Zolā Emīls

Lurda

Emīls Zolā

Lurda

.

.

Pirmā diena

I

Ejošajā vilcienā uz trešās klases vagona cietajiem soliem cits pie cita cieši saspiedušies svētceļnieki un slimnieki beidza dziedāt Ave maris stella'1 Esi sveicināta, jūru zvaigzne. (Lat.), ko bija uzsākuši, atstājot Orleānas staciju, bet Marī, piecēlusies pussēdus savā ciešanu vietā un drudžainas nepacietības satraukta, ieraudzīja nocietinājumus.

— Ak, jau nocietinājumi! — meitene līksmi iesaucās, lai gan to mocīja sāpes. — Nu mēs esam jau ārpus Parīzes, beidzot taču mēs braucam.

Marī iepretī sēdēja viņas tēvs de Gersēna kungs un smaidīja, redzot meitas prieku; turpretī abats Pjērs Fro māns, kas noskatījās viņā ar brāļa maigumu, dziļā līdzjūtībā neviļus skaļi ieteicās:

— Tad nu līdz pat agram rītam, jo mēs būsim Lurdā tikai trijos četrdesmit. Brauciens ir ilgāks par divdesmit divām stundām.

Pulkstenis rādīja pusseši, brīnum jaukā rīta dzidrumā staroja uzlecošā saule. Bija piektdiena, deviņpadsmitais augusts. Bet jau mazi, tumši mākonīši pie apvāršņa vēstīja baigu, negaisa tveices pilnu dienu. Saules stari plūda ieslīpi vagona nodalījumos, piepildot tos ar zeltainiem, dejojošiem putekļiem.

Marī, kuru atkal sagrāba nemiers, murmināja:

— Jā, divdesmit divas stundas. Mans dievs! Cik tas vel ilgi!

Tēvs viņai palīdzēja novietoties šaurajā guļvietā, kas atgādināja jumta notekcauruli un kur ritēja viņas dzīve kopš septiņiem gadiem. Izņēmuma veidā bija dabūta atļauja vest līdzi bagāžu — divi pāri ritenīšu, ko varēja noņemt un pielikt kā ratiņiem un tādējādi tos pārvietot. Iespiesta starp šāda ripojoša zārka dēļiem, Marī aizņēma trīs vietas uz sola; mirkli viņa gulēja mierīgi, aizvērtiem acu plakstiem, kalsenu, pelēkbālu sejiņu, vēl bērnišķīgi naiva divdesmit trīs gadu vecumā: šī sejiņa bija skaista, to ietvēra gaiši, karaliski krāšņi mati, pret kuriem pat slimība izjuta cieņu. Marī ietērpa vienkārša melna vilnas kleitiņa, bet kaklā karājās slimnīcas aizgādnības karte ar viņas vārdu un kārtas numuru. Viņa pati bija izvēlējusies šo pieticīgo ģērbu, lai nesagādātu izdevumus saviem tuviniekiem, kas pamazām bija nonākuši lielā trūkumā. Tāpēc arī Marī atradās šeit, vilciena trešās klases vagonā, kas veda smagi slimos un bija ciešanu pilnākais no visiem šodien uz Lurdu atejošiem četrpadsmit vilcieniem, jo šeit bez piecsimt veselajiem svētceļniekiem bija sablīvēti vēl trīssimt nelaimīgu, sāpju novārdzinātu cilvēku, kurus šie vilcieni ar pilnu tvaiku veda no vienas Francijas malas uz otru.

Pjērs, nožēlodams, ka apbēdinājis meiteni, joprojām noraudzījās viņā ar vecākā brāļa mīlestības pilnu skatienu. Pjēram nesen kā apritēja trīsdesmit gadi, viņš bija bāls, trausls, ar augstu pieri. Uzņemoties par šo ceļojumu pat vissīkākās rūpes, viņš uzskatīja par savu pienākumu personiski pavadīt Marī un iestājās kā izpalīgs Dievmātes aizgādnības apvienībā; uz viņa sutanas vīdēja oranžā apmalē sarkans sanitāra krusts. De Gersēna kungs bija piespraudis ar kniepadatu pie saviem pelēkā tūka svārkiem svētceļnieka spilgti sārto krustiņu. Viņš šķita sajūsmināts par ceļojumu, un, ļaudams skatieniem klīst ārpus loga, de Gersēna kungs ik mirkli grozīja savu patīkamo un izklaidīgo putna galvu; kaut gan jau bija pārkāpis piektā gadu desmita slieksnim, viņš likās vēl ļoti jauneklīgs.

Blakus nodalījumā, lai gan vagonu stipri kratīja, kas izraisīja nopūtu Marī, piecēlās māsa Hiacinte. Viņa bija pamanījusi, ka meitene guļ tieši saulē.

— Abata kungs, lūdzu, nolaidiet aizkaru... Lūk, tā! Mums taču jāiekārtojas ērti mūsu mazajā saimniecībā.

Tērpusies melnajā Marijas debessbraukšanas ordeņa masas ģērbā, ko atdzīvināja mūķenes baltā galvas un krūšu sega līdz ar lielo, balto priekšautu, māsa Hiacinte smaidīja drosmīgi un jautri. No viņas mazās, svaigās mutītes, no skaisto, zilo acu dzīlēm, kas vienmēr raudzījās tik glāstoši, dvesa jaunība. Māsu Hiacinti varbūt nevarēja dēvēt par skaistu, bet viņa bija valdzinoša — trausla, slaida, zēniskām krūtīm zem baltā priekšauta atloka, līdzīga krietnam jauneklim ar tīru, baltu sejas krāsu, un visa viņas būtne izstrāvoja veselību, līksmi un nevainību.

— Saulīte mūs tieši cepina! Cienītā kundze, lūdzu, nolaidiet arī jūsu aizkaru!

Kaktiņu blakus māsai aizņēma de Žonkjēra kundze, klēpī turēdama ceļasomu. Viņa lēnām pavilka aizkaru. Melnīgsnēja un pilnīga auguma de Žonkjēra kundze bija vēl tīkama, lai gan viņai bija divdesmit četrus gadus veca meita Raimonda, kuru viņa, kā to prasa pieklājība, bija novietojusi pirmās klases vagonā pie divām dāmām — brīvprātīgām slimnieku kopējām Dezanjo un Volmāra kundzēm. Pati de Žonkjēra kundze, kā Lurdas Sāpju dievmātes slimnīcas palātas priekšniece, neatstāja savus slimniekus; uz kupejas durvīm, ārpusē, šūpojās plakāts ar savienības noteikumiem, uz kura zem de Žonkjēra kundzes vārda bija minētas arī abas Marijas debessbraukšanas ordeņa māsas, kas to pavadīja. Si kundze, izputējuša vīra atraitne, kas dzīvoja ar meitu visai pieticīgos apstākļos Vano ielā, pagalmā pēdējā mājā, pārtika no četri tūkstoši līdz pieci tūkstoši franku lielas rentes; viņas žēlsirdība bija neizsīkstoša, visu savu brīvo laiku de Žonkjēra kundze ziedoja darbam Dievmātes aizgādnības apvienībā, kuras sarkano krustu viņa nesa uz savas brūnās poplīna kar-inelītu ordeņa māsas kleitas, būdama pati dedzīgākā un rosmīgākā šī darba darītāja. Viņa bija mazliet lepna rakstura sieviete, kam patika glaimi un pielūgsme un kas jutās laimīga, ka varēja uzņemties ik gadus šo ceļojumu, kas deva gandarījumu viņas kvēlajām tieksmēm un sirdij.

— Jums taisnība, māsiņ, mums jāiekārtojas mājīgi. Ne saprotu, kādēļ es sevi apgrūtinu ar šo somu.

Un viņa pastūma somu sev blakus zem sola.

— Pagaidiet, — atsāka māsa Hiacinte, — jums pie kā jām stāv ūdens krūze. Tas jau pavisam neērti.

— Nepavisam arī ne. Kaut kur taču tai jāstāv.

Un abas sāka, kā viņas pašas izteicās, iekārtot savu saimniecību, lai kopā ar slimniekiem vienu diennakti pa-vadīiu pēc iespējas ērtāk. Viņas bija apbēdinātas, ka nevar ņemt savā nodalījumā Marī, jo tā gribēja paturēt sev tuvumā Pjēru un tēvu; bet pāri zemajai starpsienai jau varēja viegli sazināties ar kaimiņiem. Bez tam viss vagons, visas piecas kupejas ar desmit vietām katrā taču bija kā viena vienīga liela telpa, kustīga kopēja zāle, ko varēja pārredzēt ar vienu acu uzmetienu. Šī telpa ar savām kailajām, dzeltenajām koka starpsienām un balti nokrāsotajiem dēļu griestiem atgādināja īstu slimnīcas palātu, kurā valdīja nekārtība kā steigā tikko ierīkotā lauka lazaretē. Puspaslēptas zem soliem rēgojās krūzes, mazgājamās bļodas, slotiņas un sūkļi. Tā kā šai vilcienā bagāžu atsevišķi nepieņēma, tad visur pacēlās kaudzēs čemodāni, baltas koka lādītes, cepuru kārbas, ceļasomas, nožēlojama vecu, nolietotu, saitēm pārsietu krāmu guba; augšā, virs galvām, sākās atkal šie aizsprosti, pie vara āķiem karājās drēbes, saiņi un grozi, kas visi līgojās bez mitas šurp un turp. Un starp visām šīm grabažām gulēja smagi slimie, izstiepušies uz saviem šaurajiem matracīšiem, ieņemot vairākas vietas, dārdošo riteņu grūdienu kratīti, turpretī tie, kas bija spējīgi sēdēt, atbalstīja muguru pret sienu un bālo seju iespieda spilvenā. Pēc noteikumiem katrā kupejā vajadzēja būt kādai aizgādnības dāmai. Vagona otrā galā atradās vēl otra Marijas debessbraukšanas ordeņa māsa Klēra Dezanža.

Veselie svētceļnieki piecēlās un sāka ēst un dzert. Vagona pašā galā kādā nodalījumā sēdēja desmit sievietes — svētceļnieces, cieši piespiedušās cita citai, jaunas un vecas, visas vienādas — nožēlojamas un ļoti neglītas. Tā kā vagonā neuzdrošinājās atvērt logus, jo šeit atradās arī diloņslimie, tad drīz vien iestājās smacējošs karstums un nepanesama smaka, kuru šķita pamazām izplatām pilnā ātrumā traucošā vilciena riteņu grūdieni.

Živizī stacijā skaitīja rožukroņa lūgšanas, un, kad pulkstenis nosita seši un vilciens zibensātrumā traucās garām Bretiņī stacijai, piecēlās māsa Hiacinte. Viņa vadīja visas lūgšanas, un vairums svētceļnieku sekoja to kārtībai, skatīdamies mazā, zilos vākos iesieta grāmatiņā.

— Angelus, mani bērni, — māsa Hiacinte teica, smaidīdama kā māte, un viņas jaunība vērta šo smaidu burvīgu un mīļu.

No jauna cita citai sekoja Ave lūgšanas. Kad tās beidza, Pjēra un Marī interesi modināja divas sievietes, kuras aizņēma abus pārējos kupejas kaktus. Viena no viņām, tā, kura sēdēja pie Marī kājām, bija trausla gaišmate, pēc izskata sīkpilsone, nedaudz pāri trīsdesmit gadiem, jau priekšlaicīgi novecojusi. Viņa centās nepievērst sev uzmanību un ieņemt iespējami mazāku vietiņu; no viņas tumšā tērpa, izbalējušiem matiem un garenās, aiz ciešanām nogurušās sejas šķita dvešam bezcerīga vientu-liba un neizsakāmas skumjas. Viņai tieši pretī uz Pjēra sola sēdēja otra — strādniece tādos pašos gados, melnu aubi galvā, posta un raižu izmocītu seju un turēja uz ceļiem septiņus gadus vecu meitenīti, tik bālu un tik sīku, ka likās — viņai nav vairāk par četriem gadiem. Viņas, deguntiņš bija smails, acu plaksti zilgani un aizvērti vaska dzeltenajā sejiņā; bērns nespēja runāt, tikai klusi vaidēja, un šie vaidi plosīja sirdi mātei, kas bija noliekusies pār meiteni.

— Varbūt viņa ēstu kādu vīnogu? — kautri piesolīja pretimsēdošā dāma, kas visu laiku bija klusējusi. — Man tās ir groziņā.

— Pateicos, kundze, — atbildēja strādniece. — Viņa dzer tikai pienu un turklāt... Esmu jau apgādājusi vienu pudeli ceļam.

Un, kā jau ciešanu nomākti cilvēki mēdz dalīties bēdās, arī viņa sāka savu stāstu. Viņu sauca par Vensēna kundzi; viņa bija zaudējusi vīru, zeltkali pēc amata, kurš bija miris no plaušu tuberkulozes. Palikusi viena ar savu mazo Rožu, kuru neizsakāmi mīlēja, viņa strādāja dienu un nakti par šuvēju, lai to izaudzinātu. Tad nāca slimība. Jau četrpadsmit mēnešus viņa meitenīti nēsā uz rokām, bet tā cieš arvien vairāk, kļūst vājāka un arvien vārgāka. Tad kādu dienu Vensēna kundze, kura nekad negāja uz misu, izmisumā tomēr bija iegājusi baznīcā, lai izlūgtos veselību savai meitiņai; un tad viņa esot izdzirdusi balsi, kas tai devusi padomu vest bērnu uz Lurdu, kur svētā jaunava apžēlošoties un to izdziedināšot. Tā kā Vensēna kundze nevienu nepazina un pat nezināja, kā tiek organizēti svēt-ceļojumi, viņai bija tikai viena doma; strādāt, ietaupīt šim ceļojumam naudu, nopirkt biļeti un doties ceļā ar trīsdesmit sū kabatā, kas tai bija atlikuši, paņemot līdzi tikai pudeli piena bērnam un nemaz nedomājot, ka nepieciešams nopirkt arī sev gabalu maizes.

— Kāda slimība moka jūsu mīļo, mazo meitiņu? — atsāka dāma.

— Ak, kundze, viņai droši vien ir uzpūsts vēders. Bet ārstiem jau ir savi nosaukumi... No sākuma viņai bija tikai vieglas vēdergraizes. Tad vēders uztūka un viņa tā mocījās, ak, tik ļoti mocījās, ka tieši jāraud skatoties. Tagad vēders ir saplacis, bet nu viņa ir kā pusdzīva, kājiņas vairs neklausa, tik ļoti viņa ir novājējusi, un viņa pastāvīgi mirkst vienos sviedros ...

Kad Roza ievaidējās, atverot plakstus, māte noliecās pār to satraukta un nobālusi.

— Manu dārgumiņ, manu sirsniņ, kas tev kaiš?... Vai tu gribi nodzerties?

Bet meitenīte jau aizvēra blāvās acis, kas brīdi pavīdēja kā miglā tītas zilas debesis; viņa pat neatbildēja, ieslīgusi atkal nesamaņā, gluži bāla baltajā kleitiņā, kas pauda mātes pēdējo koķetību, nevajadzīgo izšķērdību, ko tā sev bija atļāvusies cerībā, ka svētā jaunava izrādīsies žēlsirdīgāka pret mazo slimnieci, ja tā būs skaisti apģērbta un visa balta.

Brīdi klusējusi, Vensēna kundze atsāka:

— Un jūs, kundze, kādēļ jūs braucat uz Lurdu?.,. Jā, jā, var jau redzēt, ka jūs esat slima.

Dāma izbijusies apjuka un, sāpju nomākta, ierāvās savā kaktā, murminādama:

— Nē, nē, es neesmu slima ... Kaut dievs man liktu saslimt! Tad es ciestu mazāk.

Viņu sauca par Māža kundzi, un viņas sirds bija pilna nedziedināmu bēdu. Apprecējusies aiz mīlestības ar jaunu, dzīvespriecīgu resnīti, kam vēl bija pūkas uz virslūpas, pēc laimes pilna medusmēneša, kas ilga veselu gadu, viņa juta, ka bija atstāta. Vīrs, kurš vienmēr braukāja apkārt kā ceļojošs juvelieru izstrādājumu aģents un daudz nopelnīja, bija pazudis kopš sešiem mēnešiem, krāpdams viņu, ceļodams no vienas Francijas robežas līdz otrai un pat vezdams sev līdzi izlaidīgas sievietes. Maza kundze dievināja savu vīru un tik dziļi cieta, ka pievērsās reliģijai. Beidzot viņa izlēma braukt uz Lurdu, lai izlūgtos svētajai jaunavai atgriezt viņas vīru uz īstā ceļa un atdot to atkal viņai.

Lai gan Vensēna kundze to nesaprata, viņa tomēr aptvēra šīs lielās morāliskās ciešanas; abas noraudzījās viena otrā — atstātā sieva, kura mocījās savas kaislās mīlestības dēļ, un māte, kura bija tuvu sabrukumam aiz ciešanām, skatoties mirstošajā bērnā.

Pjērs, tāpat kā Marī, bija klausījies sarunā. Viņš iejaucās, brīnīdamies, ka šuvēja nav ievietojusi slimnīcā savu slimo meitenīti. Dievmātes aizgādnības apvienību bija dibinājuši Marijas debessbraukšanas ordeņa augustīniešu mūki pēc kara, lai veicinātu Francijas labklājību un aizsargātu baznīcu ar kopējām lūgšanām un labdarības darbiem; šie mūki, ierosinādami lielo svētceļnieku kustību, ar sevišķu centību organizēja augusta beigās lielu svētceļojumu uz Lurdu, un ši ceļojuma apjoms divdesmit gados nemitīgi auga. Tādējādi izveicīgā organizācija bija pamazām pilnveidojusies, no visām malām plūda ievērojamas dāvanas, katrā draudzē vervēja slimos, ar dzelzceļu sabiedrībām noslēdza līgumus; neietilpinot šeit nemaz Marijas debessbraukšanas ordeņa māsu aktīvo palīdzību un Dievmātes aizgādnības apvienības nodibināšanu, tika organizētas plašas labdarības sabiedrību apvienības, kurās vīrieši un sievietes, galvenokārt no labākajām aprindām, svētceļojumu vadītāju rīkoti, rūpējās par slimajiem, tos pārvietoja un uzturēja kārtību. Slimajiem vajadzēja rakstiski iesniegt lūgumu uzņemšanai slimnīcā, un tos atbrīvoja no visiem ceļa un uzturēšanās izdevumiem Lurdā; pēc slimniekiem atbrauca viņu dzīves vietās un atveda tos atkal tur atpakaļ; pašiem vajadzēja tikai parūpēties par pārtikas produktiem ceļam. Lielākajam vairumam slimnieku bija ieteikumi no garīdzniekiem un labdarīgiem ļaudīm, kas pie sarakstu sastādīšanas pārbaudīja izziņas uti nepieciešamās personas apliecības, kā arī ārstu atsauksmes. Pēc tam slimniekiem vairs nebija nekādu rūpju, viņi bija tikai cietēja miesa, kas gaida'brīnumu un atdod sevi žēlsirdīgo kopēju — māsu un brāļu izpalīdzīgajās rokās.

— Bet, kundze, — Pjērs paskaidroja, — jums vajadzēja griezties vienīgi pie jūsu draudzes garīdznieka. 5iin nabaga bērnam taču pienākas vislielākā līdzjūtība. Meitenīte būtu uzņemta nekavējoties.

— Es to nezināju, abata kungs.

— Kā tad jūs to visu darījāt?

— Abata kungs, es aizgāju un nopirku biļeti kādā vietā, ko man pateica kaimiņiene, kura lasa laikrakstus.

Viņa runāja par stipri palētinātām biļetēm, kuras tika sadalītas starp maksāt spējīgiem svētceļniekiem. Marī klausoties izjuta dziļu līdzjūtību un arī mazliet kauna: viņa, kura nebija pilnīgi bez līdzekļiem, ar Pjēra palīdzību bija uzņemta slimnīcā, turpretim šī māte ar nelaimīgo bērnu, atdevusi visu savu ietaupījumu, palika bez viena sū.

Stiprs vagona grūdiens lika meitenei iekliegties.

— Ak, tēt, es tevi lūdzu, pacel mani mazliet. Es nevaru vairs tā gulēt uz muguras.

Kad de Gersēna kungs Marī pacēla sēdus, viņa dziļi nopūtās. Vilciens tikko bija aiztraucis garām Etampas stacijai, pusotras stundas braucienā no Parīzes, kad visi jau sāka sajust nogurumu no svelmainās saules, putekļiem un trokšņa. De Žonkjēra kundze bija piecēlusies, lai pāri starpsienai uzmundrinātu jauno meiteni ar laipniem vārdiem. Ari māsa Hiacinte piecēlās un līksmi sita plaukstas, lai visi no viena vagona gala līdz otram viņu dzirdētu un paklausītu.

— Braši, braši. Nedomāsim par mūsu niecīgajām sāpēm. Lūgsim un dziedāsim, svētā jaunava būs ar mums.

Viņa pati sāka skaitīt pēc rožukroņa lūgšanas, kas veltītas Lurdas dievmātei; visi slimie un arī svētceļnieki sekoja viņas piemēram. Pēc tam visi pievērsās pirmajām rožukroņa lūgšanām, pieminot piecas prieka pilnās mistērijas — pasludināšanu, apmeklēšanu, Kristus dzimšanu, Marijas šķīstīšanu un Kristus atkalatrašanu. Pēc tam visi dziedāja korāli «Skatīsim debesu ercenģeli...». Balsis aizlūza riteņu dimās, dzirdēja tikai varenu šalkoņu, kas plūda no šī bez gaisa smokošā cilvēku bara, slēgtajam vagonam ritot bez mitas.

Lai gan de Gersēna kungs pildīja visu ticības rituālu, viņš tomēr nevarēja nevienu korāli nodziedāt līdz galam. Viņš te piecēlās kājās, te atkal apsēdās. Beidzot viņš atbalstījās ar elkoņiem pret kupejas starpsienu un sāka pusbalsī sarunāties ar kādu slimnieku, kurš sēdēja blakus nodalījumā, ar muguru atspiedies pret šo pašu starpsienu. Sabatjē kungs bija drukns, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs, labsirdīgu, tuklu seju un gluži kailu galvu. Jau piecpadsmit gadus viņš bija triekas ķerts, sāpes izjuzdams tikai reizēm, bet viņa kājas bija galīgi nedzīvas un nekustīgas; viņa sieva, kura to pavadīja, pārcilāja šīs atmirušās kājas no vienas vietas uz otru, kad tās kļuva pārlieku smagas un šķita kā svina kluči.

— Jā, mans kungs, redziet, kāds es tagad esmu, kādreiz biju Kārļa Lielā liceja piektās klases lektors. No sākuma domāju, ka man ir išiass. Tad sākās dedzinošas sāpes, it kā man kāds durtu ar kvēlošu zobenu muskuļos. Apmēram desmit gadu laikā kļuva arvien sliktāk, esmu konsultējies ar visādiem ārstiem, esmu dziedinājies kūrvietās, kādas tik var iedomāties; tagad ciešu mazāk, bet nevaru vairs pakustēties savā krēslā... Tad es, kurš visu laiku dzīvoju bez reliģijas, atgriezos pie dieva caur atziņu, ka esmu pārlieku nelaimīgs un ka Lurdas dievmāte nevar citādi kā tikai just līdzcietību pret mani.

Pjērs, šīs sarunas ieinteresēts, arī savukārt atspiedās ar elkoņiem pret starpsienu un klausījās.

— Vai nav tā, abata kungs, ka ciešanas ir labākā dvēseles atmoda? Lūk, jau septītais gads kā es braucu uz. Lurdu un neesmu nemaz izmisis, ka netieku dziedināts. Šogad, esmu par to pārliecināts, svētā jaunava mani izdziedinās. Jā, es tik Joti ceru, ka varēšu atkal paiet, dzīvoju vienīgi no šīs cerības.

Sabatjē kungs apklusa un lūdza sievu pārvietot viņa kājas vairāk pa kreisi; Pjērs raudzījās viņā ar izbrīnu, ievērojis šo neatlaidīgo ticību pie garīgi attīstīta cilvēka, pie viena no universitātes mācību spēkiem, kam parasti ir voltēriski uzskati. Kā gan varēja šajās smadzenēs iesakņoties un dīgt ticība brīnumam? Droši vien tas bija tā, kā viņš pats izteicās: tikai vislielākās sāpes izskaidroja šīs ilūzijas nepieciešamību, šo mūžīgā mierinājuma ziedu plauksmi.

— Un, kā jūs redzat, es un mana sieva esam nabadzīgi ģērbušies, jo šogad gribu būt tikai nabaga cilvēks, es pieteicos slimnīcā aiz pazemības, lai svētā jaunava mani pieskaita pie saviem nelaimīgajiem bērniem... Bet es tomēr negribēju ieņemt īsta nabaga vietu un iemaksāju aizgādnības apvienībā piecdesmit franku, un, kā jūs jau zināt, tas dod tiesības ņemt sev līdzi svētceļojumā vienu slimnieku... Hs viņu pazīstu pat, savu slimnieku. Mani ar viņu iepazīstināja tūlīt stacijā. Kā liekas, viņš slimo ar tuberkulozi, un man viņš šķita ļoti slims, ļoti slims...

Atkal iestājās klusums.

— Nu, lai svētā jaunava glābj arī viņu, jo tā spēj visu, un es būšu tik laimīgs, jo viņa apbērs mani ar savu žēlsirdību!

Trīs vīrieši turpināja sarunu savā starpā, nošķiroties no citiem; vispirms viņi runāja par medicīnu un tad sāka iz tii zāt romāņu arhitektūru, ieraugot uz kāda kalna zvana torni, ko visi svētceļnieki sveica, pārmezdami sev krustu. So nabaga slimnieku un no posta trulu kļuvušo cilvēku vidē jaunais priesteris un viņa abi ceļabiedri aizmirsās, jo viņus aizrāva attīstītā gara prasības. Bija aizritējusi viena stunda, nodziedāti vēl divi korāļi, pabraukts garām Turī un Obrē stacijām, kad viņi Božansī stacijā beidzot pārtrauca savu sarunu, izdzirduši māsas Hiacintes dzidro un skanīgo balsi, kad viņa, sasitot plaukstas, uzsāka:

— Parce Dominē, parcc populo luo ...

Dziedāšana sākās no jauna, visas balsis savienojās, un atkal cēlās augšup nemitīgā lūgšanu plūsma, kas notrulina sāpes, atdzīvina cerību un pamazām dod možumu visai cilvēka būtnei, pārgurušai no neatlaidīgām domām par žēlastību un dziedināšanu, kas jāmeklē tik tālu.

Bet, kad Pjērs atkal apsēdās, viņš redzēja, ka Marī bija loti bāla un aizvērusi acis; no meitenes sāpīgi savilktās sejas viņš saprata, ka tā neguļ.

— Vai jums tagad stiprākas sāpes?

— Ak jā, briesmīgas. Es laikam gan nenokļūšu galā. Sie nepārtrauktie grūdieni...

Marī ievaidējās un atkal atvēra acis. Un pusnemaņā savā guļvietā viņa vēroja pārējos slimniekus. Blakus nodalījumā, tieši pretim Sabatjē kungam, piecēlās Grivote, kura visu laiku bija gulējusi kā mirusi, bez viena elpas vilciena. Tā bija liela auguma meiča, jau pāri trīsdesmit gadiem, kliba un īpatnēju, apaļu, sāpju izšķobītu seju, kuru vērta gandrīz daiļu cirtainie mati un liesmojošās acis. Viņa slimoja ar tuberkulozi trešajā stadijā.

— Nu, jaunkundze, — Grivote sacīja, griezdamās pie Marī aizsmakušā, tikko saprotamā balsī, — es būtu ļoti laimīga, ja varētu drusku iemigt. Bet tas nav iespējams, liekas, ka šie riteņi griežas tieši galvā.

Lai gan meiča bija nogurusi, ko varēja manīt tikai runājot, viņa spītēja nespēkam un sāka stāstīt par sevi. Viņa bija matraču polsterētajā un ilgu laiku kopā ar kādu savu krustmāti gājusi Bērsi priekšpilsētā no vienas mājas uz otru, labodama matračus; netīrā vilna, ko Grivote bija sukājusi, viņai jaunībā radījusi šo slimību. Pēdējo piecu gadu laikā viņa bija gulējusi jau visās Parīzes slimnīcās. Par slavenajiem ārstiem viņa runāja kā par veciem paziņām. Laribuazjēras slimnīcas māsas, redzot, ar kādu aizrautību viņa pilda ticības ceremonijas, bija visā pilnībā pievērsušas Grivoti ticībai un pārliecinājušas, ka svētā jaunava Lurdā gaida, lai viņu dziedinātu.

— Skaidrs, ka man tas ļoti vajadzīgs; viņi stāsta, ka viena plauša man galīgi beigta un otra arī nav daudz labāka. Jūs zināt, atvērušās kavernas. .. No sākuma man tikai sāpēja starp pleciem un es klepoju putainas krēpas. Tad es kļuvu vāja, tiešām, žēl bija skatīties uz sevi! Tagad es pastāvīgi svīstu un klepoju, liekas, krūtis pārsprāgs, bet es neko vairs nevāru izspļaut, jo tas viss ir tik biezs... Un, jūs redziet, vairs nevaru kājās nostāvēt, es neēdu vairs...

Viņu pārtrauca klepus lēkme, un seja kļuva zitganbāla.

— Tas nekas, es tomēr labak gribu būt savā ādā nekā lā brāļa tur, kupejā aiz jums. Viņam ir tā pati kaite, kas man, taču viņam ir daudz sliktāk nekā man.

Viņa vīlās. Tiešām, kupejā aiz Marī atradās kāds jauns misionārs, brālis Izidors, kurš gulēja uz matrača un kuru nevarēja redzēt, jo viņš nespēja pat pirkstu pakustināt. Bet viņš nebija diloņslims, viņš gulēja nāves cisās ar aknu iekaisumu, ar ko bija saslimis Senegalā. Viņš bija ļoti gara auguma, loti vājš, dzeltenu, iekritušu un nedzīvu seju kā pergaments. Augonis, kas bija attīstījies aknās, beidzot izlauzās miesas virspusē un strutoja, turklāt nepārtraukts stiprs drudzis, vemšana un murgi atņēma viņam visus spēkus. Vienīgi acis bija vēl dzīvas, bezgala mīlestības pilnas acis, kuru mirdzums apskaidroja pie krusta mirstošam Kristum līdzīgo seju, vienkāršu zemnieka seju, kuru ticība un aizrautība reizēm darīja cēlu. Viņš bija no Bretaņas, jaunākais, slimīgais bērns ļoti lielā ģimenē, un dzimtenē atstāja mazu zemes gabaliņu saviem vecākajiem brāļiem. Viena viņa māsa viņu pavadīja, Marta, divus gadus jaunāka par viņu, kura bija ieradusies Parīzē, lai strādātu savā pieticīgajā, mazajā vietiņā; būdama kalpone, kas prata visus darbus, viņa atštāja darba vietu, lai rūpētos par brāli, un tagad pārtika no saviem niecīgajiem ietaupījumiem.

— Es stāvēju uz perona, kad viņu ievietoja vagonā, — atsāka Grivote. — Četri viri viņu turēja ...

Tālāk viņa vairs nespēja parunāt. Sākās klepus lēkme, kas lika viņai atkrist uz sola. Grivote cīnījās pēc elpas, sārtie plankumi uz vaigu galiem kļuva zili. Tūlīt, māsa Hiacinte viņai pacēla galvu augstāk un noslaucīja lūpas ar linu dvieli, ko izraiboja sarkanie traipi. Tai pašā bridi de 2onkjēra kundze paiidzēja slimniecei, kas sēdēja uz sola viņai tieši pretim. To sauca par Vētī kundzi, un viņa bija kāda neievērojama pulksteņmeistara sieva Mufetāra kvartālā, vīrs nevarēja slēgt veikaliņu un sievu pavadīt braucienā uz Lurdu. Tad Vētī kundze bija lūgusi uzņemt to slimnīcā, lai būtu nodrošināta kopšana. Bailes no nāves to bija aizvedušas baznīcā, kur tā nebija kāju spērusi kopš sava pirmā svētā vakarēdiena. Viņa zināja, ka ir neglābjami atdota nāvei, jo viņu saēda kuņģa vēzis; tagad viņai jau bija vēža slimniekiem raksturīgais mulsais skatiens un dzeltenā sejas krāsa, pie tam spļaudekļi gluži melni, it kā no viņas iekšām nāktu ārā sodrēji. Visu ceļojuma laiku viņa vēl nebija ne vārdiņa pateikusi, sakniebtām lūpām viņa neizsakāmi cieta. Tad uznāca vemšana, un viņa zaudēja samaņu. Tiklīdz viņa atvēra muti, no tās nāca atbaidoša smaka, tāda sinirdoņa, no kā sirdij kļuva nelabi.

— To vairs nav iespējams izturēt, — nomurmināja de Žonkjēra kundze, kura jutās tuvu ģībonim, — mazliet jāielaiž gaiss.

Māsa Hiacinte pašlaik beidza noguldīt Grivoti uz viņas spilveniem.

— Protams, atvērsim logu uz dažām minūtēm. Bet ne no šīs puses, man bailes, ka nenāk jauna klepus lēkme... Atveriet no savas puses.

Karstums kļuva arvien spiedošāks; smagajā, riebīgajā gaisā cilvēki slāpa; ieplūda nedaudz svaiga gaisa, un tas bija tiešām atvieglojums. Dažus mirkļus bija citi darbi darāmi — nolika vispārīga tīrīšana: māsa pārvietoja visus traukus un mazgājamās bļodas, kuru saturu tā izkratīja pa vagona durvīm, turpretī aizgādnības apvienības dāma ar sūkli nosusināja grīdu, kas drebēja vienā drebēšanā. Vajadzēja visu sakārtot. Tad radās jaunas rūpes: ceturtā slimniece, kas līdz šim vēl nebija pakustējusies, trausla meitene, kuras seja bija ievīstīta melnā lakatā, ieteicās, ka esot izsalkusi.

De Žonkjēra kundze ar milzīgu pašaizliedzību tūlīt piesolījās palīdzēt.

— Nerūpējieties, māsiņ. Es viņai sagriezīšu maizīti mazos gabaliņos.

Marī ilgodamās izklaidēties, ieinteresējās par šo nekustīgo stāvu, kas slēpās zem melnā šķidrauta. Viņai radās aizdomas, ka meitenes sejā ir čūla. Marī bija dzirdējusi, ka tā esot kāda audzinātāja. Sī nelaimīgā bija no Pikar-dijas, vārdā Elīza Rukē; sava vieta viņai bija jāatstāj, un viņa dzīvoja Parīzē pie māsas, kura izturējās slikti pret Elīzu, arī neviena slimnīca viņu negribēja uzņemt, jo citādi viņa bija vesela. Būdama ļoti dievbijīga, viņa jau kopš vairākiem mēnešiem kvēli vēlējās braukt uz I.urdu. Marī gaidīja ar smagu, baigu sajūtu, kad Elīza pacels melno lakatu.

— Vai šādi gabaliņi ir pietiekoši mazi? — vaicāja de Žonkjēra kundze kā rūpīga māte. — Vai jūs varēsiet tos iebāzt mutē?

Zem melnā lakata norūca aizsmakusi balss:

— Jā, jā, kundze.

Beidzot lakats nokrita, un Marī notrīsēja šausmās. Sieviete slimoja ar ādas tuberkulozi, kas bija pārņēmusi de-punu un muti, — lēna čūla, kuras kreveles pamazām izplatījās arvien tālāk un nemitīgi ārdīja gļotādiņas. Galva, kas bija pieņēmusi garenu suņa purna veidu, ar pinkainajiem matiem un lielajām, apaļajām acīm radīja baigu iespaidu. Deguna skrimšļi jau bija gandrīz saēsti, mute iekritusi un ar uzpampušu augšējo lūpu savilkta uz kreiso pusi, līdzīga šķībai, bezveidīgai, netīrai spraugai. No šīs milzīgās, zili melnās brūces tecēja asiņains, ar strutām sajaukts šķidrums.

— Ak, paskatieties taču, Pjēr! — drebēdama murmināja Marī.

Priesteris savukārt nodrebēja, redzot, kā Elīza Rukē uzmanīgi iestūma mazos maizes gabaliņus šajā asiņainajā caurumā, kas tai bija mutes vietā. Visi vagonā bija nobāluši, ieraugot šo šausminošo ainu. Un viena doma dzima visās šajās cerību pilnajās dvēselēs: ak, svētā jaunava, visspēcīgā jaunava, kāds brīnums tas būtu, ja šāda kaite tiktu dziedināta!

— Mani bērni, nedomāsim par sevi, ja mēs gribam būt veseli, — atkārtoja māsa Hiacinte.

Un viņa sāka skaitīt otrās rožukroņa lūgšanas — piecas sāpju mistērijas: Jēzus Eļļas kalnā, šauslais Jēzus, ērkšķiem kronētais Jēzus, krustu nesošais Jēzus, pie. krifsta mirstošais Jēzus. Tad sekoja korālis: «Es paļaujos, svētā jaunava, uz tavu palīdzību ...»

Pašlaik vilciens brauca caur Bluā, un trīs garas stundas bija jau pavadītas ceļā. Marī, novērsusies no Hlīzas Rukē, pievērsa skatienus kādam vīrietim, otrās kupejas kaktiņā pa labi, kur gulēja brālis Izidors. Jau vairākas reizes viņa bija vērojusi šo vīrieti, ļoti nabadzīgi ģērbtu, vecos, melnos svārkos; viņš bija vēl jauns, retu bārdu, kas metās sirma; šķita, ka viņš ļoti cieš, — neliela auguma un kalsens, izmocītu, sviedriem klātu seju. Tomēr viņš sēdēja nekustīgs savā kaktā, nerunāja ne ar vienu, tikai raudzījās lielām, plaši ieplestām acīm. Pēkšņi Marī pamanīja, ka viņa acu plaksti aizvērās un viņš zaudēja samaņu.

Viņa darīja uzmanīgu māsu Hiacinti.

— Māsiņ, liekas, šim kungam nav labi.

— Kuram tad, mīļais bērns?

— Tur pāri — tam, kurš atmetis galvu atpakaļ.

Tas izraisīja satraukumu, visi veselie svētceļnieki piecēlās kājās, lai paskatītos. De Žonkjēra kundzei ienāca prātā doma uzsaukt Martai, brāļa Izidora māsai, lai paplikšķina slimajam pa rokām.

— Pajautājiet, pajautājiet, kas viņam kaiš.

Marta papurināja viņu, vairākkārt jautājot. Bet virs neatbildēja, tikai krāca, un acis tam visu laiku bija aizvērtas.

Atskanēja kāda izbijusies balss, iesaukdamās:

— Man liekas, viņš aizies!

Bailes auga, vārdi lidoja šurpu turpu, un no viena vagona gala līdz otram skanēja visādi padomi. Neviens šo vīru nepazina. Kā redzams, viņš nebija pieteicies slimnīcā, jo viņam kaklā nekarājās karte tādā pašā baltā krāsā kā vilciens. Kāds stāstīja, ka redzējis to ierodamies trīs minūtes pirms vilciena atiešanas; ar grūtībām vilkdamies uz priekšu, vīrs tad iekritis šajā kaktā, kur tas tagad mirst ar bezgala iieiu noguruma izteiksmi sejā. Pēc tam viņš vairs neesot elpojis. Tad kāds ieraudzīja viņa biļeti, kas bija aizsprausta aiz vecās, augstās, turpat blakus pakārtās cepures lentes.

Māsa Hiacinte priecīgi iesaucās: %

— Ak, viņš taču elpo! Paprasiet, kā viņu sauci

Kad Marta atkal no jauna sāka taujāt, vīrs tikai ievaidējās, ar griitībāin murminādams:

— Ak, kā es ciešu!

Un tagad viņam bija tikai viena atbilde. Uz visiem jautājumiem, ko tam uzdeva, kas viņš ir, no kurienes nāk, kāda viņam slimība, ko varētu viņa labā darīt, — viņš nekā neatbildēja, viņš tikai vaidēja:

— Ak, kā es ciešu... Ak, kā es ciešu!

Māsu Hiacinti pārņēma drudžains satraukums. Kaut taču viņa vismaz bfitu atradusies tanī pašā nodalījumā! Un viņa apņēmās mainīt vietu. Tikai — nebija nevienas piestātnes pirms Puatjē. Tas bija briesmīgi, vēl jo vairāk tāpēc, ka slimnieka galva no jauna atkrita atpakaļ.

— Viņš aiziet, viņš aiziet, — balss atkārtoja.

Mans dievs! Ko lai nu iesāk? Māsa zināja, ka vilcienā ar svaidāmo eļļu atrodas Marijas debessbraukšanas ordeņa tēvs Masiass, kurš ik brīdi bija gatavs mirstošajiem pasniegt svēto vakarēdienu, jo katru gadu ccjā kāds mira. Bet viņa neuzdrošinājās dot trauksmes signālu. Vilcienā bija arī bufetes vagons, ko apkalpoja svētā Franciska ordeņa māsa un kur atradās arī ārsts ar nelielu aptieku. Ja slimais izturētu līdz Puatjē, kur vilciens stāvēs kādu pusstundu, visa iespējamā palīdzība viņam tiks sniegta. Būtu briesmīgi, ja viņš nomirtu pirms Puatjē. Visi tomēr nomierinājās. Vīrs sāka elpot vienmērīgi, šķita, ka tas guļ.

— Nomirt, iekams noklust turp, — Marī trīsēdama murmināja, — nomirt pirms ierauga apsolīto zemi...

Un, kad tēvs gribēja meiteni uzmundrināt, viņa čukstēja:

— Arī es ciešu, tik ļoti ciešu!

— Paļaujieties uz svēto jaunavu, — teica Pjērs, — viņa stāv par jums nomodā.

Marī nevarēja vairs nosēdēt, viņu vajadzēja likt atkal guļus šaurajā zārkā. Tēvam un priesterim bija tas jādara ar vislielāko piesardzību, jo niecīgākais pagrūdicns lika viņai sāpīgi vaidēt. Un tad Marī gulēja neelpodama, kā mirusi, ciešanu vaibstiem sejā. ko ietvēra karaliskais gaišo matu greznums. Vilciens brauca jau gandriz četras stundas, bez mitas riteņiem ripojot un ripojot. Ja vagonu tik nepanesami mētāja šurpu turpu, tad tas bija tāpēc, ka tas atradās vilciena pašā galā; piekabes ķēdes čirkstēja, riteņi neganti klabēja. Caur logiem, kurus bija nepieciešams atstāt pusviru, spiedās iekšā saules sakarsēti, kodīgi putekļi; karstums kļuva baismīgs, karstums kļuva nomācošs, kā pirms negaisa iesarkanās debesis pārklājās lieliem, nekustīgiem mākoņiem. Vagona nodalījumi līdzinājās pārkarsētām krāsnīm, kastēm uz riteņiem, kur ļaudis ēda un dzēra un kur slimnieki apmierināja savas dabiskās vajadzības smirdošajā gaisā, apdullinošajā vaidu, lūgšanu un reliģiska dziesmu jūklī.

Marī nebija vienīgā, kuras stāvoklis pasliktinājās, citi tāpat cieta šai ceļojumā. Izmisušās mātes klēpi, kura raudzījās, savā bērnā lielām, asaru aizmiglotām acīm, mazā Rozā gulēja nekustīga, tik bālu sejiņu, ka Aāāza kundze jau divreiz noliecās, lai pataustītu viņai rociņas, bīdamās tās atrast aukstas. Ik brīdi Sabatjē kundzei vajadzēja pārvietot sava vīra kājas, jo tās — viņš sacīja — likās tik smagas, it kā rautos ārā no gurniem. Brālis Izidors, nenākdams pie samaņas, sāka kliegt, un viņa māsa nevarēja to citādi nomierināt, kā paceļot sēdus un turot rokās. Gri-vote šķita guļam, bet nepārtrauktas žagas raustīja viņas ķermeni, un no viņas mutes lēnām tecēja sīka asiņu strūkliņa. Vet! kundze atkal izvēma melnu, smirdošu šķidrumu. Elīza Rukē vairs nedomāja slēpt savas sejas briesmīgo vāti. Un vīrs kupejā iepretim vēl joprojām krāca, it kā nupat, nupat varētu .izdzist. Velti de Žonkjēra kundze un māsa Hiacinte pūlējās, viņas nespēja atvieglot tik daudz ciešanu. īsta pekle bija šis sāpju un moku vagons, kas joņoja ar vislielāko ātrumu drebēdams un kratīdamies, šurpu turpu šūpodams bagāžu — pakārtas vecas drēbes un nolietotus, ar saitēm sasietus grozus; pēdējā nodalījuma desmit svētceļnieces, jaunas uri vecas, visas nožēlojami neglītas, nemitīgi dziedāja spalgām balsīm žēlabaini un nepareizi.

Priesteris domāja par citiem šī baltā vilciena vagoniem, kas veda tikai grūti slimos: visi šie vagoni ritēja pilni tādām pašām ciešanām — ar trīssimt slimniekiem un piecsimt svētceļniekiem. Tad Pjērs domāja par ciliem vilcieniem, kas šorīt atstāja Parīzi, par pelēko un zilo vilcienu, kuri atgāja pirms baltā, un tad par za|o vilcienu, par dzelteno vilcienu, par rožaino vilcienu un par oranžkrāsas vilcienu, kas tiem sekoja. Uz visas līnijas no dažādām stacijām katru stundu atgāja vilcieni. Viņš domāja arī vēl par tiem vilcieniem, kas šodien atgāja no Orleānas, Man-sas, Puatjē, Bordo, Marseļas uri Karkasonas. Francijas zemi vienā un tanī pašā stundā visos virzienos šķērsoja tādi paši vilcieni, kuri visi traucās uz svēto grotu, lai aizvestu trīsdesmit tūkstošus slimnieku un svētceļnieku pie svētās jaunavas kājām. Un Pjērs domāja, ka šāda pati cilvēku straume kā šodien plūda turp arī citās gada dienās, ka nepagāja neviena nedēļa, kad Lurdā neierastos svētceļnieki, ka ne tikai Francija vienīgā devās ceļā, bet visa Eiropa, visa pasaule un ka sevišķas reliģiskas pacilātības gados tur saradās trīssimt līdz piecsimt tūkstoši svētceļnieku un slimnieku.

Priesterim šķita, ka viņš dzird riteņus klabam šiem skrejošiem vilcieniem, kas nāca no visām malām, traukdamies uz vienu un to pašu klinšu alu, kur liesmoja vaska sveces. Visu šo vilcienu dārdoņa jaucās ar sāpju vaidiem un korāļu skaņām, kas aizlidoja tālē. Tie bija ritoši hospitāļi, kas pilni izmisušu slimnieku, tās bija ciešanu nomāktu cilvēku slāpes pēc cerības uz dziedināšanu, negantas alkas gūt veldzi tnocošo slimību lēkmēs un nejust vairs briesmīgās, pēkšņās nāves draudus trokšņainā pūļa steigā. Vilcieni traucās, tie traucās arvien tālāk, traucās bez mitas, vedot sev līdzi šīs pasaules postu ceļā uz dievišķiem maldiem, kas sniedz veselību vārgajiem un mierinājumu tiem, kas cieš.

Pjēra sirds pārplūda bezgalīgā līdzjūtībā, redzot ļaužu ticību un tik daudz sāpju un asaru, kas plosīja nevarīgo, nožēlojamo cilvēku. Viņu pārņēma neizsakāmas skumjas, un sirdī uzliesmoja neizdzēšamā brāļa mīlestības uguns pret visām dzīvajām būtnēm.

Kad pusvienpadsmitos vilciens atstāja Senpjērdekora staciju, māsa Hiacinte deva signālu un svētceļnieki sāka skaitīt trešās rožukroņa lūgšanas, pieminot visas piecas slavināšanas mistērijas — Kristus augšāmcelšanos, uzbraukšanu debesīs, svētā gara izliešanu, vissvētās jaunavas debessbraukšanu un vissvētās jaunavas kronēšanu. Tad dziedāja slavas dziesmu Bernadetei, bezgala žēlabainu, sešdesmit pantu garu, kur eņģeļu slavinājums pastāvīgi atkārtojās piedziedājumā, tā bija garumā stiepta žūžošana, kas lēnām apsēda visu cilvēka būtni, to iemidzināja ekstātisku sapņu pusmiegā un svētlaimes pilnās brīnumu gaidās.

II

Tagad aiz vilciena logiem pletās zaļie Puatū lauki, un abats Pjērs Fromāns, skatienus logam pievērsis, redzēja garām slīdam kokus, kurus viņš pamazām nevarēja vairs atšķirt. Parādījās zvanu tornis un izzuda: visi svētceļnieki pārmeta sev krustu. Puatjē viņi būs ne ātrāk kā divpadsmitos un trīsdesmit piecās minūtēs, vilciens nepārtraukti Iraucās tālāk negaisu vēstošās dienas aizvien pieaugošajā gurduma tveicē. Un jaunais priesteris, nogrimis sapņu dzīlēs, dziedāšanu sadzirdēja vairs tikai kā lēnas jūras viļņu šalkas.

Tagadne bija aizmirsta, visu priestera būtni saistīja atmodusies pagātne. Viņš aizklīda atmiņās, cik tālu vien spēja. Pjērs redzēja atkal māju Neijī, kur bija dzimis, kurā vēl tagad dzīvoja, šo māju, kurā valdīja miers un darbs, viņš redzēja skaistiem kokiem apstādīto dārzu ar dzīvžogu, ko papildināja režģis, atdalīdams to no gluži līdzīga kaimiņu mājas dārza. Pjēram bija trīs gadi, varbūt četri; viņš redzēja atkal jauku vasaras dienu, lielās kastaņas ēnā ap galdu sēdēja viņa tēvs, māte un vecākais brālis, visi brokastoja. Tēva Mišela Fromāna seja nebija skaidri saskatāma, Pjērs to redzēja nenoteiktu un miglainu, pazīstamu, slavenu ķīmiķi un Francijas Zinātņu akadēmijas locekli, ierakušos savā laboratorijā, kuru tas bija uzcēlis šai neapdzīvotajā kvartālā. Skaidri Pjērs saredzēja savu brāli Gijomu, jau četrpadsmit gadus vecu, kurš tanī rītā bija ieradies no liceja īsas brīvdienās, un kā sevišķi gaišu tēlu saskatīja māti — maigu un klusu, no kuras acīm staroja bezgalīga labsirdība. Vēlāk tikai Pjērs izprata šīs ticīgās dvēseles dziļo nemieru; viņa aiz cieņas un pateicības bija izlēmusi kļūt par sievu kādam neticīgajam, kas bija piecpadsmit gadus vecāks par viņu un bija viņas ģimenei daudz palīdzējis. Viņš, Pjērs, bija šai laulībā vēlu piedzimušais bērns un nācis pasaulē, kad tēvam jau bija piec desmitais gads; viņš pazina savu māti kā cieņas pilnu un padevīgu sievu savam vīram, kuru tā kvēli mīlēja ar briesmīgām mokām sirdī, zinādama, ka tas nolemts mūžīgajai pazušanai. Un pēkšņi iznira citas atmiņas: šausmu pilnā diena, kad tēvs bija miris, dabūjis galu nelaimes gadījumā laboratorijā, kur bija eksplodējusi kāda retorte.

Pjēram toreiz bija pieci gadi, viņš atcerējās vismazākos sīkumus, mātes kliedzienu, kad tā ieraudzīja saplosīto līķi starp šķembām, viņas izmisumu, asaras un lūgšanas pārliecībā, ka dievs sodijis mūžam nolādēto bezdievi. Neuzdrošinādamās sadedzināt vīra papīrus un grāmatas, viņa apmierinājās, aizslēdzot vīra kabinetu, kur neviens vairs neiegāja. No šī brīža, elles rēga vajāta, viņa risināja tikai vienu domu — paturēt pie sevis jaunāko dēlu, izaudzināt to stingrā ticībā, viņam vajadzēja izpirkt tēva grēku un izlūgties piedošanu tam. Vecākais dēts Gijoms vairs nepiederēja mātei, jo bija izaudzis-licejā sava gadsimta uzskatos un tieksmēs, kamēr šis, mazākais, nebija atstājis māju, un viņa audzinātājs bija garīdznieks; mātes klusais sapnis, viņas degsmes pilnā cerība bija redzēt dēlu kādu dienu kā priesteri noturam savu pirmo misu un atbrīvojam dvēseles no mūžīgām mokām.

Iznira jauna, dzīvības pilna aina starp zaļajiem saulstaru cauraustajiem koku zariem. Pjērs pēkšņi ieraudzīja Marī de Gersēnu, kādu viņš meiteni bija redzējis kādu rītu caur spraugu žogā, kas atdalīja abas kaimiņu mājas. De Gersēna kungs, kurš bija cēlies no sīkajiem Norman-dijas muižniekiem, bija arhitekts izgudrotājs, kas toreiz veidoja strādnieku ciematus ar baznīcu un skolu: tas bija smags uzdevums, kuram viņš nebija pietiekoši sagatavots, un savā raksturīgajā ietiepībā un neveiksmīga mākslinieka neapdomībā viņš riskēja ar savu trīssimt tūkstošu franku vērtīgo īpašumu.

Vienādi dziļā reliģiskā ticība bija tuvinājusi de Gersēna kundzi un Fromāna kundzi; tikai pirmā bija noteikta, stingra rakstura sieviete, kas valdīja pār savu māju un ar dzelžainu roku to aizsargāja no katastrofām; abas meitas Blanšu un Marī viņa audzināja stingri ticīgā garā, vecākā bija jau tikpat nopietna kā māte, bet jaunākā, lai gan ļoti dievbijīga, tomēr jūsmoja par rotaļām, un no viņas strāvoja dzīvesprieks, kas valdzināja ar gaišiem, dzidriem smiekliem. Jau no agras jaunības Pjērs un Marī rotaļājās kopā, viņi vienmēr līda caur žogu, un abas ģimenes dalījās priekos un bēdās.

Tanī gaišajā, saulainajā rītā, kad Pjērs atkal redzēja Marī sev priekša — kā viņa pašķīra krūmu zarus, meitenei bija desmit gadu. Pjēram bija sešpadsmit, un nākošajā otrdienā viņam vajadzēja iestāties seminārā. Nekad vēl meitene nebija šķitusi viņam tik skaista. Spožam zeltam līdzīgie mati bija tik gari, ka atrisuši ietērpa viņu visu. Pjērs sevišķi skaidri redzēja savā priekšā viņas toreizējo sejiņu, apaļos vaidziņus, zilās acis, sārto muti un pār visu — sniegbaltās ādas vizmu. Viņa bija līksma un starojoša kā pati saule, žilbinoša, bet pie acu plakstiem mirdzēja asaras, jo Māri zināja, ka Pjērs aizbrauks. Viņi apsēdās abi pie žoga dārza dziļumā. Viņu pirksti savijās, un sirdis kļuva tik smagas. Savās rotaļās tomēr viņi nekad netika pārmijuši zvērestus, tik neaptraipīti un tīri viņi vēl bija. Bet šķiršanās priekšvakarā viņu skaidrā mīla guva vārdus, paši to nezinādami, viņi runāja, zvērēja pastāvīgi domāt viens par otru un kādu dienu atkal sastapties, kā sastopas debesīs, lai būtu laimīgi. Tad, neizprazdami, kā tas notika, viņi bija cieši apskāvušies un skūpstīja viens otra seju, karstām asarām līstot. Sī brīnmn skaistā atmiņa, ko Pjērs toreiz aiznesa sev līdzi, viņu pavadīja visur, viņš vēl arvien izjuta to mājojam sevī, lai gan bija pagājuši tik daudzi atsacīšanās sāpju pilni gadi.

Stiprs grūdiens uzmodināja Pjēru no sapņiem. Viņš pārlaida skatienu vagonam un kā miglā redzēja ciešanu nomāktās būtnes — Māža kundzi, nekustīgu un bēdu sarūgtinātu; mazo Rožu, kas klusi vaidēja mātes klēpī; Grivoti, kuru smacēja klepus lēkme. Brīdi iznira māsas Hiacintes smaidošais tēls ar balto galvas un krūšu segu. Grūtais ceļojums turpinājās, jo tālumā mirgoja dievišķais cerību stars. Tad pamazām viss atkal izgaisa jaunā plūsmā, kas atklīda no tālās, senās pagātnes; palika tikai iemidzinošās lūgšanu dziesmu skaņas, neskaidras sapņu balsis, kas atlidoja no neredzamajām tālēm.

Kopš tā laika Pjērs atradās seminārā. Skaidri priesteris redzēja klases un iekšējo pagalmu ar kokiem. Pēkšņi viņš kā spogulī ieraudzīja jaunekli, kāds pats toreiz bija; viņš cieši to vēroja, sīki apskatīja kā svešu cilvēku. Slaidajam, kalsenajam Pjēram bija garena seja ar spēcīgi izveidotu pieri, augstu un stāvu kā torni, toties apakšējā daļā seja sašaurinājās un pārgāja gleznā zodā. Šķita, ka viņš ir tīra prāta cilvēks, vienīgi mazliet palielā mute bija maiga. Kad šī nopietnā seja kļuva laipnāka, ap muti un acīm pavīdēja bezgala mīļa un glāstoša izteiksme — neremdināmas alkas mīlēt, sevi ziedot un dzīvot. Un vienlīdz izteiksmīgas bija arī augsti attīstītas būtnes garīgās tieksmes vienmēr ko jaunu mācīties, uzzināt un saprast. Ar izbrīnu Pjērs atcerējās šos seminārā pavadītos gadus. Kā viņš bija spējis tik ilgu laiku bez ierunām pieņemt šo aklās ticības skarbo prasību paklausīt visam un ticēt bez pārliecības? No viņa tika prasīta pilnīga atteikšanās no saprāta. Viņš bija sevi piespiedis un nokļuvis tiktāl, ka apslāpēja sevī mokošo prasību pēc patiesības. Bez šaubām, viņu bija aizkustinājušas mātes asaras, viņam bija tikai viena vienīga vēlēšanās — sniegt mātei viņas lielā laimes sapņa piepildījumu. Un tomēr šai stundā Pjērs atcerējās arī toreizējās musinošās domas; no atmiņu dzelmes iznira asarās pavadītās naktis, kad viņš raudāja, pašam nezinot, kāpēc, naktis ar miglainām ainām, kur joņoja brīva vīrieša dzīve tur ārā pasaulē, kur atkal un atkal parādījās Marī sejiņa, kādu viņš bija to redzējis tam rītā, — valdzinoša, asarām pārplūdusi, skūpstot viņu no visas sirds. Un tagad šī aina vienīgā vīdēja Pjēra acu priekšā, reliģiskās studijās pavadītie gadi ar vienmuļajām lekcijām, ar vienu un to pašu baznīcā iešanu un ceremonijām izgaisa neskaidrā, nedzīva klusuma pilnā krēslā.

Tad, tikko vilciens ar pilnu jaudu pabrauca garām kādai stacijai, riteņiem apdullinoši rībot, Pjēra atmiņā uzausa raibā jūklī citas ainas. Viņš redzēja lielu, vientuļu tuksnesi, un viņam šķita, ka redz sevi, kad viņam bija divdesmit gadu. Viņa sapņi aizklīda tālāk. Pjērs jutās stipri nevesels, kas to ļoti aizkavēja studijās un pamudināja apmesties uz laukiem. Ilgu laiku viņš neredzēja Marī: divreiz pavadot brīvdienas Neijī, viņš meiteni nesastapa, jo Marī pastāvīgi atradās ceļojumos. Pjērs zināja, ka meitene ir ļoti slima pēc kritiena no zirga, kad bija sasniegusi trīspadsmito dzīvības gadu, tieši pubertātes vecumā; viņas māte izmisusi, ārstu pretrunīgo spriedumu nomocīta, veda to katru gadu uz citu kūrvietu. Tad Pjēru kā zibens spēriens ķēra ziņa par šīs stingrās, bet gādīgās mātes pēkšņo nāvi traģiskos apstākļos: piecās dienās viņu noveda kapā plaušu karsonis, ar ko tā bija saslimusi kādu vakaru, pastaigādamās Burbūlā, kad viņa novilkusi mēteli, lai uzmestu to Marī uz pleciem, kura bija šeit atvesta dziedināties. Tēvam vajadzēja steigā braukt un atvest mājās savu gandrīz vai prātu zaudējušo meitu un mirušās sievas līķi. Ļaunākais bija tas, ka pēc mātes nāves ģimenes apstākļi bija atkal pasliktinājušies un arvien vairāk sarežģījušies arhitekta rokās, kurš mantu bez apdoma svieda savu pasākumu bezdibenī. Marī nespēja vairs piecelties no guļarn-krēsla, mājas saimniecību vadīja vienīgi Blanša, kas pati bija aizņemta ar pēdējiem eksāmeniem, jo gribēja tos nolikt un saņemt diplomu, kuru tā neatlaidīgi tiecās iegūt, paredzēdama, ka kādu dienu būs jāpelna sev maize.

Pēkšņi no šīs skumjo, pusaizmirsto notikumu kopas izraisījās gaiša parādība. Tas bija brīvdienu laikā, kuras Pjēram bija vajadzējis atkal ņemt savas vājās veselības deļ. Viņam tikko bija apritējuši divdesmit četri gadi, viņš bija ļoti atpalicis studijās un līdz šim laikam saņēmis tikai četras zemākās baznīcas hierarhijas pakāpes; viņam apsolīja pēc atgriešanās dot jaunākā diakona vietu, un tad viņš būs saistīts uz visiem laikiem ar nelaužamu zvērestu. Un atkal viņa acu priekšā tik skaidri nostājās šī aina dc Gcr-sēņu ģimenes mazajā dārzā Neijī, kur viņš kādreiz tik bieži nāca rotaļāties. Dārza dziļumā zem lielajiem kokiem pie starpžoga bija piestumts Marī guļamkrēsls, un viņi bija vieni šajā skumjā miera pilnajā rudens pēcpusdienā; viņš redzēja Marī dziļās sērās par māti savā krēslā pusguļus, nekustīgām kājām, turpretī viņš, arī melnā tērpā — tagad jau sutanā, sēdēja dzelzs krēslā viņai blakus. Jau piecus gadus Marī tā cieta. Meitenei bija astoņpadsmit gadu, un viņa izskatījās bāla un vārga, bet tomēr valdzinoša ar saviem karaliski krāšņajiem, zeltainajiem matiem, pret kuriem arī slimība izjuta cieņu. Pjērs bija pārliecināts — Marī zina, ka ir kropla uz visiem laikiem, ka viņai nav lemts kļūt sievietei. Ārsti, kas nevarēja savstarpēji saprasties, atsacījās viņu ārstēt. Droši vien tanī drūmajā rudens pēcpusdienā, kad dzeltenās, vītušās lapas bira pār viņiem, Marī viņam visu to stāstīja. Bet viņš neatcerējās vairs vārdus, vienīgi meitenes skumjo smaidu, viņas sejiņu jaunības daiļumā, bet dziļi apbēdinātu aiz žēluma par dzīvi. Tad Pjērs saprata, ka Marī atceras to seno viņu šķiršanās dienu šajā pa.šā vietā aiz saules staru cauraustā žoga; tas viss bija miris, viņu asaras, viņu skūpsti, viņu solījumi kādā dienā atkal sastapties, jo bija pārliecināti par savu laimi. Viņi bija sastapušies atkal, bet kāda tam tagad jēga, kad Māri bija jau kā mirusi un viņš, Pjērs, gatavojās mirt šīs pasaules dzīvei? No tā brīža, kad ārsti Marī pateica savu spriedumu, ka viņa nekad nekļūs sieviete, nedz sieva, nedz māte, arī Pjērs varēja atteikties būt vīrietis un varēja pilnībā veltīt sevi dievam, kuram māte bija viņu atdevusi. Pjērs sevī vēl izjuta šīs pēdējās sastapšanās saldo rūgtumu, Man sāpīgi smaidīja par saviem senajiem bērna sapņiem un runāja par laimi, ko viņš izjutīs, kal podams dievam, tik dziļi aizkustināta no šīs domas, ka bija lūgusi Pjēru uzaicināt viņu noklausīties savu pirmo misu.

Scnmoras stacijā sākās troksnis, kas uz brīdi pievērsa Pjēra uzmanību vagonam. Viņam šķita, ka atkal kādam slimniekam uznākusi lēkme vai kāds zaudējis samaņu. Bet ciešanu pilnās sejas, ko viņa skatieni sastapa, bija tās pašas, tie paši sāpju izšķobītie vaibsti un baiļu pilnās gaidas uz dievišķo palīdzību, kas nāca tik lēnām. Sabatjē kungs mēģināja pārvietot savas kājas, brālis Izidors nepārtraukti klusi vaidēja kā mirstošs bērns, bet Vētī kundze, kurai atkal bija uznākusi drausmīga lēkme, tikko elpoja aiz briesmīgām sāpēm vēderā, lūpas viņai bija sakniebtas un seja izšķobīta, nomelnējusi un mežonīga. De Žonkjēra kundze, tīrīdama mazgājamo bļodu, apgāza cinka krūzi. Un, lai gan slimnieki cieta mokas, tas viņus tomēr mazliet izklaidēja kā visas vientiesīgas dvēseles, ko ciešanas padara bērnišķīgas. Tūlīt arī māsa Hiacinte, kura slimos pareizi nosauca par saviem bērniem, par bērniem, kurus tā vadīja ar vienu savu vārdu, lika atkal skaitīt rožukroni, gaidot uz Angelus, kas bija jāskaita Satelro, kā lika priekšraksts. Āve lūgšanas sekoja cita citai, tā bija murmināšana, klusa dūkoņa, kas izzuda troksnī un riteņu dunoņā.

Pjēram apritēja divdesmit seši gadi, un viņš kļuva par priesteri. Dažas dienas pirms iesvētīšanas amatā viņu pārņēma novēlojies sirds nemiers, neskaidra apziņa, ka viņš grib saistīties, iekams bija sevi stingri pārbaudījis. Bet viņš izvairījās to darīt, viņš dzīvoja sava lēmuma reiboni, jo bija pārliecināts, ka ar vienu cirtienu nogalinājis sevi visu cilvēcisko. Viņa miesa bija mirusi kopā ar viņa bērnības nevainīgo dēku, ar balto meiteni zelta matiem, kuru viņš tagad atkal redzēja guļam kā kropli ar mirušu miesu tāpat kā viņam. Pjērs bija upurējis savu saprātu, viņam šķila, ka tas būs daudz vieglāk, jo viņš ticēja, ka pietiek tikai gribēt, lai nedomātu. Un tad bija jau par vēlu, pēdējā mirklī vairs nevarēja atkāpties; un, kaut arī tanī stundā, kad Pjērs deva svinīgo zvērestu, viņš izjuta slepenas bai-

Ies un bezgala dziļu žēlumu, tad tomēr bija visu aizmirsis un jutās dievišķi atalgots par savu upuri tam dienā, kad miedza mātei lielo, sengaidīto prieku — klausīties viņa pirmo misu. Pjērs vēl tagad redzēja savu nabaga māli mazajā Neiji baznīciņā, kuru viņa pati bija izvēlējusies Pjēra dievkalpojumam, baznīciņā, no kuras bija ticis izvadīts viņa mirušais tēvs; viņš redzēja māti tanī aukstajā novembra rītā gandrīz vienu pašu tumšajā kapelā: ceļos nometusies, seju rokām aizsegusi, viņa ilgi raudāja, kamēr Pjērs pacēla augšup hostiju. Tur māte izbaudīja savu pēdējo laimi, jo viņas dzīve bija vientuļa un skumja, viņa neredzēja vairs savu vecāko dēlu, kas bija aizgājis, sekodams citām idejām, kopš tas uzzināja Pjēra lēmumu pievērsties garīdzniecībai. Stāstīja, ka Gijoms esot apdāvināts ķīmiķis, tāpat kā tēvs, bet deklasējics, aizrāvies ar revolucionāriem sapņojumiem un tagad apdzīvojot nelielu mājiņu kaut kur priekšpilsētā, nodarbodamies ar bīstamiem sprāgstvielu pētījumiem; turklāt vēl piebilda, ka Gijoms sarāvis visas saites ar savu reliģiozo, cienījamo māti, jo dzīvojot nelaulāts ar kādu sievieti, un neviens nezinot, no kurienes tā nākusi. Jau trīs gadus Pjērs, kurš bērnībā dievināja Gijomu kā lielo, labo un jautro brāli tēva vietā, to nebija vairs redzējis.

Tad Pjēra sirds mokoši sažņaudzās, viņš redzēja savu mirušo māti. Tas bija atkal neparedzēts likteņa sitiens — pēc trīs dienu ilgas slimības viņa pēkšņi šķīrās no dzīves, tāpat kā de Gersēna kundze. Pjērs māti atrada mirušu kādu vakaru, kad viņš kā neprātīgs bija skrējis pēc ārsta; viņa bija mirusi, dēlam projām esot, un gulēja nekustīga un gluži bāla; Pjērs vēl tagad sajuta uz lūpām pēdējā skūpsta ledus saltumu. Pārējo viņš vairs neatcerējās, ne vāķēšanu pie mirušās, ne sagatavošanos izvadīšanai, ne bēru gājienu. Tas viss izgaisa viņa sāpju tumsā, tik smeldzošu sāpju, ka viņš tikko nenomira no tām; atgriežoties no kapsētas, Pjēru sācis kratīt stiprs drudzis, kas viņu turējis starp dzīvību un nāvi trīs nedēļu ilgos murgos. Pjēra brālis Gijoms bija ieradies un to kopis, tad kārtojis mantojuma lietas un pēc mantas sadalīšanas atstājis Pjēram māju ar nelielu renti un savu daļu paņēmis naudā; kad Gijoms redzēja, ka brāļa dzīvība vairs nav apdraudēta, viņš atkal aizgāja, neteikdams, kurp. Cik iiga bija veseļošanās vienam tukšajā mājā! Pjērs neko nedarīja, lai aizturētu Gijomu, jo saprata, ka starp viņiem ir bezdibenis. No sākuma Pjērs cieta savā vientulībā.

Vēlāk fā viņam kļuva mīļa istabu dziļajā klusumā, kuru netraucēja retie ielas trokšņi, un zem kautrajām ēnām mazajā dārziņā, kur viņš varēja aizvadīt veselas dienas, neredzot nevienas dzīvas dvēseles. Pjēra patvērums bija tēva vecā laboratorija, tēva kabinets, ko māte turēja divdesmit gadus rūpīgi aizslēgtu, it kā gribēdama tur iemūrēt pagātnes neticību un lāstu. Lai gan māte bija ļoti maiga rakstura un cienīja tēvu, varbūt viņa tomēr kādu dienu būtu iznīcinājusi tēva papīrus un grāmatas, ja nāve nebūtu to pārsteigusi. Pjērs lika atkal atvērt logus, noslaucīt putekļus no rakstāmgalda un grāmatām, novietojās lielajā, ar ādu pārvilktajā atzveltnes krēslā un pavadīja tur brīnišķīgas stundas, it kā no savas slimības par jaunu piedzimis, atkal pārdzīvodams jaunību; viņš ar baudu lasīja grāmatas, kas pagadījās pie rokas, izjuzdams lielu garīgu prieku.

Abos garajos savas lēnās atveseļošanās mēnešos Pjērs, cik atcerējās, bija pieņēmis tikai vienu viesi — ārstu Sa-seņu. Tas bija kāds viņa tēva vecs draugs, mediķis, ar lielām zināšanām, kurš pieticīgi apmierinājās ar ārsta praktiķa lomu, un viņam bija tikai viena godkāre — izdziedināt slimos. Veltīgi ārsts Saseņs bija nopūlējies ap Fro-māna kundzi; bet viņš varēja sevi slavēt, ka bija izglābis jauno priesteri no daudz grūtākas slimības; laiku pa laikam viņš nāca Pjēru apciemot un tērzēdams izklaidēja to, stāstīdams par tā tēvu, slaveno ķīmiķi, neskopodamies ar jaukām anekdotēm un ar tuvās draudzības aizkustinošiem sīkumiem. Pamazām ilgā nespēkā un lēnās atveseļošanās gaitā dēla priekšā iznira tēva apburošās vienkāršības, labsirdības un laipnības apvītais tēls. Tāds bija viņa tēvs īstenībā un nevis skarbais zinātnieks, kādu Pjērs to kādreiz bija iedomājies, klausīdamies mātē. Nekad, protams, māte tam nebija mācījusi citu kā veltīt cieņu šai dārgajai piemiņai; bet vai tad tēvs tomēr nebija neticīgais, cilvēks, kurš noliedza dievu un lika eņģeļiem raudāt par to, bezdievis vaininieks, kas sacēlās pret dieva darbiem? Šāds bija palicis dēla atmiņā tēva drūmais tēls, nolādētais, kas klīda kā spoks pa māju; tagad tēvs bija pati skaidrā, smaidošā gaisma, kvēls patiesības meklētājs, kas nekad nav tiecies pēc cita kā tikai pēc mīlas un laimes visiem. Ārsts Saseņs, Pircneju kalnietis, dzimis ciemā, kur ļaudis vēl ticēja burvjiem un raganām, droši vien bija zināmā mērā noskaņots pievērsties reliģijai, lai gan četrdesmit gados, ko bija pavadījis Parīzē, ne reizi nebija kāju spēris baznīcā. Bet viņa pārliecība bija negrozāma: ja kaut kur eksistē debesis, tad Mišels Fromāns ir tur un sēž uz troņa mīļajam dievam blakus pie labās rokas.

Un Pjērs dažās minūtēs pārdzīvoja atkal briesmīgo gara mulsumu, kurā tas atradās divus mēnešus. Tas nebija tāpēc, ka tēva bibliotēkā viņš atrada antireliģiskas grāmatas, ne ari tāpēc, ka, šķirojot tēva atstātos papīrus, redzēja, ka tēvs darbojies ne tikai kā zinātnieks, veikdams ne vien tehniskus pētījumus.

Gluži nemanot, pret paša Pjēra gribu, zinātniskās domas skaidrība uzausa viņā, pierādīto ārkārtējo parādību kopa sagrāva dogmas, un garīdzniekā nepalika nekas vairs pāri no tā, kam viņam vajadzēja ticēt. Šķita, ka slimība bija Pjēru atjaunojusi, un viņš tikai tagad sāk dzīvot un mācīties, fiziskais vājums un izveseļošanās tīkamā sajūta deva viņa smadzenēm spīvu uztveres skaidrumu. Seminārā, atrazdamies skolotāju ietekmē, Pjērs bija turējis grožos savu pārdomu garu, savas neremdināmās slāpes saprast visu. Ko viņam mācīja, tas pārsteidza viņu; bet viņš tomēr nonāca tiktāl, ka uzveica saprātu, kā to prasīja dievbijība. Un, lūk, tanī laika ar grūtībām celtā dogmu celtne sabruka, saceļoties valdošajam saprātam, kas prasīja savas tiesības un ko nevarēja vairs apklusināt. Patiesība mutuļoja un pārplūda neizturamā straumē, Pjērs saprata, ka nekad viņš nevarēs šiem maldiem likt atkal valdīt savās smadzenēs. Viņš piedzīvoja pilnīgu, nelabojamu ticības sabrukumu. Ja viņš bija spējis nogalināt savu miesu, atsacīdamies no jaunības sapņa, ja juta sevi valdnieku pār savu juteklību, nebūdams vairs vīrietis, tad tagad viņš zināja, ka upurēt savu saprātu nespēs. Pjērs nekļūdījās — tas bija viņa tēvs, kas atdzima no jauna dēla būtnē un kas uzvarēja šinī iedzimtajā duālismā, kur līdz šim tik ilgi bija valdījusi māte. Pjēra garenās sejas augšdaļa ar augsto, stāvo pieri šķita kļuvusi vēl garāka, toties apakšējā daļa — smalkais zods un maigā mute it kā izzuda. Un tomēr viņu māca skumjas, ka viņš nevarēja vairs ticēt, un viņš izjuta kvēlas ilgas ticēt atkal kā klusajās krēslas stundās, kad pamodās viņa labsirdība un neremdināmās slāpes pēc mīlestības; bet, kad ienesa lampu, Pjērs redzēja atkal gaismu ap sevi un sevī, radās atkal enerģija un saprāta miers, cietēja spēks un griba savas sirdsapziņas miera labad ziedot visu.

Tad iestājās lūzums. Pjērs bija priesteris, bet pats vairs neticēja. Pēkšņi kā bezgala dziļš atvars pie viņa kājām iznira šī atziņa. Tās bija viņa dzīves beigas, sabrukums visam. Ko lai nu dara? Vai tad vienkāršais godīgums nelika viņam nomest sutanu un atgriezties pie cilvēkiem? Bet viņš bija redzējis garīdzniekus atkritējus un nicināja tos. Kāds precējies garīdznieks, kuru viņš pazina, izraisīja viņā pretīgumu. Tās, bez šaubām, bija Pjēra ilgās reliģiskās audzināšanas atliekas: viņš stingri turējās pie uzskata par garīdzniecības neaizskaramību, pie domas, ka tas, kas dievam sevi ziedojis, nedrīkst vairs no tā atsacīties. Varbūt arī Pjērs uzskatīja sevi jau par apzīmogotu, pārāk atšķirīgu no citiem cilvēkiem, jo baidījās izrādīties neveikls un nevēlams starp tiem. Kopš brīža, kad viņam laupīja vīrietību, Pjērs gribēja dzivot nomaļu dzīvi, būt viens savā sāpju pilnajā lepnumā. Un pēc garajām moku un nemiera dienām, pēc grūtajām cīņām, kas atkārtojās bez mitas, ktir pretojās viņa ilgas pēc laimes un atgūtās veselības spēks, Pjērs varonīgi izlēma palikt garīdznieks un turklāt godīgs garīdznieks — viņam pietiks tik daudz atteikšanās spēka, .la arī viņš nespēja apklusināt savas smadzenes, tad tomēr bija nogalinājis savu iniesu; viņš solīja sev turēt šķīstības zvērestu, un pēc viņa pārliecības tā bija tīra un godīga dzīve, kādu viņš gribēja dzivot. Pārējam nebija nekādas nozīmes, jo cieta viņš viens pats, neviens pasaulē nenojauta izdzisušos pelnus viņa sirdī, viņa ticības niecīgumu, šos briesmīgos melus, kas viņu mocīja līdz nāvei! Viņa stiprais balsts būs godīgums, viņš pildīs priestera amatu kā godīgs cilvēks, nelaužot nevienu no dotajiem zvērestiem, turpinot pildīt savu pienākumu pēc rituāla kā dieva kalps, viņš sprediķos, noturēs lielo misu pie altāra, izdalis ticīgajiem dzīvības maizi. Kas uzdrošināsies viņam piedēvēt kā noziegumu ticības zaudēšanu, pat ja šī lielā nelaime kādu dienu kļūtu zināma? Ko tad vēl vairāk varēja no viņa prasīt, vai tad viņš nebija ziedojis visu savu dzīvi dotajam zvērestam, vai necienīja garīdzniecību, vai nebija veicis visus kristietības žēlsirdības darbus bez jebkādas ce-ribas uz atlīdzību nākotnē? Beidzot Pjērs nomierinājās — lepns, augstu paceltu galvu, izmisis kā garīdznieks, kurš pats vairs netic, taču turpina sargāt citu ticību. Un, protams, viņš nebija vienīgais tāds, viņš zināja, ka tam ir brāļi, priesteri atkritēji, šaubu mocīti, kuri tomēr palikuši pie altāra līdzīgi karavīriem bez tēvzemes un kuriem bija drosme likt starot dievišķam mānam pār ceļos nometušos pūli.

Kopš savas galīgās izveseļošanās Pjērs atkal bija stājies amatā mazajā Neijī baznīciņā. Katru rītu viņš tur

Iasīja misu. Viņš bija noteikti izlēmis noraidīt katru citu vietu, katru amata paaugstinājumu. Aizritēja mēneši un gadi: Pjērs iespītējās, negribēdams būt nekas vairāk kā tikai vienkāršs garīdznieks, nepazīstams un viszemākajā garīdznieka pakāpē, kas atļauta draudzē, kur šie priesteri parādās un pazūd atkal, kad savu pienākumu izpildījuši. Katrs augstāks gods, ko viņš pieņemtu, šķita tam kā vēl inagāka melu nasta, tā būtu laupīšana, ko viņš nodarītu tiem, kas bija cienīgāki to saņemt. Pjēram vajadzēja at gaiņāties no biežajiem paaugstinājuma piedāvājumiem, jo • viņa nopelni nevarēja palikt neievēroti: arhibīskapijā visi brīnījās par šo ietiepīgo pazemību, jo tur gribēja izmantot spēku, kas bija nojaušams viņā. Tikai reizēm Pjērs izjuta rūgtu nožēlu, ka nebija noderīgs citiem, ka neveltīja sevi kādam lielam darbam, miera nodibināšanai pasaulē, tautu labklājībai un laimei, un šī degsmes pilnā dziņa viņu mocīja. Laimīgā kārtā dienā viņš jutās brīvs un atrada sev mierinājumu, gremdēdamies spriegā darbā, alkatīgi izlasīdams visus sējumus tēva bibliotēkā; pēc tam viņš uzsāka atkal savas studijas un pētījumus un cītīgi pievērsās tautu vēsturei, viņa vēlēšanās bija sociālo un reliģijas ļaunumu iepazīt līdz pamatiem, lai nāktu pie. skaidrības, vai tiešām nav iespējama nekāda palīdzība.

Kādu rītu, kad Pjērs kravāja vienu no lielajām atvilktnēm bibliotēkas skapja apakšā, viņš atrada kādus aktu vākus ar dokumentiem par Lurdas parādībām. Tie bija ļoti pilnīgi dokumenti, noraksti par Bernadetes nopratināšanu, iestāžu protokoli, policijas ziņojumi, ārstu konsultācijas, bez tam vēl ļoti interesantas privātas vēstules un draudzīgi raksti. Pjērs, pārsteigts par savu atradumu, izvaicāja par visu šo notikumu ārstu Saseņu, kurš atcerējās, ka viņa draugs Mišels Fromāns tiešām kādu laiku bija aizrautīgi pētījis gadījumu ar Bernadeti; un arī viņš pats, dzimis kaimiņu ciemā pie Lurdas. bija piedalījies šajos pētījumos un sagādājis ķīmiķim daļu no šīm ziņām. Pjērs, savukārt iekarsis, veselu mēnesi nodarbojās ar šiem dokumentiem, gaišreģes skaidrā, gaišā tēla savaldzināts, bet sašutis par visu, kas radās vēlāk, par rupjo fetišismu, par nožēlojamo māņticību un par triumfējošo tirdzniecību ar mistērijām. Cīņā ar savu neticību, protams, šis nostāsts šķita Pjēram tieši kā radīts, lai pasteidzinātu viņa ticības sabrukumu. Taču vienlaikus tas arī kairināja viņa ziņkāri, viņš labprāt būtu izpētījis šo gadījumu, pierādījis

zinātnisko, neapstrīdamo patiesību, izdarot pakalpojumu īstajai kristietībai un atbrīvojot to no šiem sārņiem, no aizraujošās un bērnišķīgās pasaciņas. Taču tad Pjēram nācās šos pētījumus pamest, tos lika pārtraukt brauciens uz Lurdas grotu un pārmērīgās grūtības iztrūkstošo ziņu sameklēšanā; Pjēra sirdī saglabājās vienīgi maigums pret Bernadeti, par kuru viņš nespēja domāt citādi kā vien ar aizkustinājumu un bezgalīgu žēlumu.

Dienas ritēja, un Pjēra dzīve kļuva aizvien vientuļāka. Ārsts Saseņs pēkšņi drudžainā steigā aizbrauca uz Pire-neju kalniem; viņš pameta ārsta praksi un aizveda uz Ko- » tērē savu slimo sievu, kuru viņš un viņa meita, jau pieaugusi, daiļa jaunava, redzēja kļūstam ar katru dienu vārgāku. No šī brīža mazā mājiņa Neijī kļuva klusa un tukša. Pjēram vairs nebija citas izklaidēšanās kā laiku pa laikam apmeklēt Gersēnus, kuri bija atstājuši kaimiņu māju un pārgājuši dzīvot nabadzīga kvartāla ieliņā, mazā dzīvoklītī. Un Pjēra pirmā apmeklējuma atmiņas bija vēl tik dzīvas, ka viņam katrreiz sažņaudzās sirds, atceroties savu satraukumu, kad viņš ieraudzīja skumjo Marī.

Pjērs atmodās no saviem sapņiem, pameta skatienus ap sevi un ieraudzīja uz sola guļam Marī, kādu viņš toreiz meiteni atrada, saistītu pie sava notekas caurulei līdzīgā zārka, kuram varēja pielikt ritenīšus, lai to pārvadātu. Viņa, šī kādreiz pārplūstošā dzīvesprieka pilnā meitene, kas vienmēr kustējās un smējās, tagad cieta no bezdarbības un nekustīguma. Nekā cita Marī nebija saglabājusi kā vien savus matus, kas viņu ietērpa kā zelta mantijā; meitene bija tā novājējusi, ka šķita kļuvusi mazāka, līdzīga bērnam. Raugoties šajā bālajā sejiņā, sāpīgi aizkustināja tukšie, stingie skatieni, viena vienīga neatlaidīga doma, neko neredzoša izteiksme un pilnīga nogrimšana savās ciešanās. Tomēr Marī pamanīja, ka Pjērs viņu uzlūko, un gribēja uzsmaidīt viņam; bet meitenei izlauzās vaidi, un kā gan lai smaida nabaga piemeklēts radījums, kas bija pārliecināts, ka nomirs, brīnumu neredzējis! Pjērs jutās stipri saviļņots, viņš dzirdēja tikai Marī, redzēja tikai Marī starp visām citām ciešanām, ar kādām bija pilns šis vagons, it kā tās visas būtu apvienojušās viņas skaistuma, līksmes un jaunības ilgajā cīņā ar nāvi.

Un pamazām, nenovēršot skatienus no meitenes, Pjērs atgriezās atkal pagājušās dienās, viņš no jauna izbaudīja rūgtuma un skumja burvīguma pilnās stundas, kuras bija pavadījis viņas tuvumā, kad uzkāpa Gersēriu mazajā, na-badzīgajā dzīvoklītī, lai mazliet izklaidētu Marī. De Ger-sēna kungs bija galīgi izputējis, sapņodams par svētbilžu glezniecības atjaunošanu, jo to viduvējība viņā radīja sašutumu. Viņa pēdējos sū aprija krāsaino reprodukciju tipogrāfijas bankrots; un izklaidīgs, neapdomīgs, paļaudamies uz mīļo dievu, mūždien aizraudamies ar kaut kādām bērnišķīgām ilūzijām, de Gersēna kungs nemanīja briesmīgo trūkumu, kas kļuva arvien lielāks; pašlaik viņš bija tik aizņemts ar gaisa balona vadīšanas problēmu, nemaz neredzot, kādas pārcilvēciskas pūles bija vajadzīgas vecākajai meitai Blanšai, lai nopelnītu maizi mazajai ģimenei — saviem abiem bērniem, kā viņa dēvēja tēvu un māsu. Tā bija Blanša, kas pasniedza franču valodas un klavierstundas, skraidīdama pa Parīzes putekļiem un dubļiem no rīta līdz vakaram, turklāt atrazdama vēl ari vajadzīgos līdzekļus pastāvīgajai māsas kopšanai, kas bija nepieciešama. AAarī bieži vien krita izmisumā, izplūda asarās, vainodama sevi ģimenes izputēšanā, jo nu jau tik daudzus gadus vajadzēja maksāt ārstiem un vadāt viņu uz visdažādākajiem kūrortiem, kādus tik var iedomāties,— uz Burbuļu, Eksu, Lamalū, Amelīlebēnu. Tagad, pēc desmit gadu ilgām pretrunīgām diagnozēm un dziedināšanas, ārsti bija atteikušies viņu ārstēt: vieni domāja, ka pārrautas lielās dzīslas, otri domāja, ka vainīgs kāds audzējs, citi vēl minēja mugurkaula paralīzi; un, tā kā Marī noraidīja katru sīkāko izmeklēšanu, pret kuru sacēlās viņas jaunavīgais kautrīgums, un ārsti neuzdrošinājās pat uzdot izsmeļošākus jautājumus, tad katrs palika pie sava paskaidrojuma, ka meitene nav izdziedināma. Tagad Marī paļāvās vienīgi uz dieva palīdzību, jo kopš saslimšanas viņa rada mierinājumu tikai dziļā ticībā. Viņa ļoti bēdājās, ka nevar iet uz baznīcu, un viņa lasīja misu katru ritu. Viņas nekustīgās kājas likās atmirušas, un reizēm Marī jutās tik vārga, ka māsai vajadzēja viņu pabarot.

Sājā brīdī Pjērs atcerējās vēl kaut ko. Tas bija kādā vakarā, iekams aizdedzināja lampu. Viņš sēdēja pie Marī tumsā; un pēkšņi meitene viņam teica, ka vēloties braukt uz Lurdu, jo esot pārliecināta, ka atgriezīšoties izdziedināta. Pjēru pārņēma nepatīkama sajūta, un aizmirsdamies viņš iesaucās, ka ir neprāts ticēt šādām bērnišķībām. Viņš nekad nebija runājis par reliģiju ar Marī, vienmēr atteikdamies ne tikai uzklausīt viņas grēksūdzi, bet pat uzvest Marī uz īstā ceļa sirds nemiera brīžos. Kauns un līdzjūtība atturēja Pjēru no tā, viņš būtu ļoti cietis, ja vaja-

dzētu viņai melot, un, otrkārt, viņš būtu sevi uzskatījis par noziedznieku, ja kaut ar savu elpu būtu aptumšojis meitenes skaidro ticību, kas to stiprināja ciešanās. Tāpēc Pjērs arī nožēloja savu izsaucienu, ko nebija varējis apvaldīt, un tad viņš bija sajutis mazo, auksto slimnieces rociņu uz savas; un liegā, aizlūstošā balsī tumsas iedrošinātā Marī viņam teica, ka zinot viņa noslēpumu, zinot viņa nelaimi, šo briesmīgo nelaimi — būt garīdzniekam un vairs neticēt. Tad viņš meitenei visu pastāstīja, pats to negribēdams; Marī bija ienirusi viņa dvēseles dzīlēs ar ciešanās apskaidrotu iejušanās spēju kā tuvs draugs. Neizsakāmā nemierā meitene skuma vairāk par Pjēru nekā par sevi, skuma par viņa dziļajām dvēseles mokām. Kad viņš satraukts neatrada nekā ko atbildēt un ar savu klusēšanu apliecināja viņas vārdu patiesību, viņa sāka atkal runāt par Lurdu un čukstot piebilda, ka viņas vēlēšanās ir, lai arī Pjērs uzticas svētajai jaunavai un lūdz to atdot viņam atkal ticību. Kopš šī vakara Marī vairs neapklusa, atkārtodama, ka, nokļūstot Lurdā, viņa būs dziedināta. Taču meiteni nomāca naudas jautājums, par ko tai nebija drosmes runāt pat ar savu māsu. Aizritēja divi mēneši, Marī kļuva vārgāka ar katru dienu, viņas spēki izsīka ilgu pilnos sapņos un acīs staroja brīnumainās grotas mirdzums.

Toreiz Pjērs pārdzīvoja smagas dienas. Sākumā viņš uzreiz atteicās Marī pavadīt. Vēlāk viņa apņēmība kļuva svārstīga un radās doma — ja viņš izlemtu piedalīties ceļojumā, rastos iespēja izmantot un turpināt savus pētījumus par Bernadeti, kuras valdzinošais tēls mita viņa sirdī. Un, beidzot, viņš juta, ka to pārņem klusa līksme, neskaidra cerība, ka varbūt Marī doma ir pareiza, ka svētā jaunava var apžēloties arī par viņu un atdot viņam to aklo ticību, maza bērna ticību, kurš mīl un nejautā. Ak, ticēt ar visu savu dvēseli un nogrimt šajā ticībā! Citas laimes vairs nebija. Pjērs tiecās pēc ticības ar visu savas jaunības prieku, ar visu savu mīlu uz māti, ar visām kvēlajām ilgām, ko izjuta, gribēdams visu saprast un zināt, aiziet no šīm mokām un iemigt uz visiem laikiem dievišķās neziņas klēpī. Tā bija brīnurn jauka un arī gļēva cerība — nebūt vairs, būt tikai nejūtīgai lietai dieva rokās. Tā Pjēram radās vēlēšanās izdarīt pēdējo mēģinājumu.

Pēc nedēļas jautājums par ceļojumu uz Lurdu tika izlemts. Pjērs tomēr pieprasīja sasaukt vēl pēdējo ārstu konsultāciju, lai zinātu, vai Marī spējīga panest ceļojuma grū-

Iibas; un tad atmiņā iznira vēl viena aina, kur viņš dažus sīkumus redzēja sevišķi skaidri, bet citi izgaisa.

Divi ārsti, kuri bija agrāk ārstējuši Māri, — viens no tiem konstatējis lido dzīslu pārrāvumu, otrs atradis mugurkaula paralīzi, — beidzot bija vienojušies par mugurkaula paralīzi ar varbūtējiem traucējumiem lielajās dzīslās: visas pazīmes to rādīja, šis gadījums viņiem likās tik skaidrs, ka tie nevilcinājās uzrakstīt atsauksmes, kur galīgā diagnoze bija gandrīz vienāda. Viņi atzina ceļojumu par iespējamu, lai gan slimniecei būs jācieš stipras sāpes So ārstu spriedums lika Pjēram izšķirties, jo viņš abus uzskatīja par ļoti piesardzīgiem un godīgiem ārstiem, kas visai centās piekļūt tuvāk patiesībai. Neskaidrā atmiņā viņam palika trešais ārsts, Boklērs, Pjēra attāls radinieks, jauns cilvēks asu prātu, vēl maz pazīstams, kuru dēvēja par savādnieku. Tas ilgi apskatīja Marī, apvaicājās par viņas senčiem, ar interesi uzklausīdams, ko tam stāstīja par de Gersēna kungu, arhitektu un neveiksmīgo izgudrotāju ar vāju raksturu un pārbagātu iztēli; tad Boklērs izmērīja slimnieces redzes loku; viņš bija pārliecināts, smalkjūtīgi izpalpējis Marī, ka sāpes lokalizējušās kreisajā olnīcā, un, kad ar roku tur uzspieda, sāpes kāpa augšup līdz kaklam kā smags kamols, kas meiteni smacēja Sis ārsts, kā likās, nepievērsa nekādu uzmanību kāju paralīzei. Atbildot uz tiešo jautājumu par braucienu uz Lurdu, viņš iesaucās, ka slimniece turp jāved, ka viņa noteikti tur tiks izdziedināta, ja pati ir pārliecināta par to. Viņš runāja nopietni par Lurdu: pietiekot, ja cilvēks tic; divas no viņa pacientēm, ļoti dievbijīgas, kurām viņš pirms gada bija ieteicis braukt uz Lurdu, atgriezušās no turienes ar zie došu veselību. Ārsts pat izteicās, ka šis brīnums notikšot ar Marī zibens ātrumā, viņai atmostoties no dziļa satraukuma, kas pārņemšot visu slimnieces būtni, kamēr šīs ciešanas, mokošais smagums, kas tagad smacē jauno meiteni, pacelšoties pēdējo reizi un izzudīšot, it kā būtu izslīdējis ārā pa viņas muti. Bet šis ārsts kategoriski atteicās rakstīt atsauksmi par slimību. Viņa abi kolēģi izturējās ļoti vēsi pret viņu, uzskatīdami to par jaunekli ar dēkaiņa tieksmēm; Pjēram, lai gan neskaidri, tomēr bija palikušas atmiņā apspriedē izteiktās dažas Boklēra frāzes: izmežģījums ar viegliem dzīslu pārrāvumiem, krītot no zirga, tad lēna bojāto vietu atjaunošanās, kam sekojis nervu sasprindzinājums, jo slimniece bijusi visu laiku savu pirmo baiļu iespaidā, visa viņas uzmanība bijusi pievērsta sāpošajai

vietai, viņa it kā sastingusi pieaugošajās sāpēs, nespēdama gūt jaunus priekšstatus, kas var atkal notikt stipra satraukuma iespaidā. Bez tam ārsts Boklērs pieļāva nepareizas vielmaiņas iespējamību, bet šis jautājums vēl bija maz izpētīts, un viņš neuzdrošinājās par tā norisi un nozīmi izteikties. Tikai ārsta uzskats, ka Marī slimība ir vienīgi iedomas, ka šīs briesmīgās ciešanas, kas to mocīja, rodas no jau sen sadzijuša miesas bojājuma, šķila Pjēram neticams, uzlūkojot novārgušo Marī, atmirušām kājām, un viņš nedomāja vairs par šī ārsta slēdzieniem, būdams laimīgs, ka trīs ārsti bija vienojušies, piekrizdami braucienam uz Lurdu. Pjēram pietika, ka viņš zināja par iespējamo Marī dziedināšanu, — viņš meiteni pavadītu līdz pasaules galam.

Ak, šīs pēdējās dienas Parīzē, kādā uztraukumā viņš tās pavadīja! Lielais svētceļojums drīz sāksies. Pjēram radās doma pieteikt Marī uzņemšanai slimnīcā, lai izvairītos no lielajiem izdevumiem. Tad vēl vajadzēja parūpēties, lai viņu pašu uzņemtu Dievmātes aizgādnības apvienībā. De Gersēna kungs bija sajūsmā, jo viņš mīlēja dabu, viņš dega nepacietībā redzēt Pireneju kalnus; dc Gersēna kungs ne par ko neraizējās, bez ierunām piekrita, ka jaunais priesteris uzņēmās kārtot ceļa izdevumus un rūpējās par viņu viesnīcā kā par bērnu; kad meita Blanša pēdējā mirklī iespieda viņam saujā luidoru, de Gersēna kungs jutās bagāts. Nabaga varonīgajai Blanšai bija slepens ietaupījums — piecdesmit franki, kurus vajadzēja pieņemt, citādi Blanša justos apvainota, jo arī viņa gribēja palīdzēt savas māsas dziedināšanā; nevarēdama pati piedalīties ceļojumā, jo Parīzē viņu aizkavēja stundas, Blanša deldēs pilsētas cieto bruģi, kamēr viņas tuvinieki tālumā nometīsies ceļos brīnumainajā grotā. Un tā viņi bija aizbraukuši, un vilciens traucās, vilciens vēl joprojām traucās bez mitas.

Satelro stacijā pēkšņi stipra balsu dūkoņa atmodināja Pjēru un izrāva viņu no sapņu stinguma. Kas bija noticis? Vai tad viņi jau tiešām iebraukuši Puatjē stacijā? Bet bija tikko vēl pusdiena, un māsa Hiacinte lika noskaitīt Angelus un trīsreiz atkārtot trīs Ave lūgšanas. Balsis skanēja te klusāk, te skaļāk, sākās jauns korālis un pamazām pārgāja gaudu dziesmā. Vēl pagāja divdesmit piecas garas minūtes, līdz vilciens nokļuva Puatjē, šķita, ka tur paredzētā pusstundu ilgā uzturēšanās atvieglos visas ciešanas. Bija taču tik grūti, tik nežēlīgi visus kratīja šai smirdošajā, pārkarsētajā vagonā! Bija taču jau pārāk daudz bēdu; pār Vensēna kundzes vaigiem ritēja lielas asaras, klusi lāsti izspruka Sabatjē kungam, kurš vienmēr bija tik pacietīgs, bet brālis Izidors, Grivote un Vētī kundze šķita esam bez dzīvības — kā kuģa vraks, ko aiznes straume. Marī, aizvērusi acis, nemaz neatbildēja, viņa negribēja plakstus vairs atvērt, jo viņu vajāja kā rēgs drausmīgā Elīzas Rukē seja, šī seja ar atvērušos brūci likās esam nāves iemiesojums. Un, kamēr vilciens joņoja, palielinot ātrumu, vezdams līdzi cilvēku izmisumu zem negaisu vēstošiem padebešiem, pār svelmes dedzinātiem līdzenumiem, — visus atkal pārņēma izbīlis. Nezināmais vīrs kaktā vairs neelpoja, kāda balss iesaucās, ka viņš izlaidis garu.

III

Tikko vilciens apstājās Puatjē stacijā, māsa Hiacinte steidzās izkāpt, spiezdamās cauri vilciena apkalpes pūlim, kas atvēra vagonu durvis, un svētceļniekiem, kuri centās ātrāk izkļūt ārā.

— Pagaidiet, pagaidiet! — viņa allaž atkārtoja. — Ļaujiet man pirmajai izkāpt, es gribu paskatīties, vai tiešām ar viņu ir jau beigas.

Iekāpusi otrā kupejā, māsa pacēla nezināmā vīra galvu uz augšu; sākumā viņai likās, ka svešais tiešām ir nomiris, redzot viņu tik bālu, ar neizteiksmīgu skatienu. Bet māsa tomēr juta, ka viņš vēl pavisam klusi elpo.

— Nē, nē, viņš vēl elpo. Ātri, mums jāpasteidzas! — Un, pagriezdamās pret otru māsu, kas atradās šajā vagona galā, viņa piebilda:

— Es jūs lūdzu, māsa Klēra Dezanža, steidzieties pēc tēva Masiasa, viņam jābūt trešajā vai ceturtajā vagonā Sakiet viņam, ka mums ir slimnieks ļoti smagā stāvoklī un lai viņš tūlīt nāk ar svēto svaidāmo eļļu.

Neko neatbildējusi, māsa nozuda pūlī. Viņa bija maza, trausla un piemīlīga, noteiktiem sejas vaibstiem, noslēpumainu skatienu, tomēr ļoti darbīga.

Pjērs, kurš stāvēja otrā vagona nodalījumā un vēroja notiekošo, atļāvās iebilst:

— Vai nevajadzētu pasaukt arī ārstu?

— Bez šaubām, esmu jau domājusi par to, — atteica māsa Hiacinte. — Ak, abata kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un neaizietu pats pēc ārsta!

Pjērs tieši bija nodomājis iet uz bufetes vagonu, lai atnestu Marī buljonu. Mazliet atvieglota no ciešanām, kopš vagonu vairs nekratīja, slimniece atvēra acis un lūdza tēvu viņu pacelt sēdus. Marī ļoti būtu vēlējusies, lai to uz kādu brīdi iznestu uz perona ieelpot svaigu gaisu. Bet viņa ari saprata, ka tas būs par daudz prasīts, jo pārāk lielas pūles prasīs viņas iecelšana vagonā. De Gcrsēna kungs, kurš bija pabrokastojis turpat vagonā kā vairums svētceļnieku un slimnieku, palika uz perona atvērto durvju tuvumā, lai izsmēķētu cigareti, bet Pjērs steidzās uz bufetes vagonu, kur atradās dežurējošais ārsts ar nelielu aptieku.

Vagonā palika arī daži slimnieki, kurus nebija iespējams iznest ārā. Grivotel uznāca smacējošas lēkmes un murgi, kas aizturēja vagonā arī de Žonkjēra kundzi, kurai bija norunāta tikšanās bufetes vagonā ar meitu Raimondu, Volmāra kundzi un Dezanjo kundzi, lai visas Četras pabrokastotu. Kā lai pamet uz cietā sola šo nelaimīgo Gri-voti, kura šķila cīnāmies ar nāvi! Marta arī neizkustējās, negribēdama atstāt savu brāli misionāru, kas joprojām vēl klusi vaidēja. Piekalts pie savas vietas, Sabatjē kungs gaidīja Sabatjē kundzi, kura bija aizgājusi viņam pameklēt kādu vīnogu ķekaru. Pārējie, kas varēja paiet, drūzmējās pie durvīm, lai izkāptu; viņi steidzās kaut uz brīdi atstāt šo posta un ciešanu vagonu, kur viņu locekļi bija notirpuši pēc septiņām garām braucienā pavadītām stundām. Māža kundze tūlīt aizgāja nomaļus un uzmeklēja vientuļu vietiņu stacijas galā, nogrimdama atkal savā grūtsirdībā. Gluži trula no sāpēm Vētī kundze vēl paspēja paiet dažus soļus un nokrita uz sola pašā dedzinošā saulē, kuras svelmi tā nejuta; bet Elīza Rukē, kura bija atkal ievīstījusi seju melnajā lakatā, meklēja visur ūdens tvertni, jo viņai ļoti slapa pēc svaiga ūdens malka. Vcnsēna kundze staigāja lēniem soļiem šurpu turpu, nēsādama uz rokām savu mazo Rožu, mēģinādama viņai uzsmaidīt, un, lai meitenīti izklaidētu, rādīja viņai spilgti izkrāsotas bildes, kurās tik ļoti slimais bērns skatījās nekā neredzēdams.

Pa to laiku Pjērs ar lielām pūlēm atbrīvoja sev ceļu cilvēku drūzmā, kas pārpludināja peronu. Tā bija neiedomājama kropļu un veselo cilvēku dzīva straume, kuru vilciens bija šeit izmetis, vairāk nekā astoņsimt cilvēku steidzās, uztraucās un slāpa pēc gaisa. Katrs vagons bija iztukšojis savu postu tāpat kā hospitāļa zāle, ko evakuē; tagad kļuva redzams, kādu briesmīgu sāpju un ciešanu

daudzumu ved šis drausmīgais, baltais vilciens, par kuru ceļojuma laikā stāstīja baismu pilnu leģendu. Kroplie kaut ka vilkās paši, citi tika nesti, citi atkal, cieši kopā saspiesti, palika guļam uz perona. Visapkārt grūstījās, skaļi sasau-as, lielā steigā cilvēki devās uz bufetes telpu un pie letēm ar dzērieniem. Katrs traucās kārtot savas vajadzības. Tik īsa taču bija pusstundu ilgā pietura, vienīgā ceļā pirms I.urdās! Jautrāku noskaņu starp melnajām sutanām un nabadzīgajiem cilvēkiem novalkātajās nenoteiktas krāsas drēbēs ienesa vienīgi Marijas debessbraukšanas rosīgo māsiņu mirdzošais baltums — galvas un krūšu segas un sniegbaltie priekšauti.

Kad beidzot Pjērs nonāca bufetes vagonā, aptuveni vilciena vidū, tas jau bija pilnīgi ielenkts. Šeit bija petrolejas plītiņa un virtuves iekārta ar visiem piederumiem. Buljons, kas tika gatavots no koncentrātiem, vārījās skārda katliņos; kondensēto pienu litra tilpuma bundžās atšķaidīja un lietoja, kad kāds to pieprasīja. Dažādi citi pārtikas krājumi — cepumi, augļi, šokolāde — bija salikti skapim līdzīgos plauktos. Bet, redzot kāras, izstieptas rokas, svētā Franciska ordeņa māsa, kura pārzināja virtuvi, maza, resna, četrdesmit piecus gadus veca sieviete, labsirdīgu, sārtu seju, mazliet apjuka. Viņa turpināja dalīt produktus un klausījās Pjērā, kurš prasīja ārstu; tas atradās citā nodalījumā ar visu ceļojuma aptieku. Kad jaunais garīdznieks deva paskaidrojumus un stāstīja par nelaimīgo cilvēku, kurs bija tuvu nāvei, māsa pasauca kādu citu savā vietā, jo viņa gribēja pati redzēt šo nelaimīgo.

— Māsiņ, es atnācu šurp arī tādēļ, lai jums palūgtu buljonu kādai slimniecei.

— Labi, abata kungs, es to aiznesīšu. Ejiet tikai man pa priekšu.

Viņi steidzās, abi vīrieši apmainījās ātriem jautājumiem un atbildēm, viņiem sekoja svētā Franciska ordeņa māsa, kura uzmanīgi nesa buljona trauku cilvēku burzmā. Ārsts bija melnīgsnējs, jauns cilvēks, aptuveni divdesmit astoņus gadus vecs, plecīgs, ļoti skaists, ar galvu kā jaunam romiešu imperatoram; līdzīgas sejas sastopamas arī vēl tagad Provansas saules izdedzinātajos laukos. Tiklīdz māsa Hiacinte viņu ieraudzīja, tā pārsteigta iesaucās:

— Kā, tas esat jūs, Ferāna kungs?

Abus pārsteidza šī sastapšanās. Marijas debessbraukša-nas ordeņa māsām uzticēts drosmīgs uzdevums — kopt

Jā

slimniekus, tikai nabadzīgus slimniekus, tos, kuri nevar maksāt, kuri savās jumtistabiņās cīnās ar nāvi; šis māsas tad iekārtojas pie trūcīgajiem slimniekiem šaurajā istabiņā, nožēlojamās guļvietas tuvumā, veic visus iespējamos pakalpojumus, gatavo ēdienu, saimnieko, dzīvo tur kā kalpones vai radinieces, līdz slimnieks atveseļojas vai mirst. Tāpat arī jaunā māsa Hiacinte ar pienbalto, tīro seju un pastāvīgi smaidošām zilām acīm kādu dienu bija apmetusies pie šā zēna, toreizējā studenta, kuru bija sagrābis tīfa drudzis; Fcrāns bija ļoti nabadzīgs un dzīvoja Difūra ielā bēniņos, istabiņā zem paša jumta. Māsa Hiacinte to vairs neatstāja, viņa izglāba jaunekli savā kvēlajā tieksmē dzīvot citu labā; kā maza meitenīte viņa bija atrasta pie baznīcas durvīm, viņai nebija citas ģimenes kā tikai cietēji, kuriem viņa nodevās savas sirds ilgās pēc mīlas. Kāds tas bija brīnumjauks mēnesis, kāda reti skaista draudzība uzplauka pēc tam šajā tīrajā mīlā uz savu tuvāko, kad tas cieš! Kad Ferāns viņu sauca «mana māsiņa», tad izjuta, ka tā tiešām ir viņa māsa, ar ko viņš runā. Viņa bija viņam arī māte, viņa piecēla Ferānu sēdus, guldīja kā savu bērnu, un nekādas citas saites neradās starp viņiem kā tikai dievišķās līdzjūtības pilnā mīla. Māsa Hiacinte vienmēr bija jautra, viņā nemodās sieviete, viņai nebija nekādas citas tieksmes kā tikai atvieglot ciešanas un mierināt; un Fcrāns to dievināja un cienīja, viņam palika dziļas mīlas vistīrākās atmiņas.

— Ak, māsa Hiacinte, māsiņa Hiacinte! — viņš priekā murmināja.

Vienīgi gadījums tos saveda tagad kopā, jo Ferāns nebija ticīgais; viņš atradās šeit tikai tādēļ, ka pēdējā minūtē viņš bija labprātīgi apņēmies aizvietot kādu draugu, kuram pēkšņi radās šķēršļi braucienam uz Lurdu. Jau apmēram gadu Ferāns bija asistējošais ārsts slimnīcā. Sis ceļojums uz Lurdu tik īpatnos apstākļos viņu vilināja.

Atkalredzēšanās priekā viņi aizmirsa slimniekus. Māsa pirmā atkal attapās.

— Redziet, Fcrāna kungs, šeit ir tas nabaga cilvēks. Vienu brīdi mēs domājām, ka viņš ir miris... No pašas Ambuāzas viņš mums dara daudz rūpju, un es tikko aizsūtīju pēc svētās svaidāmās eļļas... Vai jums arī liekas, ka ar viņu ir slikti? Vai jūs nevarat viņam iedot mazliet dzīvības spēka?

Jaunais ārsts jau izmeklēja slimnieku; pārējie slimie, kas bija palikuši vagonā, satraukti skatījās. Marī, kurai svēta Franciska ordeņa māsa bija iedevusi trauciņu ar buljonu, turēja to ar tik stipri drebošu roku, ka Pjēram vajadzēja to paņemt un mēģināt meiteni padzirdīt; bet Māri nevarēja norīt neviena malka, acis nenovērsdama, viņa baigā nemierā vēroja nepazīstamo vīru, it kā te būtu runa par viņas pašas dzīvību.

— Sakiet, — no jauna vaicāja māsa Hiacinte, — kā jums liekas? Kas viņam ir par slimību?

— Ak, kas par slimību? — murmināja Ferāns. — Viņam ir visas slimības!

Tad viņš izvilka no kabatas mazu pudelīti un mēģināja iepilināt dažus pilienus starp slimnieka sakostajiem zobiem. Tas nopūtās, atvēra acu plakstus un atkal tos aizvēra; tas bija viss — nekādas citas dzīvības zīmes viņš vairs neizrādīja.

Māsa Hiacinte, kura parasti bija tik mierīga un nekad nekrita izmisumā, satraucās:

— Bet tas taču ir briesmīgi! Un māsa Klēra Dezariža nenāk atpakaļ! F.s taču viņai sīki paskaidroju, kurā vagonā atrodams tēvs Masiass... Ak, mans dievs! Ko nu lai mēs iesākam?

Redzēdams, ka viņa šeit nevar būt noderīga, svētā Franciska ordeņa māsa izlēma atgriezties bufetes vagonā. Pirms aiziešanas viņa pavaicāja, vai šis cilvēks varbūt nemirst vienkārši aiz bada; tādi gadījumi bijuši, un viņa nākusi piesolīt kaut ko no saviem krājumiem. Aizejot viņa arī apsolīja, ja gadījumā sastaps māsu Klēru Dezanžu, tad pasteidzinās to; viņa nebija vēl pagājusi ne divdesmit metru, kad apgriezās, ar plašu rokas mājienu rādidama uz māsu, kura nāca atpakaļ viena pati maziem, nedzirdamiem solīšiem.

Izliekusies pa vagona durvīm, māsa Hiacinte nemitīgi sauca:

— Nāciet taču, nāciet taču! Nu, un kur tad ir tēvs Masiass?

— Viņa tur nav.

— Kā — viņa tur nav?

— Nē. Lai gan es steidzos, bet nav iespējams tikt uz priekšu caur šo cilvēku drūzmu. Kad nonācu pie vagona, tēvs Masiass bija jau izkāpis un droši vien aizgājis no stacijas.

Viņa paskaidroja, ka tēvs Masiass — kā ļaudis stāstīja — esot aizgājis satikties ar svētās Radegorulas draudzes kirē. Cilus gadus lielā svētceļojuma vilciens šeit stāvējis divdesmit četras stundas: slimnieki tad nogādāti pilsētas slimnīca un pārējie devušies procesijā uz svēto Radegondu. Bet šogad radušies šķēršļi un vilcienam jābrauc tieši uz Lurdu; tēvs Masiass droši vien ir pie kirē, un tie kopīgi apspriež savus darījumus.

— Man apsolīja viņam pateikt un atsūtīt šurp ar svēto svaidāmo eļļu, tiklīdz viņš ieradīsies.

Māsu Hiacinti pārņēma pilnīgs izmisums. Ja zinātne neko nevarēja palīdzēt, varbūt svētā eļļa atvieglotu slimnieka ciešanas. Bieži viņa jau to bija pieredzējusi.

— Ak, māsiņ, ak, māsiņ, kādas man tagad rūpes! Ja nu jūs būtu tik laipna un aizietu atpakaļ sagaidīt tēvu Ma-siasu un tad atvestu viņu šurp, tiklīdz tas parādās.

— Jā, māsiņ, — paklausīgi atbildēja māsa Klēra De-zanža un aizgāja nopietna un noslēpumaina, aizslīdot caur pūli kā vijīga ēna.

Ferāns visu laiku vēl apskatīja slimo vīru, izmisis, ka nevar māsai Hiacintei sagādāt prieku un to atdzīvināt. Kad ārsts bezcerīgi pamāja ar roku, māsa Hiacinte lūdza viņu:

— Ferāna kungs, palieciet pie manis, pagaidiet, kamēr atnāk tēvs Masiass ... Es tad būšu mierīgāka.

Viņš palika, palīdzēja piecelt slimo, kad tas atkal noslīdēja uz sola. Tad māsa paņēma dvieli un noslaucīja šim svešiniekam seju, kas nemitīgi pārklājās sviedriem. Gaidīšana ieilga, vagonā palikušajiem slimniekiem bija nepatīkama sajūta, un ārā pie durvīm sāka pulcēties ziņkārīgie.

Kāda jauna meitene steidzīgi spiedās caur burzmu un, pakāpusies uz vagona kāpnēm, sauca de Žonkjēra kundzi:

— Kāpēc tu nenāc, māmiņ? Dāmas gaida tevi bufetē.

Tā bija Raimonda de Žonkjēra, pārāk nobriedusi saviem

divdesmit pieciem gadiem, viņa bija pārsteidzoši līdzīga mātei, ļoti melnīgsnēja, palielu degunu un muti, bet patīkamu, apaļu sejiņu.

— Bet, mans bērns, tu redzi, es nevaru atstāt šo nabaga sievieti.

Un viņa norādīja uz Grivoti, kurai atkal bija uznākusi klepus lēkme un kura trīsēja mocīdamās.

•— Ak, māmiņ, cik žēl! Dezanjo kundze un Volmāra kundze tik ļoti priecājās par šīm mazajām brokastīm mums četrām!

— Ko lai dara, mīļo meitiņ? ... Sāciet bez manis. Saki dāmām, ka, līdzko varēšu, tūlīt uzmeklēšu jūs.

Tad de Žonkjēra kundzei ienāca prātā doma:

— Pagaidi, šeit ir ārsts, pamēģināšu, vai nevaru tam uzticēt savu slimnieci... Ej vien, es tev sekošu. Tu jau zini, ka es gandrīz vai mirstu aiz izsalkuma!

Raimonda veiklā gaitā atgriezās bufetes telpā, bet de /onkjēra kundze lūdza Ferānu atnākt šurp paskatīties, vai viņš nevar palīdzēt Grivotei. Ārsts pēc Martas vēlēšanās jau izmeklēja brāli Izidoru, kurš nemaz nepārstāja vaidēt; un Ferānam atkal vajadzēja apliecināt savu nespēju ko līdzēt, bezcerīgi pamājot ar roku. Viņš tomēr piesteidzās pie Grivotes, piecēla diloņa slimnieci sēdus, cerēdams apturēt klepus lēkmi, un tiešām — klepus pamazām mitējās. Tad viņš aizgādnības apvienības dāmai palīdzēja slimniecei iedot malku nomierinošu zāju. Ārsta klātbūtne vagonā satrauca slimos. Sabatjē kungs, kurš lēnām ēda vīnogas no sievas atnestā ķekara, neko ārstam nevaicāja, jau iepriekš zinādams tā atbildi, un, kā pats teica, bija noguris, iztaujādams visus šos zinātnes spīdekļus; Sabatjē kungs tomēr izjuta zināmu labpatiku, redzēdams ārstu uzcejam šo nabaga meiteni, kuras klātbūtne viņu traucēja. Un Marī arī noraudzījās ārstā ar pieaugošu interesi, neuzdrošinādamās tomēr viņu aicināt pie sevis, jo bija pārliecināta, ka arī viņš neko nevarēs palīdzēt.

Uz perona burzma auga. Līdz vilciena atiešanai bija atlicis vairs tikai stundas ceturksnis. Vaļējām, neko neredzošām acīm kā nejūtīga Velī kundze iemidzināja savas sāpes pusdienas saules dedzinošajā kveldē, bet viņai garām tiem pašiem līganiem soļiem Vensēna kundze nēsāja šurp un turp savu mazo Rožu, kas bija tik viegla kā slims putniņš; māte to nemaz nejuta rokās. Daudzi skrēja pie ūdens tvertnes, lai piepildītu dzeramos traukus, krūzes, kannas un pudeles. Māža kundze, kura bija ļoti tīriga un kārtīga, gribēja nomazgāt rokas; tikko viņa piegāja pie tvertnes, tā sastapa tur Elīzu Rukē, kura pašlaik grasījās dzert; viņa atkāpās no šīs kroples ar suņa purnu, kurai mutes vietā rēgojās šķība sprauga ar izkārušos mēli; visi nodrebēja un vilcinājās pildīt ar ūdeni savas pudeles, dzeramos traukus un kannas no tvertnes, kur viņa bija dzērusi. Daudzi svētceļnieki bija novietojušies paēst turpat uz perona visā tā garumā. Bija sadzirdami kruķu ritmiskie klaudzieni, kāda sieviete, atspiedusies uz šiem kruķiem, nepārtraukti staigāja šurp un turp caur cilvēku drūzmu. Pa zemi vilkās nezin kur un kādēļ kropls cilvēks bez kājām. Citi, apsēdušies bariņos, vairs nekustējās. Viss šis lielais slimnieku pulks, šis ritošais hospitālis, kas bija iztukšojies uz pusstundu, elpoja svaigu gaisu pusdienas karstajā saulē, steidzīgo, satraukto veselo svētceļnieku bezgala nabadzīgajā un bēdu pilnajā vidē.

Pjērs vairs neatstāja Marī, jo de Gersēna kungs bija nozudis, tāpēc, ka viņu bija savaldzinājusi zaļojoša lauciņa ainava, kuru viņš bija pamanījis stacijas galā. Kad jaunais priesteris ieraudzīja, ka Marī nav izdzērusi savu buljonu, viņš norūpējies meiteni uzmodināja, uzsmaidīdams tai un mēģinādams Marī iekairināt, piesolīdamies aiziet un nopirkt kādu firziķi, bet meitene atsacījās, viņa pārlieku cieta, un nekas viņu neiepriecināja. Marī uzlūkoja Pjēru ar savām lielajām, skumju pilnajām acīm, būdama nemierā par šo pieturu, kas paildzināja iespējamo dziedināšanu, un izjuta arī bailes no kratīšanās vilcienā, kas sāksies no jauna visā mokpilnajā, bezgala garajā ceļā.

Pienāca kāds resns kungs un aizskāra Pjēra roku. Sā kunga mati sāka jau sirmot, viņš nēsāja pilnbārdu, un viņa platajai sejai bija tēvišķa, norūpējusies izteiksme.

— Piedodiet, abata kungs, vai šajā vagonā ir slimnieks, kas cīnās ar nāvi?

Kad priesteris atbildēja apstiprinoši, viņš tūlīt kļuva ļoti draudzīgs un vaļsirdīgs.

— Mani sauc par Vinjerona kungu, esmu daļas priekšnieka palīgs Finansu ministrijā un izlūdzos atvaļinājumu, lai kopā ar sievu pavadītu uz Lurdu mūsu dēlu Gistavu... Sis mīļais bērns ir licis visas cerības uz svēto jaunavu, kuru mēs lūdzam rītā un vakarā par dēlu ... Mēs atrodamies vagonā, kas ir jūsējam priekšā, mums tur ir otrās klases kupeja.

Tad viņš pagriezās un ar rokas mājienu aicināja savus piederīgos.

— Nāciet, nāciet, tepat jau tas ir. Sis nelaimīgais slimnieks tiešām jūtas ļoti slikti.

Vinjerona kundze bija maza auguma, garenu, bālu seju, īsta kārtīga sīkpilsone, viņa cieta no mazasinības, kas bija nelaimīgā kārtā pārgājusi arī uz dēlu Gistavu. Zēnam bija jau piecpadsmit gadi, bet viņam varēja dot tikko desmit, viņš bija greizi noaudzis, vājš kā skelets, labā kāja no mazasinības bija savilkta pavisam īsa, — tāpēc viņam bija jāstaigā ar kruķi. Viņa seja bija sīka un trausla, mazliet šķība, kurā saistīja vienīgi acis — skaidras, saprātā dzirkstošas acis, kuru skatienu sāpes bija padarījušas vērīgu, un šīs acis šķita urbjamies līdz dvēseles dzīlēm.

Kāda veca dāma tuklu seju, ar pūlēm vilkdama kājas, viņiem sekoja; Vinjerona kungs, atcerēdamies, ka to aizmirsis, piegāja atkal pie Pjēra, lai iepazīstinātu viņu ar šo dāmu.

— Šēza kundze, manas sievas vecākā māsa, kura arī gribēja pavadīt Gistavu, jo viņa zēnu ļoti mīl.

Un, pieliecies Pjēram tuvu klāt, it kā uzticēdams noslēpumu, klusā balsi piebilda:

— Tā ir Šēza kundze, zīda tirgotāja atraitne, bezgala bagāta. Viņai ir slima sirds, un tas viņu ļoti satrauc.

Tad visi ģimenes locekļi, piespiedušies cits pie cita, ar vislielāko ziņkāri vēroja, kas notiek vagonā. Cilvēki nāca nemitīgi klāt, un tēvs pacēla dēlu rokās kādu brīdi, lai tas labāk varētu redzēt, bet krustmāte turēja kruķi, un māte pacēlās uz pirkstgaliem.

Vagonā valdīja arvien vēl tā pati atmosfēra: slimais vīrs sēdēja savā vietā, aizņemdams kupejas stūri, it kā sastindzis, galvu atspiedis pret cieto ozolkoka starpsienu. Viņš bija bāls, aizvērtiem acu plakstiem, nāves cīņā izšķobītu muti, aukstiem sviedriem pārklātu seju, kuru māsa Hiacinte laiku pa laikam noslaucīja ar sūkli; viņa vairs nerunāja, neuztraucās; atradusi atkal mieru, paļaudamās uz debesu palīdzību, viņa šad un tad pameta skatienus uz peronu, lai redzētu, vai nenāk tēvs Masiass.

— Apskaties labi, Gistav, — teica Vinjerona kungs savam dēlam, — viņš laikam ir diloņslims.

Skrofulozais zēns ar augoni gurnā un skriemeļu pamir-šanas rezultātā izliektu mugurkaulu šķita dzīvi interesējamies par šo nāves cīņu. Baiļu viņam nebija, viņš smaidīja neizsakāmi skumju smaidu.

— Ak, tas ir briesmīgi! — murmināja Šēza kundze, nobālusi aiz bailēm no nāves, pastāvīgi bīdamās no pēkšņas lēkmes, kas pašu aizvedīs kapā.

— Nu ko tur! — dziļdomīgi atsāka Vinjerona kungs. — Katram sava kārta, mēs visi esam mirstīgi cilvēki.

Gistavs smaidīgs pieņēma sāpīgi ironisku izteiksmi, it kā viņš būtu sadzirdējis citus vārdus, neapzinātu vēlēšanos, cerību, ka vecā krustmāte nomirs pirms viņa un viņš mantos apsolītos piecsimt tūkstošus franku, un ka arī viņš pats ilgi vairs neapgrūtinās savu ģimeni.

— Noliec viņu zemē, — Vinjerona kundze teica savam vīram. — Tu viņu nogurdini, turot aiz kājām.

Viņa tūlīt sāka rosīties, tāpat arī Šēza kundze, lai zēnu pasargātu no katra grūdiena. So mazo mīluli vajadzēja rūpīgi sargāt! Katru minūti taču bija jābaidās puisēnu zaudēt. Tēvs domāja, ka labāk būtu viņu tūlīt novietot vagonā. Kad abas sievietes veda zēnu projām, Vinjerona kungs ļoti aizkustināts, vēlreiz griezdamies pie Pjēra, piebilda:

— Ak, abata kungs, ja mīļais dievs mums viņu paņems, tad arī mūsu dzīve aizies... Es negribu runāt’par krustmātes mantu, kas tad pāries cilu brāļu vai māsu bērnu īpašumā. Un, tiešām, tas taču būtu nedabiski, ja viņš nomirtu pirms krustmātes un ja vēl ņem vērā viņas veselības stāvokli... Nu, ko lai dara, mēs visi esam dieva rokās, un mēs paļaujamies uz svēto jaunavu, kas daris tā, kā būs labāk.

Beidzot de Žonkjēra kundze, ārsta Ferāna nomierināta, atstāja Grivoti. Tomēr viņa vēl pieteica Pjēram:

— Esmu ļoti izsalkusi, aiziešu uz brīdi līdz bufetei... Tomēr es jūs ļoti lūdzu, ja manai slimniecei atkal uznāk klepus, pasauciet mani.

I<ad viņai beidzot ar lielām pūlēm izdevās pa peronu nokļūt bufetes telpās, viņa nonāca atkal jaunā burzmā. Turīgākie svētceļnieki bija triecienā ieņēmuši galdus, sevišķi steidzās daudzie garīdznieki, bet visapkārt šķindēja naži, dakšiņas un trauki. Trīs vai četri viesmīļi nevarēja veikt savu uzdevumu, jo viņus traucēja cilvēku bars, kas spiedās pie letes, lai nopirktu augļus, maizītes un aukstu gaļu. Zāles pašā galā pie maza galdiņa brokastoja Raimonda ar Dezanjo kundzi un Volmāra kundzi.

— Ak, māmiņ, beidzot! — Raimonda iesaucās. — Es jau gribēju iet otrreiz tevi saukt, .laļauj tev taču vismaz paēst!

Viņa līksmi smējās, laimīgi satraukta par ceļojuma dēkām, par šīm sliktajām brokastīm, kuras vajadzēja norit steigā.

— Lūk, es tev paglabāju porciju foreles ar mērci, un lūk — kotlete, kas gaida uz tevi... Mēs jau ēdam arti-šokus.

Brokastīs valdīja jautrība. Tas bija īsts līksmības kaktiņš, kuru bija patīkami uzlūkot.

J.aunā Dezanjo kundze bija sevišķi pievilcīga. Trausla gaišmate mazu, pienbaltu, apaļu sejiņu ar bedrītēm vaigos, kupliem, dzelteniem matiem, kas spraucās uz visām pusēm; viņa pastāvīgi smējās, būdama ļoti labsirdīga. Viņa bija apprecējusi bagātu vīru un jau trīs gadus skaistajās dienās augusta vidū atstāja savu vīru Truvilā, lai piedalītos lielajā svētceļojumā kā apvienības aizgādnības kopēja: tā bija viņas lielā aizraušanās, dziļa līdzjūtība, nepieciešamība atdot sevi visu slimajiem šajās piecās dienas, tā bija īsta pilnīgas atdošanās bauda, lai gan pēc tam viņa atgriezās nogurusi un sajūsmināta. Viņa vienīgi bēdājās, ka viņai vēl nebija bērna, un reizēm ar komisku aizrautību žēlojās par to, ka jau agrāk nebija izjutusi savas dzīves aicinājumu — kļūt par žēlsirdīgo māsu.

— Ak, mana miļā, — viņa mundri teica Raimondai, — nežēlojiet jūsu māmiņu, ka viņa tik ļoti aizņemta ar slimniekiem. Viņai taču vismaz ir nodarbošanās.

Tad viņa pagriezās pret de Žonkjēra kundzi un turpināja:

— Kaut jūs zinātu, cik lēnām velkas stundas mūsu skaistajā pirmās klases kupejā! Nevar pat rokdarbus strādāt, tas ir noliegts... Es lūdzu, lai mani liek pie slimajiem, bet visas vietas bija jau aizņemtas, un es esmu spiesta šonakt gulēt savā kaktā.

Un viņa smējās, piebilstot:

— Vai ne, Volmāra kundze, mēs taču gulēsim, jo šīs sarunas, šķiet, jūs nogurdina?

Volmāra kundze, jau pāri trīsdesmit gadiem, bija stipri melnīgsnēja, garenajā sejā ar smalkajiem vaibstiem kvēloja kā ogles lielas, brīnišķīgas acis, kuru spulga reizēm it kā pārklājās ar plīvuru un dzisa. No pirmā acu uzmetiena viņa nemaz nešķita skaista, bet, jo vairāk uz viņu skatījās, jo viņa likās aizraujošāka, valdzinošāka un iekārojamāka, modinot kaisli un neprātu. Tomēr viņa centās nepievērst sev uzmanību, būdama ļoti pazemīga un atturīga, un vienmēr valkāja melnu tērpu bez nevienas rotas, kaut gan viņas vīrs bija briljantu un pērļu tirgotājs.

— Ak, — viņa čukstēja, — ja tikai mani pārāk ne-stumda šurp un turp, esmu pavisam apmierināta.

Volmāra kundze bija jau divreiz braukusi uz Lurdu kā izpalīdze-kopēja, bet viņu nekad neredzēja Sāpju dievmātes slimnīcā, jo viņa katrreiz pēc ceļojuma jutās tik sagurusi, tā viņa teica, ka nebija vairs spējīga atstāt savu istabu.

De Žonkjēra kundze kā palātas priekšniece tomēr izturējās pret viņu ļoti laipni.

— Ak, mans dievs! Jums taču tagad ir laiks atpūsties. Ja tikai jūs varat, tad guliet. Gan jau pienāks arī jūsu kārta, kad es vairs neturēšos kājās.

Tad viņa pievērsās meitai:

— Tu, mīļo meitiņ, nesatrauc sevi tik ļoti, ja gribi paturēt skaidru galvu.

Bet Raimonda smaidīdama māti pārmetoši uzlūkoja.

— Māmiņ, māmiņ, kādēj tu to saki?... Vai tad es neesmu saprātīga?

Viņai nevajadzēja sevi lielīt, jo stiprs gribasspēks un apņemšanās savu dzīvi veidot pašai vīdēja viņas pelēkajās acīs par spīti jaunības bezrūpībai un priekam.

— Ir jau taisnība, — apliecināja mazliet apjukusī māte, — meitenītei reizēm ir vairāk saprāta nekā man ... Lūdzu, pasniedz man kotleti, es tev saku, ka tā nāk īstā laikā. Miļais dievs, cik ļoti es biju izsalkusi!

Brokastis turpinājās Dezanjo kundzes un Raimondas nepārtraukto smieklu jautrajā noskaņā. Raimonda atdzīvojās, un viņas sejiņa, kas, gaidot precinieku, bija kļuvusi mazliet dzeltenīga, atguva rožaino svaigumu kā tolaik, kad viņai bija divdesmit gadu. Vajadzēja ēst lieliem kumosiem, jo atlika vēl tikai desmit minūtes. Visā zālē viesu kņada kļuva aizvien lielāka, tie baidījās, ka nebūs vairs laika izdzert kafiju.

Te parādījās Pjērs: Grivotei no jauna bija uznākusi lēkme; de Žonkjēra kundze notiesāja savus artišokus, tad atgriezās vagonā, noskūpstījusi savu meitu, kas tai jautri un jokodamās novēlēja labu nakti. Pa to laiku priesteris apvaldīja izbrīnās pilnu satraukumu, ieraudzīdams Vol-māra kundzi ar aizgādnības dāmas sarkano krustu uz melnā tērpa ņiebura. Pjērs sievieti pazina, jo vēl joprojām paretam apmeklēja veco Volmāra kundzi, briljantu tirgotāja māti, senu savas mātes paziņu. Vecā Volmāra kundze bija drausmīga rakstura sieviete, pārspīlēti reliģioza, barga un stingra, kas aizvēra logu slēģus, lai vedekla neraudzītos uz ielu. Pjērs zināja viņas dzīves stāstu, — jau otrā dienā pēc laulībām jaunā sieviete dzīvoja kā cietumā ieslodzīta starp vīramāti, kas to terorizēja, un vīru, ērmīgu, neglītu cilvēku, kurš savā neprātīgajā greizsirdībā nogāja pat tik tālu, ka sita sievu, lai gan pats uzturēja vairākas mīļākās. Iziet viņai atļāva tikai uz brīdi, lai noklausītos misu. Kādā vasarsvētku dienā Pjērs tomēr bija atklājis jaunās Volmāra kundzes noslēpumu, pamanīdams viņu aiz baznīcas, kur viņa steigā pārmija dažus vārdus ar nopietnu pieklājīga izskata kungu: tā bija neizbēgama un arī piedodama krišana, grēks nezināma, gadījuma drauga skavās, apslēpta, dziļa kaisle, ko nevar apmierināt un kas kvēlo, tā bija ar lielām pūlēm panākta satikšanās, uz kuru bija nedēļām ilgi jāgaida un kuru bauda negausīgi pēkšņā iegribu uzliesmojumā.

Volmāra kundze samulsa, viņa sniedza Pjēram savu mazo, vēso rociņu ar slaidajiem pirkstiem:

— Ak, kāda sastapšanās, abata kungs!... Tik sen, kopš neesam redzējušies.

Viņa garīdzniekam paskaidroja, ka šis esot trešais gads, kopš viņa braucot uz Lurdu, un vīramāte viņu spiedusi iesaistīties Dievmātes aizgādnības apvienībā.

— Brīnums gan, ka jūs manu vīramāti neredzējāt stacijā, viņa iesēdināja mani vagonā un atkal sagaidīs atgriežoties.

Tas tika pateikts ļoti vienkārši, bet ar tik dziļu ironiju, ka Pjēram šķita, — viņš visu atminējis. Viņš zināja, ka Volmāra kundze netic nekam un reliģiju izmanto, tikai lai gūtu kādu brīvu stundu šad un tad; un Pjēram bija neskaidra nojauta, ka Volmāra kundzi Lurdā kāds gaida. Viņa tiecās vienīgi apmierināt savu kvēli — bālu, kaistošu seju un liesmojošām acīm, kuras tā slēpa zem saltas vienaldzības plīvura.

— Es pavadu savu jaunības draudzeni, slimu jaunu meiteni... — Pjērs savukārt teica. — Es uzticu viņu jums, parūpējieties par viņu ...

Volmāra kundze viegli nosarka, un Pjērs vairs nešaubījās. Raimonda samaksāja par brokastīm ar lādas personas pašapziņu, kas orientējas skaitļos, bet Dezanjo kundze aizveda Volmāra kundzi. Viesmīļi pilnīgi zaudēja galvu, galdi tukšojās, kairs steidzās, tikko izdzirda noskanam zvanu.

Arī Pjērs steidzās atgriezties savā vagonā, bet te viņu no jauna kāds aizturēja.

— Ak, kirē kungs! — viņš iesaucās. — Es jūs redzēju izbraucot, taču nevarēju jums piekļūt, lai paspiestu roku.

Un Pjērs sniedza roku vecam priesterim, kas smaidīdams raudzījās viņā ar labsirdīgu skatienu. Abats 7.idēns bija Saliņi — mazas Uāzas draudzes mācītājs. Viņš bija liela, spēcīga auguma, platu, sārtu seju, ko ietvēra sirmas cirtas; varēja just, ka abats Zidēns ir dievbijīgs cilvēks, kuru nekad nebija tirdījusi ne miesa, ne prāts. Mierīgs un sirsnīgs viņš ticēja dievam stingri un nešaubīgi, bez jebkādas svārstīšanās, ar mierīgu bērna ticību, kas nepazīst kaislības. Kopš tā laika, kad Lurdas svētā jaunava bija izdziedinājusi viņu no acu slimības, par ko ļaudis vēl tagad runāja, kirē ticība bija kļuvusi vēl aklāka un vēl dziļāka, it kā dievišķās pateicības piesātināta.

— Esmu priecīgs, ka redzu jūs pie mums, mans draugs, — viņš klusi teica, — jaunie garīdznieki taču tik daudz var mācīties šajos svētceļojumos ... Man ir apgalvojuši, ka reizēm starp viņiem valdot musinošs gars. Nu labi, bet jūs redzēsiet, ka visi šie nabaga cilvēki lūdz dievu, un tas ir skats, kas izraisa cilvēkam asaras... Un kā tad iespējams nedoties dieva rokās, ja redzi tik daudz dziedinātu vai vismaz atvieglotu ciešanu!

Arī abats Zidēns pavadīja slimnieci. Viņš norādīja uz pirmās klases kupeju, kur bija piestiprināta kartīte: «Abats Židēna kungs, rezervēta», tad viņš klusā balsī piebilda:

— Tā ir Djelafē kundze, zināt, bagātā baņķiera sieva. Viņu pils, karalisks īpašums, ir manā draudzē; kad šie ļaudis uzzināja, ka svētā jaunava man parādījusi tādu izcilu žēlastību, viņi lūdza mani aizbilst svētajai jaunavai par Šo nelaimīgo slimnieci. Es jau esmu lasījis mises, no visas sirds lūdzis... Paskatieties, tur zemē! Vājiniece noteikti gribēja, lai uz mirkli iznes viņu ārā, lai gan tās būs lielas grūtības atkal iecelt viņu vagonā.

Uz perona ēnā tiešām atradās kaut kas līdzīgs garai kastei, kurā gulēja sieviete, skaistu, izteikti ovālu seju un brīnišķīgām acīm, viņai nevarēja dot vairāk par divdesmit sešiem gadiem. Viņu bija piemeklējusi briesmīga slimība — kaļķa sāļu izzušana, kam sekoja skeleta at-miekšķēšanās un lēna kaulu sairšana. Pirms diviem gadiem pēc nedzīva bērna dzemdēšanas viņa juta nenoteiktas sāpes mugurkaulā. Tad pamazām kauli bija kļuvuši tievi un deformējušies, mugurkaula skriemeļi izliekušies līki, iegurņa kauli kļuvuši plakani, kāju un roku kauli — īsāki; un sarukusi, it kā izkusušiem locekļiem viņa bija kļuvusi par cilvēka vraku, par kaut ko sadrū-pošu, kam nav nosaukuma un ko nevarēja nostādīt uz kājām, bet vajadzēja pārvietot ar vislielāko piesardzību, baiļojoties, ka tas kuru katru mirkli var sairt starp pirkstiem. Galva bija kļuvusi nekustīga, bet saglabājusi savu skaistumu, turpretī seja bija nedzīva, trula. Un skatoties uz šīm nožēlojamām sievietes atliekām, sažņaudzās sirds, redzot lielo greznību tai apkārt, — ar gaišzilo zīdu apsisto kasti, kurā slimniece gulēja, dārgās mežģīnes, kas viņu pārklāja, un galvassegu no Valan-

sjēnas mežģīnītem — tā bija bagatība, kas viņu pavadīja pat uz nāves gultas.

- Ak, cik ļoti žēl viņas! — atsāka abats Židēns pusbalsī. — Iedomājieties, ka viņa taču vel ir tik jauna, tik skaista un neizmērojami bagāta! Un kaut jūs zinātu, kā viņa tiek mīlēta un kādu cieņu viņai parāda vēl tagad! ... Slaidais kungs turpat blakus ir viņas vīrs; un, luk, tā elegantā dāma ir viņas māsa Zusēra kundze.

Pjērs atcerējās, ka Zusēra kundzes vārdu viņš bieži lasījis laikrakstos, viņa bija diplomāta sieva un ļoti, pazīstama Parīzes augstākajā katoļu sabiedrībā. Klīda arī baumas par kvēlu mīlu, ar kuru tā cīnījusies un beidzot to uzveikusi. Viņa bija ļoti skaista, tērpusies vienkārši, bet ar izmeklētu gaumi, un lielā pašaizliedzībā rūpējās par slimo māsu. Kas attiecas uz vīru, kurš trīsdesmit piecu gadu vecumā nesen bija mantojis sava tēva milzīgo uzņēmumu, jāleic, ka tas bija skaists vīrietis gaišu seju, ļoti kopts un tērpies melnos, cieši pieguļošos svārkos; tomēr acis tam bija asaru pilnas, jo viņš dievināja sievu; viņš gribēja viņu vest uz Lurdu, pamezdams savus darījumus, likdams pēdējās cerības uz dievišķo žēlastību.

Tiešām, jau no paša rīta Pjērs bija redzējis daudz briesmīgu ciešanu šajā sāpju pilnajā baltajā vilcienā. Bet nekas viņa dvēseli nebija ta saviļņojis kā šis nožēlojamais sievietes skelets, kurš saira savās mežģīnēs un miljonos.

— Ak, nelaimīgā! — viņš drebēdams murmināja.

Tad abats Židēns, gaišā cerībā pamādams ar roku, piebilda:

— Svētā jaunava to izdziedinās, es taču viņu tik ļoli lūdzu!

Atkal atskanēja zvans, un šoreiz tas bija signāls aizbraukšanai. Atlika divas minūtes laika. Sākās pēdējā drūzmēšanās, ļaudis atgriezās ar papīrā ietītu pārtiku, ar pudelēm un kannām, ko bija piepildījuši pie ūdens tvertnes. Daudzi izbili nevarēja vairs atrast savu vagonu, skraidīdami šurpu turpu gar vilcienu; vieni slimnieki stūmās ātrāk uz priekšu, kruķiem steidzīgi klabot, bet citi, kuri varēja paiet, centās pasteidzināt soļus, turēdamies aizgādnības dāmām pie rokas. Četri vīri bezgala nopūlējās, ieceļot Djelafē kundzi viņas pirmās klases kupejā. Vinjeronu ģimene, kura bija apmierinājusies ceļojumā ar otrās klases kupeju, bija atkal novietojusies tajā starp milzīgu grozu, kastu un ceļasomu kaudzi, kur mazais Gistavs tikai ar pūlēm varēja izstiept savas nožēlojamās sakropļota kukainīša kājas.

Pēc tam parādījās arī pārējie: klusēdama ieslīdēja Māža kundze, tad Vensēna kundze, izstieptajās rokās pacēlusi savu mīļo meitenīti, izbailēs, ka tik bērns pēkšņi neiekliedzas; Vētī kundzi vajadzēja iestumt vagonā, kad tā bija atmodināta no sāpju truluma; Elīza Rukē bija samirkusi, veltīgi pūlēdamās padzerties, un tagad slaucīja savu briesmīgo seju. Un, kamēr katrs ieņēma atkal vietu un vagons pildījās, Marī klausījās tēva, kurš sajūsmā stāstīja, ka aizgājis pa stacijas peronu līdz mazai pārmijnieka būdiņai, no kurienes atklājusies brinum jauka ainava, ko tiešām bijis vērts redzēt.

— Vai jūs vēlaties, lai mēs jūs tūlīt noliekam atkal guļus? — jautāja Pjērs, kuru slimnieces sāpju satrauktā sejiņa apbēdināja.

— Ak, nē, nē, ne jau tūlīt! — Marī atbildēja. — Man būs vēl diezgan laika klausīties, kā riteņu dārdoņa atbalsojas manā galvā, it kā tie maltu manus kauliņus!

Māsa Hiacinte lūdza Ferānu pirms atgriešanās savā vagonā vēlreiz apskatīt nepazīstamo vīrieti. Viņa vēl arvien gaidīja tēvu Masiasu, brīnīdamās par šo neizskaidrojamo nokavēšanos, tomēr nezaudēdama cerības viņu sagaidīt, jo māsa Klēra Dezanža nebija vēl atgriezusies.

— Ferāna kungs, es jūs lūdzu, sakiet man, — vai šā nelaimīgā cilvēka dzīvība tiešām ir apdraudēta?

Jaunais ārsts atkal apskatīja slimo, izklausīja, iztaustīja. Tad viņš bezcerīgi atmeta ar roku un klusā balsī teica:

— Esmu pārliecināts, ka jūs viņu dzīvu neaizvedīsiet līdz Lurdai.

Visas galvas izbiedēti pastiepās. Kaut taču vismaz zinātu šā cilvēka vārdu, no kurienes viņš nāk un kas viņš tāds ir! Bet neviens nepazina nelaimīgo, no kura nevarēja izdabūt ne vārda un kurš te, šajā vagonā, izlaidīs garu, un neviens šeit nevarēs pateiki, kā viņu sauc!

Māsai Hiacintei radās doma pārmeklēt nepazīstamo. Tiešām, šajos apstākļos tas nebija nekas ļauns.

— Ferāna kungs, apskatiet, lūdzu, viņa kabatas.

Piesardzīgi ārsts pārmeklēja vīrieti. Kabatās viņi atrada

tikai rožukroni, nazi un trīs sū. No tā nekā vairāk nevarēja uzzināt.

Šajā mirklī kāda balss pieteica māsu Klēru Dezanžu un Ievu Masiasu. Pēdējais bija aizkavējies, tērzējot ar svētās Radegondas kirē kādā uzgaidāmajā istabā. Visi strauji sakustējās, brīdi šķita, ka izeja atrasta. Bet vilciens jau ga-lavojās doties ceļā, kalpotāji jau aizvēra vagonu durvis, pēdējo svaidīšanu vajadzēja veikt lielā steigā, ja negribēja pārāk ilgi aizturēt vilcienu.

— Šeit, šeit, augsti godātais tēvs! — sauca māsa Hiacinte. — Jā, jā, kāpiet vien iekšā, mūsu nelaimīgais slimnieks ir šeit!

Tēvs Masiass, lai gan piecus gadus vecāks par Pjēru, bija tā studiju biedrs seminārā; viņš bija gara auguma un vājš, askēta seju, ko ietvēra gaiša bārdiņa, un šajā sejā kvēloja spulgas acis. Viņš nebija ne garīdznieks, kuru māc šaubas, ne arī garīdznieks ar bērna ticību, viņš bija aizrautības vadīts apustulis, kurš vienmēr gatavs cīnīties par svētās jaunavas slavas spožumu un uzvarēt. Zem melnā apmetņa ar lielu kapuci un mīkstās platmales bija jaušams pastāvīgs cīņas spars.

Viņš tūlīt izvilka no kabatas sudraba šķirstiņu ar svēto svaidāmo eļļu. Un ceremonija sākās, bet visu laiku vagonā klaudzēja kupeju durvis un steigā skrēja aizkavējušies svētceļnieki; stacijas priekšnieks uzmeta nemierīgu skatienu lielajam pulkstenim, saprazdams, ka dažas minutes vēl vajadzēs pagaidīt.

— Credo in unum Deum... — ātri murmināja tēvs Masiass.

— Āmen, — atbildēja māsa Hiacinte un arī viss vagons.

Tie, kuri spēja, nometās ceļos uz soliem. Citi salika rokas un vairākas reizes meta krusta zīmes, un, kad murminot lūgšanas, sekoja rituāla litānijas, balsis pacēlās, kļuva skaļākas, un ar Kyrie eleison izskanēja kvēlas ilgas pēc grēku piedošanas, cilvēka fiziskās un garīgās dziedināšanas. Lai visa mirēja dzīve, kura bija nezināma, tiktu viņam piedota un lai viņš, nepazīstamais, svinīgi ieietu dieva valstībā.

— Christe, exaudi nos.

— Ora pro nobis, sancla Dei Genitrix.

Tēvs Masiass bija izvilcis sudraba adatu, pie kuras trīcēja piliens svētās eļļas. Šajā drūzmā, kad viss vilciens gaidīja uz viņu, ziņkārīgie bāza galvas pa vagona durvīm, tēvs Masiass nevarēja izdarīt iesvaidīšanu, pieskaroties, kā tas bija pieņemts, pie visiem jutekļu orgāniem — šiem vārtiem, pa kuriem cilvēkā iekļūst viss ļaunais. Tā kā baznīcas priekšraksti atļāva steidzamos gadījumos apmierināties vienīgi ar iesvaidīšanu, tad tēvs Masiass to izdarīja pie mutes, pie bālās, pusatvērtās mutes, no kuras nāca tikko sadzirdama, klusa elpa, bet seja ar aizvērtiem acu plakstiem šķita kā izdzisusi, pārvērtusies jau par zemes pīšļiem.

— Per istam sanctam unctionem, et siiatn piissimam misericordiam, indulgeat libi Dominus quidquid per visam, auditam, odoratum, gustum, tactum, deliquisti.

Ceremonijas beigas aprāvās vilciena atiešanas troksnī. Tēvs Masiass tikko paspēja noslaucīt eļļas pilienu ar vates gabaliņu, ko māsa Hiacinte turēja gatavībā. Viņam vajadzēja atstāt šo vagonu un, cik ātri iespējams, nokļūt savā, sakārtojot ceļā šķirstiņu ar svēto svaidāmo eļļu; tikmēr klātesošie pabeidza lūgšanu.

— Mēs nevaram vairs gaidīt, tas nav iespējams! — atkārtoja stipri satrauktais stacijas priekšnieks. — Ātri, ātri, pasteidzieties taču!

Beidzot varēja doties ceļā. Visi bija ieņēmuši savas vietas, atgriezušies savos kaktos. De Žonkjēra kundze, kurn satrauca Grivotes stāvoklis, bija mainījusi vietu un apsēdusies slimniecei tuvāk, pretī Sabatjē kungam, kurš, mierīgi klusēdams, gaidīja, kas noliks tālāk. Māsa Hiacinte nebija atgriezusies savā nodalījumā, viņa bija izlēmusi palikt pie nezināmā vīra, lai to uzraudzītu un tam palīdzētu; tādējādi viņa varēja arī rūpēties par brāli Izidoru, jo Marta nezināja, kā atvieglot tam uznākušo lēkmi. Nobālusī Marī ar savu sāpju pārņemto miesu jau tagad izjuta vilciena grūdienus, pirms tas bija sācis no jauna savu skrējienu gurdinošā, svelmainā saules tveicē, vezdams slimnieku kravu smacīgajos, smirdoņas saindētajos un pārkarsētajos vagonos.

Atskanēja skaļš svilpiens, lokomotīve sāka tusnīt, un māsa Hiacinte piecēlās, lai pateiktu:

— Magnificat, mani bērni.

IV

Kad vilciens sāka kustēties, kupejas durvis vēlreiz atvērās un dzelzceļa kalpotājs iestūma kādu četrpadsmit gadus vecu meiteni nodalījumā, kur atradās Marī un Pjērs. — Nu, lūk, te ir vēl viena vieta! Pasteidzieties!

Sejas izstiepās, pasažieri gribēja celt iebildumus. Bet māsa Hiacinte skaļi iesaucās:

— Tiešām, tā esat jūs, Sofi! Atkal gribat apmeklēt svēto jaunavu, kura jūs pagājušo gadu izdziedināja?

Vienlaicīgi ierunājās arī de Žonkjēra kundze:

— Ak, mana mazā draudzenīte Sofī, tas ir ļoti labi, ka jūs esat pateicīga!

— Jā gan, mīļa māsa, jā gan, cienītā kundze! — pieklājīgi atbildēja meitenīte.

Durvis bija atkal aizvērušās un vajadzēja pieņemt jauno svētceļnieci, kura nokrita kā no debesīm vilciena atiešanas brīdī, — meitene gandrīz būtu to nokavējusi. Viņa bija vājiņa un neaizņēma daudz vietas. Turklāt dāmas taču meiteni pazina, un visu slimnieku acis pievērsās viņai, dzirdot, ka svētā jaunava viņu dziedinājusi. Vilciens bija jau atstājis staciju, lokomotīve elsa riteņu pieaugošajā rīboņā, un māsa Hiacinte atkārtoja, sizdama plaukstās:

— Tālāk, tālāk, mani bērni, turpināsim Magnificatl

Kamēr, vagonam kratoties, skanēja slavas dziesma,

Pjērs noraudzījās Sofī. Acīmredzot viņa bija zemnieku meitene, Puatjē apkārtnes nabadzīga zemkopja meita, kuru vecāki lutināja un audzināja kā jaunkundzi; kopš viņa tika brīnumainā kārtā apžēlota, viņa bija izredzēta, kuru apmeklēja visi apgabala kirē. Sofī valkāja ar rožainām lentēm izrotātu salmu cepuri un pelēku ar volānu greznotu vilnas kleitu. Viņas apaļā sejiņa nebija skaista, bet patīkama, ļoti svaiga un gaišu, šķelmīgu acu apmirdzēta, kas meitenītei piešķīra smaidošu un pazemīgu izskatu.

Kad visi bija beiguši dziedāt Magnificat, Pjērs nevarēja atturēties, neizvaicājis Sofī. Bērns šādā vecuma, tik nevainīgā izskatā, šķiet, nespēja melot; viņa ļoti ieinteresēja Pjēru.

— Tātad, mans bērns, jūs gandrīz būtu nokavējusi vilcienu?

— Ak, abata kungs, tas būtu ļoti nepatīkami... Es biju stacijā jau pusdienā. Un, lūk, es ieraudzīju svētās Radc-gondas draudzes mācītāja kungu, kas mani labi pazīst un pasauca pie sevis, lai noskūpstītu mani, un viņš man teica, ka esmu laba maza meitene, tāpēc ka braucu atkal uz Lurdu. Tad izrādījās, ka vilciens jau atiet, un man vēl atlika tieši tik daudz laika, lai pieskrietu... Ak, kā es skrēju!...

Viņa smējās, vēl mazliet aizelsusies, nožēlodama, ka tāpēc aiz vieglprātības gandrīz būtu kļūdījusies.

— Un kā jūs sauc, mans bērns?

— Sofī Kuto, abata kungs.

— Vai jūs neesat no pašas Puatjē?

— Protams, ne... Mēs esam no Vivonas, septiņus kilometrus aiz Puatjē. Manam tēvam un mātei ir neliels īpašumiņš; varbūt mums neklātos slikti, ja mājā nebūtu astoņi bērni... Es esmu piektā. Par laimi, četri vecākie jau sāk strādāt.

— Un jūs, mans bērns, ko tad jūs darāt?

— Es, ak, abata kungs, mana palīdzība nav liela ... Kopš pagājušā gada, kad atgriezos izdziedināta, man nevienu dienu nedeva miera, jūs jau saprotat, mani nāca apmeklēt, mani veda pie monsenjora un tad pa klosteriem, visur... Un pirms tam es biju ilgi slima, nevarēju staigāt bez spieķa, man bija jākliedz pie katra soļa, tik ļoti mana kāja sāpēja.

— Tātad svētā jaunava jūs dziedināja no sāpēm kājā?

Sofī nepaspēja atbildēt. Māsa Hiacinte, kura klausījās

sarunā, iebilda:

— No kaulu rozes kreisās kājas papēdī, kas ilga trīs gadus. Kāja bija sapampusi, deformējusies, parādījās augoņi, no kuriem pastāvīgi tecēja strutas.

Pēkšņi visi slimnieki vagonā sāka jūsmot par Sofī. Acis vairs nenovērsās no brīnumu pieredzējušās meitenes, visi meklēja šo brīnumu viņā pašā. Tie, kas varēja stāvēt kājās, piecēlās, lai to labāk saredzētu; citi, kroplie, kas gulēja uz matračiem, mēģināja piecelties un pagriezt galvu uz meitenes pusi. Sāpēs, kas tos atkal sagrāba, vilcienam atstājot Puatjē, baiļu pilnā satraukumā par piecpadsmit stundām, kas vēl bija jānobrauc, pēkšņi parādījās šis debesu izredzētais bērns, tas bija kā dievišķais atvieglojums, kā cerību stars, no kā smelties spēkus izturēt līdz ceļa galam. Uz mirkli vaidi aprima, un visas sejas pievērsās meitenei kvēlā tieksmē ticēt brīnumam.

Marī, dziļā saviļņojumā piecēlusies pussēdus, salika drebošās rokas un maigā balsī lūdza Pjēru:

— Es jūs lūdzu, pavaicājiet meitenei, palūdziet viņai mums visu pastāstīt.. Dziedināta, mans dievs! Dziedināta no tik briesmīgas slimības!

De Žonkjēra kundze aizkustināta noliecās, lai pāri starpsienai noskūpstītu meiteni.

— Protams, mūsu mazā draudzenīte mums to pastās-

līs... Vai ne, meitiņ, jūs pastāstīsiet mums visu, ko svētā jaunava jūsu labā darījusi?

— Ak, protams, cienītā kundze... Cik vien jūs vēlēsieties.

Sofī smaidīja laipni un pazemīgi, un viņas acis, kurās jautās saprāts, staroja. Viņa tūlīt gribēja sākt, paceļot labo roku, ar laipnu kustību lūgdama uzmanību. Acīmredzot meitene bija pieradusi pie klausītājiem.

Bet viņa nebija redzama no visām vietām vagonā, un māsai Hiacintei ienāca prātā laba doma.

— Uzkāpiet uz sola, Sofī, un runājiet skaļāk, jo ir troksnis.

Tas uzjautrināja Sofī, un viņai vajadzēja mazliet laika, lai kļūtu nopietna un varētu sākt.

— Toreiz, kad mana kāja bija slima, es varēju tikai aizvilkties līdz baznīcai, un kāja man vienmēr bija jāaptin ar lupatu, jo no tās tecēja strutas... Ārsts Rivuāra kungs, kas bija kāju griezis, lai redzētu, kas tur iekšā, teica, ka viņam būšot jāizņem gabals kaula, no kā es droši vien būtu kļuvusi kliba ... Pēc tam kad sirsnīgi biju pielūgusi svēto jaunavu, es iemērcu kāju ūdenī ar tik kvēlu vēlēšanos to dziedināt, ka man nebija pat laika noņemt lupatu... Un tad viss palika ūdenī, uz manas kājas nekā vairs nebija, kad es to izvilku no ūdens.

Pārsteiguma, apbrīnas un ilgu pilna murmināšana pāršalca vagonam, dzirdot šo brīnuma pasaciņu, kas šķita tik salda visiem izmisušajiem. Taču meitene vēl nebija beigusi. Viņa padomāja un tad pabeidza, no jauna paceļot abas mazliet atplestās rokas.

— Kad ārsts Rivuārs Vivonā atkal ieraudzīja manu kāju, viņš teica: «Vai nu tas ir bijis mīļais dievs, vai velns, kas šo bērnu dziedinājis, tas man vienalga, bet patiesība ir tā, ka viņa ir vesela.»

Šoreiz atskanēja smiekli. Sofī bija pārlieku runīga, jo tik daudz reižu bija atkārtojusi savu stāstu, ka zināja to jau no galvas. Ārsta vārdu iespaids bija drošs, un meitene smējās jau iepriekš, zinādama, ka visi klausītāji smiesies. Turklāt viņa pati likās aizkustinoši vientiesīga.

Tomēr meitene šķita aizmirsusi kādu sīkumu, jo māsa Hiacinte, kura bija uzmetusi izteiksmīgu skatienu auditorijai, kad Sofī minēja ārsta vārdus, klusi pačukstēja meitenei:

— Sofī, un kādus vārdus jūs teicāt grāfienes kundzei, jūsu palātas priekšniecei?

— Ak, jā... Es nebiju paņēmusi līdzi pietiekoši daudz, linu lupatu manai kājai, un es grāfienes kundzei teicu: «Svētā jaunava bija tik laipna, ka izdziedināja mani tūlit pirmajā dienā, jo nākamajā dienā mans krājums būtu jau izsīcis.»

No jauna sacēlās prieka pilns troksnis. Visi atzina Sofī par ļoti jauku; un šādā veidā viņa dziedināta! Meitenei atkal vajadzēja stāstīt un atbildēt uz de Žonkjēra kundzes jautājumu par zābakiem, par skaistiem, gluži jauniem zābakiem, kurus grāfienes kundze viņai iedāvinājusi; kā viņa, tos apāvusi, jūsmas aizrautībā skraidījusi apkārt, lēkājusi, dejojusi. Iedomājieties taču, zābaki — viņai, kura trīs gadus nebija varējusi uzaut kājā pat tupeli!

Pjērs nopietns un nobālis, neskaidras, nepatīkamas sajūtas nomākts, turpināja aplūkot Sofī. Viņš uzdeva viņai vēl citus jautājumus. Skaidrs, ka Sofī nemeloja, bet viņš nojauta mazus patiesības sagrozījumus, izskaistinājumus, kas bija viegli izskaidrojami ar prieku par dziedināšanu, kuras dēļ viņa bija kļuvusi ievērojama persona. Kas tad varēja tagad zināt, vai pilnīga vāts aizdzīšana, kura it kā notikusi dažās sekundēs, nebija ilgusi dienām? Kur tad ir liecinieki?

— Es biju tur klāt, — de Žonkjēra kundze stāstīja. — Sofī nebija manā palātā, bet es viņu satiku tanī rītā, kad viņa vēl kliboja.

Pjērs strauji viņu pārtrauca:

— Ak, jūs redzējāt viņas kāju pirms un pēc iemērcēša-nas ūdenī?

— Nē, nē, neticu, vai kāds to būtu redzējis, jo kāja bija ievīstīta pārsējos... Viņa taču pati jums teica, ka pārsēji iekrituši avotā ...

Un, pagriezusies pret meiteni, piebilda:

— Bet viņa jums tūlīt parādīs savu kāju... Vai nc, Sofī? Novelciet kurpi!

Sofī jau noāva kurpi, tad zeķi ar tādu ātrumu un veiklību, kas liecināja, cik ļoti viņa bija pie tā jau pieradusi. Viņa izstiepa savu kāju, ļoti tīru un baltu, pat koptu, ar rožainiem, kārtīgi apgrieztiem nadziņiem, grozīja kāju ar laipnu pakalpību, lai to ērti varētu apskatīt. Zem potītes vīdēja garš, sadzijis griezums, kura baltā, skaidri saskatāmā rēta liecināja par bijušo ciešanu smagumu.

— Ak, abata kungs, pataustiet papēdi, spiediet to no visa spēka: es neko vairs nejūtu!

Pjērs pamāja ar roku, un varēja domāt, ka svētās dievmātes visspēcība viņu iepriecinājusi. Bet viņu tirdīja šaubu nemiers. Kāds nezināms spēks šeit iedarbojies? Vai arī — kāda nepareiza ārsta diagnoze, kāds maldu un pārspīlējumu savirknējums novedis pie šīs skaistās pasaciņas?

Visi slimnieki gribēja redzēt šo brīnumkāju, šo acīm skatāmo dievišķās dziedināšanas pierādījumu, ko viņi meklēja. Marī bija pirmā, kura aptaustīja kāju, sēžot savā guļvietā, un viņas sāpes šķita mazināmies. Tad Māža kundze, atbrīvojusies no grūtsirdības, ļāva kāju aplūkot Vensēna kundzei, kura būtu varējusi to noskūpstīt pateicībā par prieka pilno cerību, ko tā viņai iedvesa. Sabatjē kungs klausījās ar svētlaimīgu seju, Vētī kundze, Grivote un pat brālis Izidors atvēra acis ziņkārē; Elīzas Rukē seja bija pieņēmusi neparastu izteiksmi, iiciba bija to pārvērtusi, tā izskatījās gandrīz glīta: ja šāda brūce bija izzudusi, vai tad ari viņas brūce nevarēja aizvērties tā, lai paliktu tikai neliela rēta un seja k|ūtu atkal līdzīga visu cilvēku sejām? Sofī vajadzēja turēties pie aizkaru dzelzs stienīša un pacelt kāju uz starpsienas malas pa kreisi un pa labi; viņa nemaz nenogura — loti lepna un laimīga par jūsmā trīsošiem un godbijīgas ticības izraisītiem izsaucieniem, ko dzirdēja visapkārt un ko veltīja viņas mazajai personai, viņas mazajai kājiņai, kuru tagad uzskatīja kā svētu.

— Bez šaubām, jābūt dziļai ticībai, — Marī domāja skaļi, — jābūt gluži skaidrai dvēselei ...

Tad, vērsdamās pie de Gersēna kunga, viņa sacīja:

— Tēt, es jūtu, ka tiktu dziedināta, ja man būtu tikai desmit gadiņi, ja man būtu mazas meitenes gluži baltā dvēselīte.

— Bet tev taču ir tikai desmit gadiņi, manu mīļo meitiņ! Vai ne, Pjēr, arī desmit gadu vecām meitenītēm nav baltākas dvēselītes?

De Gersēna kungs, kuram piemita dzīva iztēle, jūsmoja par brīnumu nostāstiem. Bet, meitenes sirds skaidrības dziļi aizkustināts, priesteris nemēģināja spriedelēt, atstādams Marī mierinošai ilūzijai, kas lidoja pār visiem.

Kopš vilciens atstāja Puatjē, gaiss bija kļuvis vēl spiedošāks, pie vara krāsas debesīm savilkās negaisa mākoņi, un šķita, ka vilciens ritēdams šķērsotu līdz sarkankvēlei nokaitētu krāsni. Garām slīdēja dedzinošā saulē izmiruši un atstāti ciemi. Kuēverakā vēlreiz noskaitīja lūgšanas pēc rožukroņa, tad dziedāja korāli. Tomēr reliģiskā aizrautība mazliet atslāba. Māsa Hiacinte, kas nebija vēl paspējusi pabrokastot, izlēma steigā apēst mazu maizīti un pāris augļu, turpinādama uzraudzīt nepazīstamo vīru, kura klusā, smagā elpa bija kļuvusi vienmērīgāka. Tikai Rufekā pulksten trijos noskaitīja vakarlūgšanu svētajai jaunavai.

— Ora pro nobis, saneta Dei Genitrix.

— Ut digni efficiamus promissionibus Chrisli.

Kad beidza skaitīt lūgšanas, Sabatjē kungs, kurš bija novērojis mazo Sofi, kad viņa novilka zeķi un kurpi, pagriezās pret de Gcrsēna kungu.

— Bez šaubām, gadījums ar šo bērnu ir interesants. Bet tas vēl nav nekas, ir daudz brīnišķīgāki gadījumi.,. Vai jūs zināt nostāstu par Pjēru de Ruderu, kādu beļģu strādnieku?

Visi kā viens sagatavojās klausīties.

— Sis cilvēks bija lauzis kāju, krītot no koka. Pēc astoņiem gadiem abi kaulu gabali vēl nebija saauguši. Abi gali atradās dziļi brūcē un pastāvīgi strutoja; kāja bezspēcīgi nokarājās, un to varēja grozīt šurpu turpu, uz visām pusēm ... Un lūk! Pietika izdzert glāzi brīnumdarītāja ūdens, lai viņa kāja uzreiz kļūtu vesela; viņš varēja iet bez kruķiem, un ārsts viņam teica: «Jūsu kāja ir kā jaunpiedzimušam bērnam.» Pilnīgi pareizi! Tiešām, gluži jauna kājai

Neviens nerunāja, pārmija tikai priecīgus skatienus.

— Un tāds pats, — Sabatjē kungs turpināja, — ir nostāsts par akmeņkali Luī Burjetu, vienu no pirmajiem Lur-das brīnumiem. Vai jūs to zināt? Sis cilvēks tika ievainots kādā eksplozijā raktuvē. Labā acs bija galīgi sabeigta, un apdraudēta bija arī kreisā... Tad kādu dienu Burjets sūtīja savu meitu piepildīt pudeli ar dubļaino avota ūdeni, kas tikko vēl tecēja. Viņš mazgāja aci ar šiem dubļiem, turklāt lūgdams no visas sirds. Pēkšņi akmeņkalis iekliedzās, jo viņš redzēja, kungs, viņš redzēja tikpat labi kā jūs un es... Ārsts, kurš viņu ārstēja, uzrakstījis par šo gadījumu sīku apcerējumu, tā ka šeit nav ne mazāko šaubu.

— Tas ir brīnišķīgi! — sajūsmā murmināja de Gersēna kungs.

— Vai gribat vēl kādu piemēru, kungs? Tas ir- visiem zināms stāsts par Fransuā Makarī, kādu galdnieku no La-voras ... Kopš astoņpadsmit gadiem viņam kreisās kājas liela iekšpusē bija uzmetusies dziļa, pūžņojoša čūla, no kuras pēc tam radies vēnu aizsprostojums. Makarī nevarējis vairs paiet, un zinātne viņu notiesājusi uz mūžīgu kroplību... Un, lūk, kādu vakaru galdnieks ieslēdzies savā mājā ar pudeli Lurdas avota ūdens. Viņš noņēmis visas saites, nomazgājis abas kājas un pudeles satura atlikumu izdzēris. Tad licies gulēt un aizmidzis; kad atmodies, viņš sevi taustījis un skatījis: nav vairs nekā, — vēnu paplašinājums, čūlas, viss izzudis ... Ceļgala āda, kungs, bija kļuvusi atkal tik gluda un svaiga, kāda tā bijusi divdesmit gadu vecumā.

Šoreiz visi pauda vētrainu izbrīnu un pārsteigumu. Slimie un svētceļnieki ienira brīnumu burvestības valstī, kur neiespējamais kļūst īstenība, kur katrā takas pagriezienā cilvēks priekā soļo no viena brīnuma pie otra. Katram bija savs stāsts, par ko runāt, katrs dega nepacietībā savu ticību un cerību atbalstīt ar pierādījumu.

Māža kundze, kas vienmēr klusēja, sajūsmā ierunājās pirmā.

— Man ir draudzene, kas pazīst Rizāna atraitni, tā ir dāma, kuras dziedināšana izraisījusi dzīvas valodas... Pirms divdesmit četriem gadiem viņas ķermeņa kreiso pusi bija ķērusi trieka. Viss, ko viņa ēda, atnāca atpakaļ, viņa bija tikai bluķis bez dzīvības, kuru vajadzēja gultā pārcelt no vieniem sāniem uz otriem, un no ilgās gulēšanas viņai radās ādas jēlumi.

...Kādu vakaru ārsts pateicis, ka viņa rītu vairs nesagaidīšot. Pēc divām stundām viņa atmodusies no savas bezjūtības un vārgā balsī lūgusi meitu aiziet pie kaimiņienes pēc glāzes Lurdas ūdens. Bet ūdeni viņa saņēmusi tikai otrās dienas rītā un tad iesaukusies: «Ak, manu meitiņ, tā ir pati dzīvība, ko es dzeru, nomazgā ar to man seju, rokas, kājas, visu miesu!» Un, kad meita izpildīja šo vēlēšanos, māte redzēja, ka pamazām zūd uzpampums, paralizētie locekļi atgūst lokanumu un dabisko izskatu ... Tas vēl nav viss. Rizāna kundze iesaukusies, ka viņa ir izdziedināta, ka ir izsalkusi, ka grib maizi un gaļu, viņa,, kura divdesmit četrus gadus gandrīz neko nebija ēdusil Slimniece piecēlās un apģērbās, bet viņas meita atbildēja kaimiņienēm, kuras, redzēdamas meiteni satrauktu, uzskatīja to jau par bāreni: «Nē, nē, mana māmiņa nav mirusi, viņa ir augšāmcēlusies!»

Vensēna kundzes acīs sariesās asaras. Mans dievs, kaut taču arī viņa redzētu savu meitiņu pieceļamies, ēdam ar labu ēstgribu un priecīgi skraidām! Atmiņā viņai atausa otrs gadījums ar kādu jaunu meiteni, par ko stāstīja

Parizē un kas Vensēna kundzi bija pamudinājis savu mazo slimnieci vest uz Lurdu.

— Arī es zinu stāstu par paralizēto Lisiju Drionu, kura uzaudzināta bāriņu namā, viņa vēl bijusi gaužām jauna, bet nevarējusi pat nomesties ceļos. Viņas locekļi bijuši savilkti čokurā, labā kāja daudz īsāka un beidzot apvijusies ap kreiso; kad biedrenes meitenīti nesušas, kājas karājušās kā atmirušas ... Ņemiet vērā, ka meitene nav braukusi uz Lurdu. Viņa tikai deviņas dienas lūgusi dievu un gavējusi, un viņas vēlēšanās kļūt veselai bijusi tik liela, ka viba pavadījusi cauras naktis lūgšanās... Beidzot, devītajā dienā, viņa iedzērusi mazliet Lurdas ūdens un sajutusi kājās stipras sāpes. Viņa piecēlusies, atkritusi atpakaļ, atkal piecēlusies un — gājusi. Visas viņas biedrenes pārsteigtas, gandrīz pārbijušās saukušas: «Lisija iet! Lisija iet!» Un tas tiešām tā bija, viņas kājas dažās sekundēs bija kļuvušas taisnas, veselas un stipras. Lisija šķērsojusi pagalmu un uzkāpusi kapelā, kur visa draudze ar pateicību sirdīs dziedājusi Magnificat... Ak, šis mīļais bērns! Viņa nu gan varēja būt laimīga, ļoti laimīga!

Divas asaras noritēja pār Vensēna kundzes vaigiem uz mazās Rozas bālās sejiņas, kuru māte aizrautīgi skūpstīja.

Interese par šiem nostāstiem auga, un jūsmīgais prieks par skaistajām pasaciņām, kurās debesis vienmēr triumfēja pār cilvēcisko īstenību, tik ļoti satrauca šīs bērnu dvēseles, ka smagi slimie savukārt atdzīvojās un atrada īstos vārdus. Aiz katra stāsta slēpās bažas par paša slimību, ticība uz izveseļošanos, jo līdzīgai slimībai dievišķā elpa taču bija likusi izgaist kā ļaunam sapnim.

— Ak, — šļupstēja Vētī kundze ar sāpēs izšķobītu muti, — ir bijusi arī Antuanete Tardivaija, kuras kuņģis bijis tāpat saēsts kā manējais. Varētu teikt — it kā suņi to būtu grauzuši, un reizēm tas uzpūties lielāks nekā bērna galva. Radušies vistas olai līdzīgi audzēji, un astoņus mēnešus viņa vēmusi asinis... Arī viņa jau bijusi tuvu nāvei, kauli un āda; viņa mirusi badā, kad sākusi dzert Lurdas ūdeni un lūgusi izdarīt kuņģa skalošanu. Trīs minūtes pēc tam viņas ārsts, kurš to bija iepriekšējā vakarā atstājis cīnāmies ar nāvi un jau bez elpas, atradis slimnieci uzcēlušos, Šēzam pie kamīna un garšīgi mielojamies ar mīkstu cāļa spārniņu. Nekādi audzēji vairs nav bijuši, viņa smējusies kā divdesmit gadus veca meitene un seja atkal atguvusi jaunības svaigumu ... Ak, ēst to, ko gribi, kļūt atkal jaunai un neciest vairs!

— Un māsas Žiljēnas izveseļošanās! — iesaucās Gri-vote drudžaini mirdzošām acīm un piecēlās sēdus, atspiezdamās uz elkoņa. — Viņa bija saķērusi tādas pašas stipras iesnas kā es un pēc tam spļāvusi asinis. Ik sešus mēnešus viņa slimojusi atkal, un viņai vajadzējis no jauna likties gultā. Pēdējo reizi visiem kļuva skaidrs, ka viņa vairs necelsies. Veltīgi izmēģināja dažādas zāles — jodu, augoņu plāksterus, izkodināšanu. Beidzot slimība bija pārvērtusies īstā dilonī, kā seši ārsti to bija atzinuši... Lai! Tad viņa devās uz Lurdu, un dievs vien zina, ar kādām ciešanām tur nokļuva, jo Tulūzā viņai bija tik slikti, ka visi domājuši — viņa izdzisīs. Žēlsirdīgās māsas viņu nesušas uz rokām. Pie avota slimnīcas dāmas negribējušas viņu mazgāt. Viņa bijusi kā nedzīva... Nu, bet tad viņu tomēr izģērbuši un iegremdējuši avotā bezsamaņā un sviedriem klātu; nāves bālumā viņu atkal izvilkuši un noguldījuši zemē, jo domājuši, ka šoreiz ar viņu gan ir beigas. Bet pēkšņi vaigi sārtojušies, acis atvērušās uti viņa dziļi ievilkusi elpu. Viņa bija izdziedināta, viņa pati apģērbusies un labi paēdusi pēc tam, kad bija aizgājusi uz grotu pateikties svētajai jaunavai... Nu, ko lai saka? Viņa taču bija diloņslima un tagad ir galīgi izdziedināta, slimība kā ar roku atņemta.

Tad gribēja runāt brālis Izidors, bet nevarēja, ar pūlēm viņš paspēja tikai pateikt savai māsai:

— Marta, pastāsti taču par māsu Doroteju, par kuru mums stāstīja Sensovēras mācītājs.

— Māsa Doroteja, — lauciniece neveikli iesāka, — piecēlusies kādu rītu ar notirpušu kāju, un no šī brīža viņas kāja bijusi sabeigta, kļuvusi auksta un smaga kā akmens. Pie tam viņai vēl bijušas lielas sāpes arī mugurā. Ārsti nav nekā sapratuši. To bijis kāds pusducis māsai Dorotejai apkārt, tie dziļi durstījuši viņas miesu ar adatām un apdedzinājuši ādu ar veselu zāļu kalnu. Taču visi dziedāja vienu dziesmu... Māsa Doroteja saprata, ka vienīgi svētā jaunava atradīs īsto dziedināšanas līdzekli; un, lūk, māsā Doroteja_ brauc uz Lurdu, un, lūk, viņa lūdz, lai to iegremdē avotā. Sākumā viņai licies, ka nomirs, cik ūdens bijis auksts. Tad tas kļuvis mīlīgāks un licies viņai silts kā tikko izslaukts piens. Nekad vēl viņa nebija izjutusi kaut ko tik patīkamu: viņas dzīslas atvērās un tajās ieplūda ūdens. Jūs saprotat, viņas miesā atgriezās dzīvība no tā brīžā, kopš svētā jaunava ņēma šeit dalību... Māsai Dorotejai nebijis vairs ne mazāko sāpju, viņa pastai-

gājusies, vakarā apēdusi veselu balodi un naktī gulējusi svētlaimīgā miegā. Slava svētajai jaunavai! Mūžīga pateicība visvarenajai mātei un viņas dievišķajam dēlam!

Arī Elīza Rukē ļoti vēlējās izklāstīt savu brīnuma nostāstu, ko viņa zināja. Tikai viņai bija grūti runāt ar izšķobīto muti, un viņa nevarēja tikt pie vārda. Iestājās īss klusuma brīdis, un viņa izmantoja to, mazliet atsedzot lakatiņu, kas slēpa viņas drausmīgo brūci.

— Kā man ir stāstījuši, tad šeit nav runa par smagu slimību, bet šis gadījums ir komisks. Tas attiecas uz kādu sievieti, vārdā Seiestīna Dibuā, kurai, ieziepējot veļu, iedūrusies rokā adata. Septiņus gadus viņa nēsāja to, jo neviens ārsts nespēja to izvilkt. Roka bija sarauta līka, un Seiestīna to vairs nevarēja izstiept taisnu. Viņa atbrauc Lurdā un iegremdē roku avotā. Bet tūlīt iekliegdamās to atkal izrauj no ūdens. Ar varu viņas roku atkal iegremdē ūdenī un tur ciet, kamēr Seiestīna pati raud un vaid un viņas seja pārklājas sviedriem. Trīs reizes roku bāza ūdenī, un katrreiz bija redzams, ka adata atkal pavirzījusies uz priekšu, beidzot tā iznāca ārā pa īkšķa galu... Dabiski, ka Seiestīna kliedza, jo adata staigāja pa viņas miesu, it kā to kāds virzītu, lai dabūtu ārā no miesas. Nekad vairs Seiestīna necieta sāpes, rokā viņai palika tikai neliela rēta — un ari tā vienīgi tāpēc, lai būtu redzams svētās jaunavas darbs.

Sī anekdote iespaidoja vairāk nekā lielo dziedināšanu brīnumi. Adata, kas staigāja, it kā to kāds virzītu! Viss acīm neredzamais izraisīja parādības un katram slimniekam radīja domu, ka aiz viņa stāv sargeņģelis, kas gatavs palīdzēt pēc debesu mājiena. Un tad — cik tas bija skaisti un brīnišķīgi, ka brīnuma ūdenī adata sāka staigāt, kad jau septiņus gadus bija stāvējusi vienā vietā! Visi skaļi iesaucās priekā un sirsnīgi smējās, starodami laimē, ka debesīm nekas nav neiespējams, ka viņi visi, ja debesīm tā labpatiks, kļūs veseli, jauni un laimīgi. Pietika, ja cilvēks tic un lūdz no visas sirds, lai daba aprimtu un neticamais kļūtu īstenība. Tatad viss iespējams, ja tikai būsi debesu izredzēts.

— Ak, tēvs, cik tas ir skaisti! — klusi teica Marī, kura visu laiku bija klausījusies, sajūsmas pārņemta, nespēdama parunāt aiz satraukuma. — Vai atceries, ko tu man pats stāstīji, šī Zoasīna Deo, kas bija ieradusies no Beļģijas un izstaigājusi visu Franciju ar savu kroplo, augoņiem klāto kāju, kuru nelabā smaka atbaidījusi ļaudis... Vispirms sadzijuši augoņi; celi varējuši spiest, viņa nekā nejutusi, palicis tikai mazs sārtumiņš... Tad pienākusi kārta izmežģījumam. Ūdenī Žoašīna gaudojusi, jo viņai licies, ka kaulus lauž pušu un kāju rauj nost, un vienlaikus viņa un arī sieviete, kas to mazgājusi, — abas redzējušas, ka kroplā kāja iztaisnojas kā pulksteņa rādītājs, kas slīd pār cipariem. Kāja kļuva taisna, muskuļi izstiepās, celis iegāja savā vietā ar tik stiprām sāpēm, ka Zoašīna zaudējusi samaņu. Kad viņa atkal nākusi pie apziņas, viņa uzlēkusi kājās veikli un ātri, lai aiznestu savus kruķus uz grotu.

Arī de Gcrsēna kungs jūsmīgi smējās par šo brīnumu un ar galvas mājienu apliecināja šā stāsta patiesību, kuru viņš bija dzirdējis no kāda Marijas debessbraukšanas ordeņa tēva. Tas varētu, kā viņš teica, pastāstīt vēl divdesmit šādu gadījumu, citu par citu saistošāku un brīnišķīgāku. Viņš piesauca Pjēru par liecinieku, un garīdznieks, kurš vairs neticēja, izdabādams pamāja. Vispirms, negribēdams apbēdināt Marī. Viņš centās sevi izklaidēt un vēroja caur vagona logu garām slīdošos laukus, kokus un mājas. Pašlaik vilciens traucās caur Angulēmu, pļavas kļuva arvien plašākas, papeļu rindas slīdēja garām kā vēdekļa ātrās, nepārtrauktās vēdas. Kā redzams, vilciens bija aizkavējies, tas auļoja dārdēdams tuvā negaisa piesātinātajā, sakarsētajā gaisā, aprīdams kilometrus. Pjērs neklausījās, bet tomēr dzirdēja stāstu nobeigumus un ieinteresējās par šiem ārkārtīgo brīnumu nostāstiem, kas iemidzinoši klusināja riteņu grūdienus, it kā bez vadības atstāta lokomotīve aiznestu visus dievišķajā sapņu pasaulē. Vilciens traucās tālāk, un beidzot Pjērs pārstāja skatīties pa logu un ļāvās vagona miegainajam, smagajam gaisam, kur sajūsma auga, bet izgaisa reālā pasaule, caur kuru joņoja vilciens. Marī atdzīvojusies sejiņa izraisīja Pjērā prieku. Viņš neatrāva savu roku, kuru Marī saņēmusi, lai, to sirsnīgi paspiežot, pateiktu Pjēram, cik dziļš cerību pilns prieks viņu pārņēmis. Kādēļ gan lai viņš šo prieku aptumšotu ar savām šaubām, — viņš taču vēlējās, lai meitene tiktu dziedināta. Liegi Pjērs turēja šo mazo, slimīgi miklo rociņu savā, izjuzdams līdzjūtīga brāļa mīlestību, viņš tik ļoti gribēja ticēt augstākai žēlastībai, kura atņem un piešķir sāpes izmisušajiem.

— Ak, Pjēr, — Marī atkārtoja, — cik tas ir skaisti, cik skaisti! Kāds man būtu gods, ja svētā jaunava apžēlotos par mani!... Vai jūs tiešām ticat, ka esmu tā cienīga?

— Tiešām, — Pjērs iesaucās, — jūs esat vislabākā un vistīrākā neaptraipītā dvēsele, kā jūsu tēvs teica, un paradīzē nav tik daudz labo eņģeļu, lai stāvētu goda sardzē ap jums!

Bet stāstīšana vēl nebeidzās. Māsa Hiacinte un de Žon-kjēra kundze tagad stāstīja visus brīnumus, ko tās zināja, garu rindu brīnumu, kuri jau vairāk nekā pirms trīsdesmit gadiem uzziedējuši Lurdā kā nepārtraukta rožu plauk-sme noslēpumainā rožu krūmā. Sos brīnumus jau skaitīja tūkstošos, un ik gadus kuploja atkal jauni ziedi izšķērdīgās audzelības zaļumā, un tie plauka arvien krāšņāki. Un slimie, pieaugošā jūsmā klausīdamies, kļuva kā mazi bērni, kuri pēc skaistas pasaciņas grib dzirdēt nākošo un tad atkal citu vēl un vēl. Ak, vienmēr vairāk šādu nostāstu, kuros ļaunā īstenība paliek kaunā un netaisnā daba saņem pliķi, kur mīļais dievs nāk kā visaugstākais dziedinātājs, kas izsmej zinātni un aplaimo katru pēc sava prāta!

Vispirms tic bija kurlie un mēmie, kas atkal dzirdēja un redzēja: Orēlija Brino, nedziedināmi slimā, kurai bija plīsusi bungādiņa ausī, pēkšņi sajūsminājās par brīnum daiļām harmonija skaņām; Luīza Puršē jau četrdesmit piecus gadus mēma, skaitot lugšanu pie grotas, pēkšņi iesaukusies: «Sveicu tevi, Marija!» Tad vēl citi, simtiem citu, kuri visi tikuši pilnīgi izdziedināti pēc tam, kad pilinājuši dažas ūdens lāsītes ausīs vai uz mēles. Tad sekoja aklie: tēvs Hermanis, kurš izjuta svētās jaunavas liego rokas pieskārienu, kas pacēla plīvuru no viņa acīm; Pontbriāna jaunkundze, kurai draudēja redzes zaudēšana abām acīm, redzēja labāk nekā jebkad agrāk, kad bija noskaitījusi vienkāršu lūgšanu; tad cits — kāds divpadsmit gadus vecs bērns, kura acu redzokļi līdzinājās marmora lodītēm un kurš trijās sekundēs atguva skaidras, dziļas acis, no kurām, šķita, smaida debesu eņģeļi. Bet lielais vairums bija tizli, nelaimīgi kropļi uz abām kājām, vārguļi, kuri nevarēja no savas ciešanu guļvietas piecelties un kuriem tas kungs sacīja: «Celies un staigā!» Delonuā — ar slimu mugurkaulu — kodināts, dedzināts, karināts, četrpadsmit reižu gulējis Parīzes slimnīcās, no kurām viņš atnesis divpadsmit ārstu vienprātīgas diagnozes, — pēkšņi sajutis sevī spēku, kas to piecēlis kājās, kad viņam garām nests svētais sakraments, un viņš tam sekojis veselām kājām. Marī-Luīza Delpona, četrpadmit gadus veca, kuras kājas no paralīzes kļuvušas stīvas, rokas savilktas un mute greiza, sajutusi savus locekļus atkal kļūstam lokanus, īnu-tes stīvumu izzūdam, it kā neredzama roka būtu pārgriezusi saiti, kas to izķēmoja. Marī Vašjē, kas septiņpadsmit gadus bija saistīta pie krēsla, ne tikvien kā lēca un skrēja, izkāpjot no avota, bet pat neatrada vairs ne pēdas no iz-gulējumiem, kas sedza viņas miesu visu ilgo laiku, ko tā pavadīja bez kustībām. Un Žoržs Ankē, kurš cieta no mugurkaula smadzeņu atmiekšķējuma un bija pilnīgi bezjūtīgs jau nāves mokās, uzreiz kļuva pilnīgi vesels cilvēks. Arī Leonija Šartona, kurai tāpat atmiekšķējušās mugurkaula smadzenes un skriemeļi bija radījuši kupri, juta kupri zūdam kā uz burvja mājienu un kājas iztaisnojamies —- jaunas uri vingras.

Tad sāka pieminēt visādas slimības. Pirmkārt, dažādas skrofulozās slimības, tad atkal savilktās un veselas kļuvušās kājas: Margarita Geijē, divdesmit septiņus gadus slimojusi ar sāpēm gurnos; labais celis viņai nelocījies, un pēkšņi viņa nokritusi uz šā ceļa, lai pateiktos svētajai jaunavai par savu dziedināšanu; Filomēna Simono — jauna Vandejas iedzīvotāja, kurai kreisajā kājā bijušas trīs briesmīgas brūces un to dziļumā vīdējuši jau aizpuvuši kauli, — uzreiz nometusi savus kruķus un kauli, miesa un āda atjaunojusies.

Tad sekoja ļaudis, kuri slimoja ar tūsku: Anselēna kundze, kuras kājas, rokas un visa miesa bijusi ūdens pilna, tūkums saplacis, un nav zināms, kur viss šis ūdens palicis; Montanjona jaunkundze, kurai vairākiem paņēmieniem novilkts ūdens, divdesmit divi litri, un tas uzkrājies atkal, bet pēkšņi pazudis, kad slimniece bija aplikusi brīnumdarītāja ūdenī samērcētu pārsēju un — ne gultā, ne uz grīdas nav nekas vairs bijis redzams no iztecējušā ūdens. Tāpat arī neviena kuņģa slimība nav saglabājusies, visas tās izzudušas pēc pirmās brīnumūdens glāzes. Tā, piemēram, Marī Susē, kas vēmusi melnas asinis un bijusi vāja kā skelets, sākusi kāri ēst, pieņēmusies miesās un pāris dienās atguvusi atkal veselību. Bez tam vēl Māri Zarlana, kura aiz pārskatīšanās bija izdzērusi glāzi vara vitriola un apdedzinājusi sev kuņģi un kurai audzējs, kas tad bija radies, pēkšņi izzudis no Lurdas ūdens. Starp citu, arī vislielākie audzēji izzūdot šajā avotā, neatstājot vairs ne mazākās pēdas. Bet visvairāk pārsteidza dažādas čūlas, vēzis, visas briesmīgās, acīm skatāmās vātis, ko sadziedē svētais ūdens. Kāds aktieris, ebrejs, kuram rokā bijis audzējs, tikko iegremdējis roku avotā, kļuvis vesels. Kādam jaunam, ārkārtīgi bagātam ārzemniekam uz labās rokas locītavas bijis izaudzis puns vistas olas lielumā — tas pazudis. Rozai Divolai pēc uztūkuma kreisajā elkonī palicis dobums, kurā varēja novietot veselu riekstu. Rozas acu priekšā dobums pildījies ar jaunu miesu. Fromona atraitnei, kurai audzējs bijis saēdis pusi lūpas, vajadzēja tikai apmazgāt slimo vietu un nepalika vairs ne vismazākā rēta. Marī Moro, kas neizsakāmi cieta no audzēja krūtī, nolikusies gulēt, ietinusies ar 1.urdās ūdeni saslapinātā lakatā; kad viņa pēc divām stundām atmodusies, sāpes mitējušās, miesa bijusi tīra un svaiga kā roze.

Tad māsa Hiacinte sāka stāstīt par ātriem un radikāliem diloņslimnieku izdziedināšanas gadījumiem, kas tiešam bija triumfs; šo briesmīgo slimību, šo cilvēces postu, kuru, kā neticīgie stāsta, svētā jaunava nespējot novērst, viņa tomēr spēj novērst ar vienu pašu sava mazā pirkstiņa mājienu. Simts gadījumi, arvien neparastāki un pārsteidzošāki, ātri sekoja cils citam. Jau trīs gadus diloņslimā Margarita Kupela, kurai plaušu galotnītes bijušas tuberkulozes baciļu saēstas, ceļas augšā un staigā ziedoša. De la Rivjēra kundze, kura spļauj asinis, pastāvīgi svīst aukstus sviedrus un kurai nagi jau metas zilgani, šķiet, viņai atlicis tikai pēdējais elpas vilciens, un vajadzēja tikai iedzert mazu karotīti svētā ūdens, ko tai ielēja caur sakostiem zobiem, tūlīt nāves gārdzieni mitējās, — ši kundze piecēlās sēdus, atbildēja uz litānijām un palūdza buljonu. Zilī Zado gan vajadzēja četras karotītes svētā ūdens, bet viņa jau arī vairs nevarēja galvu noturēt, viņa bija tik trausla, ka slimība to bija galīgi nomākusi; dažās dienās viņa kļuva ļoti resna. Anna Katrī slimojusi ar tuberkulozi pēdējā stadijā, kreisā plauša līdz pusei kavernas saēsta, bet, piecreiz iegremdēta aukstā avota ūdenī, pretēji saprātam, viņa tomēr tikusi izdziedināta, un plauša tagad vesela. Kāda cita jauna, diloņslimā meitene, kuru piecpadsmit ārsti bija atzinuši par neglābjamu, šī meitene nebija pat lūgusi, lai to dziedina, viņa vienkārši nometusies ceļos pie grotas un bijusi ļoti pārsteigta, kad nejauši, garām ejot, tikusi izdziedināta, bez šaubām, tas noticis tajā stundā, kad svētā jaunava dziļā līdzjūtībā dāvā brīnumu ar savām neredzamajām rokām.

Brīnumi un atkal jauni brīnumi sekoja! Tie lija kā sapņu ziedi no dzidrām un smaidošām debesīm. Daži bija aizkustinoši, bet bija arī bērnišķīgi. Kāda veca sieviete ar stīvu roku, kuru tā nevarējusi pakustināt jau trīsdesmit gadus, nomazgājās avotā un pārmeta krusta zīmi. Māsa

Sofī, kura rēja kā suns, iegremdējās avotā un izkāpa no tā ar skaidru balsi, dziedādama korāli. Turks Mustsfa pielūdzis balto, svēto dievmāti un atguvis atkal redzi labajai acij pēc tam, kad bija uzlicis acij pārsēju. Kādu Alžirijas infantērijas virsnieku svētā jaunava sargājusi Sedanā; kāds kirasieris no Reihshofenas būtu kritis no lodes, kas viņu bija trāpījusi sirdī, ja šī lode, jau izgājusi cauri viņa kabatas portfelim, nebūtu atsitusies pret Lurdas svētās jaunavas bildīti. Un tāpat arī bērni, nabaga mazulīši, kas cieš, tie arī rod žēlastību: kāds piecus gadus vecs, triekas ķerts zēns izģērbts un piecas minūtes turēts zem avota ledainās strūklas, un šis zēns piecēlies un gājis; otrs — piecpadsmit gadus vecs, kurš savā slimības gultā tikai rēcis, veikli izlēcis no avota, saukdams, ka viņš ir dziedināts; tad kāds cits, divus gadus vecs, kurš vēl nestaigājis, palicis ceturtdaļstundu avota aukstajā ūdenī, mundri smaidīdams, spēris savus pirmos soļus. Un visiem, kā maziem, tā lieliem, bijušas stipras sāpes, kamēr dziedināšanas brīnums iedarbojies, jo veselības atgūšana jau nevar notikt bez visa cilvēka ķermeņa neparasta satricinājuma: kauli taču saaug un iztaisnojas, miesas audi atjaunojas, slimība izzūd līdz ar pēdējām konvulsijām. Bet kāda labsajūta pēc tam! Ārsti netic vairs savām acīm, viņu pārsteigums aug ar katru dziedināšanu, redzot savus slimniekus skrējām, lecam un ēdam ar vilka apetīti. Visi šie izredzētie, šīs izdziedinātās sievietes, visi nogājuši trīs kilometrus, sēdušies pie galda un ēduši čaļa cepeti un gulējuši bez pamošanās divpadsmit stundas. Nav bijusi nekāda pakāpeniska veseļošanās, bet pēkšņs lēciens no nāves cīņas ziedošā veselībā, kur visi locekļi atjaunojušies, brūces aizdzijušās, orgāni kļuvuši pilnīgi veseli, slimnieki pieņēmušies miesās, un tas viss noticis zibens ātrumā. Zinātne palika kaunā, jo netika ievērota pat visparastākā piesardzība, sievietes gremdēja avotā jebkura mēneša laikā, sviedriem klātus diloņa slimniekus laida ledus aukstā ūdenī, čūlās mierīgi atļāva iedarboties pūžņiem, nelietojot nekādus antiseptiskus līdzekļus. Un kādas gaviles seko katrai brīnuma pilnai dziedināšanai, kādi pateicības un mīlestības apliecinājumi! Brīnuma izglābtā nometas ceļos, visi raud, notiek atgriešanās pie dieva, protestanti un ebreji pievēršas katolicismam, tic ir otri ticības brīnumi, kur triumfē pašas debesis. Ciema iedzīvotāji nāk bariem uz ceļa, lai sagaidītu dziedināto, bet zvani skan, cik jaudas; un, kad cilvēki ierauga dziedināto veikli izlecam no ratiem, atskan

saucieni, prieka asaras līst fln visi uzsāk dziedāt Magni-ficat. Gods un slava svētajai jaunavai, mūžīga pateicība un mīla dievmātei!

No visām šīm par īstenību kļuvušām cerībām, visām kvēli izlūgtām žēlastības dāvanām plūda pateicība šķīstajai dievmātei. Viņa bija visu dvēseļu dziļā jūsma, visspēcīgā svētā jaunava, visu žēlotāja, taisnības spogulis un gudrības tornis. Visas rokas tiecās tai pretim, šai mistiskajai rozei kapelu ēnā, ziloņkaula tornim pie sapņu apvāršņa, debesu vārtiem, kas veras uz bezgalību. Katras dienas ausmā viņa mirdzēja kā gaiša rita zvaigzne, lik-sma jaunā cerībā. Vai tā nebija veselība kroplajiem, patvērums grēciniekiem, mierinājums cietējiem? Francija vienmēr bijusi viņas mīļotā zeme, šeit to pielūdza aizrautīgā kultā, sievietes un mātes kultā, iedvesmas un degsmes pilnā lidojumā; un tā bija Francija, kur tai sevišķi labpatika parādīties ganītēm. Viņa bija tik laba pret mazajiem ļautiņiem! Viņa neatlaidīgi rūpējās par tiem, pie viņas griezās tik labprāt, jo zināja — ar svētās jaunavas palīdzību mīla no zemes paceļas uz debesīm. Katru vakaru viņa raudāja zelta asaras pie sava dievišķā dēla kājām, lai saņemtu viņa žēlastību, un viņš atļāva tai darīt brīnumus — tas bija vesels daiļu brīnumu ziedu lauks, kas smaržoja kā paradīzes rozes tik burvīgi jaukā smaržas plūsmā.

Vilciens traucās, traucās arvien tālāk un tālāk. Tikko tas šķērsoja Kūtras staciju, pulkstenis bija seši. Un māsa Hiacinte piecēlusies sita plaukstās, atkal atkārtodama:

— Angelus, mani bērni!

Nekad vēl Ave lūgšanas nebija izpaudušās tik sirsnīgā ticībā, ko iededzināja ilgas, lai debesis dzirdētu šīs lūgšanas. Un tad pēkšņi Pjērs saprata, viņš bija atradis īsto izskaidrojumu svētccļojumiem, visiem šiem vilcieniem, kas ritēja caur visu pasauli, Lurdā saplūstošām cilvēku masām un pašai I.urdai, kas staroja kā glābiņš miesai un dvēselei. Ak, nabaga nelaimīgie cilvēki, kurus viņš redzēja kopš šīs dienas rīta, kā tic ciešanās vaidēja, nesot tik nogurdinošā ceļojumā savu sāpju nomākto miesu! Tie visi bija zinātnes nosodīti un atstumti, noguruši ārstiem padomus prasīt un ļaut sevi mocīt ar nederīgiem ārstniecības līdzekļiem. Bija taču saprotams, ka kvēlajā dzīvotgribā viņi nespēja samierināties ar vienaldzīgās dabas netaisnību, viņi grima sapņos par kādu pārdabisku spēku, visvarenu dievību, kas varbūt viņu labā atcels pastāvošos likumus, grozīs zvaigžņu ceļus un atsāks savu radīšanas darbu! Vai tad viņiem neatlika vienīgi dievs, ja zeme tos atstāja novārtā? īstenība bija pārāk rūgta, un modās neatvairāma vēlēšanās pēc ilūzijām un meliem. Ak, ticēt, ka ir kaut kur augstāks tiesnesis, kas izlīdzina visas cilvēku un notikumu nodarītās pārestības, ticēt, ka ir atpestītājs, mierinātājs valdnieks, kas spēj upēm likt tecēt atpakaļ savā grīvā, atdot jaunību sirmgalvjiem un uzmodināt mirušos! Iestāstīt sev — ja tu esi brūcēm klāts, ja locekļi tev savilkti, kuņģis audzēju uzpūsts un sairušas plaušas, — iestāstīt sev, ka tas nav nekas, ka viss var pazust un atdzimt no jauna pēc viena vienīga svētās jaunavas mājiena un pietiek lūgt un aizkustināt to, lai saņemtu žēlastību no viņas izredzētam kļūt! Un tad — kāda debesu avota cerību strūkla, ja sāk plūst šī skaistā dziedināšanas nostāstu pārbagātā straume, brīnišķīgās pasaciņas, kas aijā, kas skur-bina slimo un kroplo cilvēku drudžaino iztēli! Kopš šajā vagonā iekāpa mazā Sofi Kuto ar savu balto, izdziedināto kājiņu un atvēra bezgalīgās dievišķo un pārdabisko parādību debesis, visi uzreiz saprata brīnuma dziedinošo dvesmu, kas lidoja caur šo telpu, pamazām pieceldama izmisušos no viņu ciešanu cisām, dodama mirdzumu visām acīm, jo dzīve taču bija iespējama arī viņiem, un varbūt viņi varēs to atsākt no jauna!

Jā, tā tas bija. Ja šis nožēlojamais vilciens traucās, traucās arvien tālāk un tālāk, ja vagons bija pilns, ja citi vagoni bija pilni, ja Franciju un pasauli no vistālākiem nostūriem vagoja šādi vilcieni, ja trīssimt tūkstoši ticīgo, kas veda sev līdzi tūkstošiem slimo, uzsāka šo kustību, kura turpinājās cauru gadu, tad tas notika tādēļ, ka tur — kurdā savā slavas spožumā staroja grota kā cerību un sapņu bāka, kā protests un neiespējamā triumfs pār nepielūdzamo matēriju. Nekad nav bijis uzrakstīts valdzinošāks romāns, lai iejūsmotu dvēseles un paceltu tās pāri bargajiem dzīves apstākļiem. Sapņot šo sapni — tā bija liela, neizsakāma laime. Marijas debessbraukšanas ordeņa tēvi redzēja, ka gadu no gada zeļ svētceļojumi, jo viņi pārdeva sanākušām ļaužu masām mierinājumu, mānu, šo burvīgo cerību maizi, pēc kuras tiecas visa cilvēce savās ciešanās, pastāvīgā izsalkumā, ko neremdinās nekad. Un tās nebija vienīgi fiziskās ciešanas, kas sauca pēc dziedināšanas, visa morālā un intelektuālā esamība skaļi sūdzēja savas ciešanas, neapmierināmās ilgās pēc laimes. Laimīgam būt, savas dzīves pārliecību ielikt ticībā, līdz pat nāvei

atbalstīties uz šā stiprā ceļa spieķa — tādas bija ilgas, kas nāca no visām sirdīm, kas nolieca ceļos visas morālās ciešanas, lūdzot ilgstošu žēlastību, lūdzot pārveidot mums dārgo būtņu domas, dot garīgu skaidrību mums un arī tiem, kurus mīlam. Šis dvēseļu kliedziens pēc laimes izskanēja arvien skaļāk, cēlās augšup, piepildīdams izplatījumu — mūžam laimīgam būt šajā pasaulē un viņpus kapa!

Pjērs redzēja ap sevi visus šos cietējus, kuri vairs nejuta vagona riteņu grūdienus, bet atguva spēkus ar katru jūdzi, kas tuvināja brīnumam. Pat Māža kundze bija kļuvusi runīga pārliecībā, ka svētā jaunava var likt atgriezties viņas vīram. Vensēna kundze smaidīdama viegli šūpoja rokās mazo Rožu, un viņai šķita, ka tā nav tik slima kā tie bērni, kurus gremdēja ledus aukstā ūdenī un kuri pēc tam rotaļājās. Sabatjē kungs jokoja ar de Gersēna kungu, skaidrodams tam, ka oktobrī, kad viņam būšot atkal kājas, viņš braukšot uz Romu, šo ceļojumu viņš vienmēr atlika jau piecpadsmit gadus. Vētī kundze nomierinājusies, juzdama tikai vieglas sāpes vēderā, domāja, ka viņa izsalkusi, un lūdza de Žonkjēra kundzi iemērcēt cepumu gabaliņus glāzē piena, bet Elīza Rukē, aizmirsusi savu brūci, ēda vīnogu ķekaru ar neaizsegtu seju. Grivotc, piecēlusies sēdus savā vietā, un brālis Izidors, kurš bij'a rimis vaidēt, no visiem skaistajiem nostāstiem, atradās vēl tik drudžainā, laimīgā satraukumā, ka sāka skaitīt stundas, kas vēl atlikušas līdz dziedināšanai. Pat nepazīstamais vīrs uz brīdi nāca pie samaņas. Kad māsa Hiacinte no jauna noslaucīja viņam aukstos sviedrus no sejas, viņš atvēra plakstus, un mirkli viņa sejai pārslīdēja smaids. Vēl reizi viņš bija cerējis.

Marī vēl arvien turēja Pjēra roku savā siltajā rociņā. Pulkstenis rādīja septiņi; ne ātrāk kā pusastoņos jānokļūst Bordo; vilciens bija aizkavējies, un, lai panāktu nokavētās minūtes, tas paātrināja gaitu un joņoja trakā ātrumā. Negaiss bija pārgājis, un no plašajām, skaidrajām debesīm lija kluss, salds miers.

— Ak, Pjēr, cik tas ir skaisti, cik tas ir skaisti! — no jauna atkārtoja Marī un sirsnības uzplūdā spieda viņa roku.

Tad meitene pieliecās Pjēram tuvāk un čukstēja:

— Pjēr, es nupat dzirdēju svēto jaunavu, es viņai lūdzu dziedināt, un viņa man to apsolīja.

Priesteris saprata meiteni un samulsa no dievišķā spožuma viņas acīs, kuras tā nenovērsa no Pjēra. Viņa bija sevi aizmirsusi un lūgusi par viņa atgriešanu; un šīs pārliecības pilnās ilgas, kas strāvoja tik tīras no viņas dārgās, ciešanām pakļautās būtnes, ārdīja viņa dvēseli. Kāpēc gan viņš nevarētu kādu dienu atkal ticēt? Viņš bija vēl kā apreibis no daudzajiem neparastajiem nostāstiem. Smacīgais karstums vagonā bija Pjēru nogurdinājis, un, redzot tik daudz posta un ciešanu sev apkārt, viņa līdzjūtīgā sirds asiņoja. Viņš pakļāvās vispārējam noskaņojumam, nezināja vairs, kur robežojas reālais un iespējamais, viņam nebija spēka šo mulsinošo faktu pārpilnībā tos šķirot, pieņemt vienus vai noliegt otrus. Vienu mirkli, kad atskanēja jauns korālis un vijās atkal neatlaidīgās domas pavediens, viņš nepiederēja vairs sev, viņam šķita, ka viņš ir ticīgais šajā halucināciju virpulī, kas valdīja pār šo slimnīcu uz riteņiem, kura ritēja arvien tālāk un tālāk ar pilnu jaudu.

V

Vilciens atstāja Bordo pēc pāris minūšu ilgas pieturas; pa šo laiku tie, kas vēl nebija pusdienojuši, steidzās nopirkt kaut ko pārtikai. Slimnieki visu laiku dzēra pienu un kā bērni lūdza cepumus. Un tūlīt, tikko vilciens sāka atkal kustēties, māsa Hiacinte sita plaukstās.

— Nu tad pasteigsimies, vakara lūgšanu!

Tad gandrīz ceturtdaļstundu bija dzirdama nesaprotama murmināšana, lūgšanas Pater un Ave, tā bija sirdsapziņas pārbaude, grēku sūdzēšana, pilnīga atdošanās dievam, svētajai jaunavai un visiem svētajiem, pateicības lūgšana par laimīgi pavadīto dienu, kas beidzās ar aizlūgumu par dzīvajiem un aizgājušajiem ticīgajiem.

— Tēva, dēla un svētā gara vārdā ... Āmen!

Pulkstenis rādīja astoņi un desmit minūtes, krēsla jau

sedza zemi, neizmērojamo līdzenumu, kuru vēl lielāku vērta vakara migla; tālumā no atsevišķām mājiņām mirgoja gaišas uguntiņas. Lampas vagonā līgojās un lēja dzeltenu gaismu pār sablīvēto bagāžu un svētceļniekiem, kurus ritošais vagons nemitīgi kratīja ceļa līkloču pagriezienos.

— Jūs zināt, mīļie bērni, — atsāka māsa Hiacinte, stāvot kājās, — .<ad mēs nonāksim Lamotā, apmēram vēl

stundas braucienā no šejienes, tad es prasīšu, lai vagonā būtu pilnīgs klusums. Jums tātad vēl ir viena stunda laika izklaidēties; bet nesatrauciet sevi pārlieku. Un pēc Lamotas, klausieties labi, ne vārdiņa vairs, nevienas skaņas vairs, es gribu, lai jūs visi gulētu!

šie vārdi izraisīja smieklus.

— Jā, tāds ir noteikums, un jūs esat pārāk saprātīgi, lai nepaklausītu.

Kopš rīta viņi bija noteikti izpildījuši lūgšanu programmu, kas bija norādīta katrai stundai. Pašreiz, kad visas lūgšanas bija noskaitītas, kurās ietilpa arī rožukroņa lūgšanas, un visi korāļi nodziedāti, diena bija galā un iestājās īss pārtraukums pirms atpūtas. Bet neviens nezināja, ko nu iesākt.

— Māsiņ, — Marī izteica priekšlikumu, — vai jūs neatļautu abata kungam mums palasīt priekšā kaut ko? Viņš lasa brīnišķīgi, un man ir kāda maza grāmatiņa, jauks Bcrnadetcs dzīves stāsts ...

Viņai neļāva nobeigt, visi neapvaldīti sauca kā bērni, kuriem apsolīta skaista pasaka:

— Ak jā, mīļā māsiņ! Ak jā, mīļā māsiņ!

— Bez šaubām, — klostera māsa atbildēja, — es to atļauju, ja ir runa par labu grāmatu.

Pjēram bija jāpiekrīt. Bet viņš gribēja atsēsties tuvāk lampai un tādēļ bija jāmainās vietām ar de Gcrsēna kungu, kurš par šo stāsta pieteikumu bija tikpat sajūsmināts kā slimie. Kad jaunais priesteris beidzot bija novietojies, apgalvodams, ka nu viņš redzot pietiekoši skaidri, un atvēra grāmatu, viss vagons no viena gala līdz otram saviļņojās gaidās, visas galvas pacēlās, visi kļuva uzmanīgi un ausījās. Par laimi, Pjēram bija skaidra, skaļa balss, tā ka viņš pārspēja riteņu rīboņu, kas kļuva klusa, vilcienam ritot šai milzīgajā līdzenumā.

Bet pirms sāka, Pjērs apskatīja grāmatiņu. Tā bija viena no mazajām grāmatiņām, ko katoliskā prese izdod lielā vairumā un pārplūdina ar tām visu kristīgo pasauli. Grāmatiņa bija slikti iespiesta uz lēta papīra, un uz zilā vāka vīdēja Lurdas dievmātes attēls, naivs zīmējums — stīvs un neveikls. Pusstundā noteikti varēs grāmatiņu izlasīt nesteigdamies.

Tad Pjērs sāka lasīt savā skaistajā, skaidrajā balsī, kurai bija patīkama, izjūtas pilna noskaņa.

— «Tas notika Lurdā, mazā Pireneju pilsētiņā, ceturtdienā, vienpadsmitajā februārī, tūkstoš astoņi simti piecdesmit astotajā gadā. Laiks bija auksts, un debesis mazliet apmākušās. Nabadzīgā, bet godīgā meldera Fransuā Subirū mājā nebija vairs malkas, ar ko pagatavot pusdienas. Viņa sieva Luīza teica jaunākajai meitai Marī: «Ej salasi žagarus Gavas krastā vai arī mūsu draudzes mežā.» Gava ir kalnu strauts, kas tek caur Lurdu.

Marī vecākā māsa, vārdā Bernadete, nesen kā bija atgriezusies no laukiem, kur kalpojusi pie krietniem zemkopjiem par aitu gani. Viņa bija trausls, maigs bērns, nevainīgs un vientiesīgs, un visas viņas zināšanas robežojās ar lūgšanu skaitīšanu pēc rožukroņa. Aukstuma dēļ Luīza Subirū vilcinājās sūtīt Bernadeti mežā pēc kurināmā kopā ar māsu; uzklausīdama Marī un kādas mazas kaimiņu meitenes, vārdā Zanna Abadī, lūgumu, viņa atļāva Ber-nadetei iet.

Tris meitenes gāja lejup gar kalna strautu, lai salasītu nokaltušo koku zarus, un pēkšņi nokļuva kādas grotas priekšā, kas bija liela un it kā izdobta klints, kuru vietējie iedzīvotāji bija nosaukuši par Masabjelli...»

Izlasījis līdz šai vietai un pašķīris lappusi, Pjērs apstājās un ļāva noslīdēt mazajai grāmatiņai. Bērnišķīgais stāstījums un tukšās, savārstītās frāzes viņam derdzās. Viņš taču bija turējis rokās pilnvērtīgus aktus par šo neparasto gadījumu, bija dedzis aizrautībā izstudēt vismazākos sīkumus, un sirds dzīlēs viņam vēl arvien mita liela mīla un bezgalīga līdzjūtība pret Bernadeti! Nupat viņš sev teica, ka izšķirošos pētījumus, kuru dēļ viņš reiz bija sapņojis braukt uz Lurdu, ka šos pētījumus viņš taču varēs sākt kaut vai rīt. Tas bija viens no iemesliem, kas Pjēru pamudināja izšķirties par šo ceļojumu. Vēlēšanās visu izzināt par gaišreģi meiteni, kuras tēls tam bija mīļš, pamodās atkal, jo viņš juta, ka tā bija atklāta, patiesa un nelaimīga; un viņš gribēja šo gadījumu analizēt un izskaidrot. Protams, Bernadete nemeloja, viņa bija redzējusi parādību, dzirdējusi balsis, tāpat kā Zanna d’Arka, un kā Zanna d’Arka arī viņa — pēc katoļu domām — izglāba Franciju.

Kas tas bija par spēku, kas radīja Bernadeti un viņas darbu? Kā šim nabaga bērnam varēja parādīties vīzija un saviļņot visas ticīgās dvēseles tiktāl, ka atjaunojās pirmatnējo laiku brīnumi un gandrīz nodibinājās jauna reliģija svētajā pilsētā, kuru uzcēla pēkšņi par miljoniem un kurp plūda aizrautīgas ticīgo cilvēku masas, kādas nebija redzētas kopš krusta kariem?

Pjērs vairs nelasīja, bet stāstīja, ko viņš zināja, ko bija uzminējis un arī pats piedomājis šajā nostāstā, kas tomēr vēl palika tumsā tīts, kaut gan bija izraisījis tintes plūdus. Pjērs pazina šo zemi, tikumus un paražas, pazina tos pietiekoši skaidri no garajām pārrunām ar savu draugu ārstu Šaseņu. Pjēram bija patīkama, plūstoša valoda, un viņā dega dziļas aizrautības liesma, slēpās ievērojamas apdāvināta oratora spējas, ko viņš juta sevī jau no semināra laikiem, bet kuras nekad neizmantoja. Kad vagonā manīja, ka Pjērs zināja šo nostāstu daudz labāk un pamatīgāk, nekā bija rakstīts mazajā grāmatiņā, un ka viņš stāsta to mierīgu seju un ar jūsmu, klausītāju uzmanība auga un ciešanu nomāktās dvēseles, kam slāpa pēc laimes, pakļāvās viņam.

Vispirms Pjērs stāstīja par Bernadetes bērnību, kuru tā bija pavadījusi Bartresā. Tur viņa uzauga pie savas aukles Lagī kundzes, kura pēc pašas jaunpiedzimušā bērna nāves parādīja ļoti trūcīgajai Subirū ģimenei laipnību, barojot un uzturot viņu bērnu. Sis ciems ar četrsimt iedzīvotājiem atradās vienas jūdzes attālumā no Lurdas, tālu no satiksmes ceļiem, zaļo koku lapotņu noslēpts. Ceļš no tā ved stāvus lejup no kalna, nedaudzās mājas atrodas diezgan patālu cita no citas, tās izkaisītas pa zālainiem laukumiņiem, kas apstādīti ar valriekstu kokiem un kastaņām, bet dzidrie strauti, kuri nekad neapklust, čalo pa nokalnēm gar takām, un maza, veca romāņu baznīciņa valda pār visu, stāvēdama uzkalniņā, ko sedz kapu kopiņas. No visām pusēm viļņveidīgi paceļas mežiem klātas nogāzes: mazais ciems kā sprauga pavīd svaigā, koši zaļā, smaržojošā zālājā, ko dzirda no kalniem traucošie strauti kā mūžīgi, mitri apakšzemes paklāji. Bernadete, kas jau bija liela meitene, atlīdzināja audžuvecākiem par savu uzturu, ganot aitas, vadādama tās mēnešiem ilgi pa mežainajām nogāzēm, kur viņa nesastapa nevienas dzīvas dvēseles. Tikai reizēm no kāda pakalna viņa ieraudzīja tālumā kalnu virsotnes — Dienvidu smaili un Visko smaili, klints bluķus mirdzoši gaišus vai tumšus atkarībā no laika, un viņa redzēja arī citas dūmakā tītas, bezkrāsainas kalnu virsotnes pieņemam milzu apmērus un tad izplūstam neskaidrās parādībās, kā tas mēdz būt sapņos. Lagī mājiņa, kur vēl atradās viņas šūpulis, bija vientuļa un klusa — pēdējā ciemā. Tai priekšā pletās ābelēm un bumbierēm apstādīta pļava, no līdzenajiem laukiem to šķīra vienīgi mazs avots, kuram viegli varēja pārlēkt pāri. Zemajā mājiņā pa labi un pa kreisi no koka kāpnēm, kas veda uz bēniņiem, bija divas lielas istabas ar akmens plāksnēm klātām grīdām, katrā telpā atradās četras vai piecas gultas. Mazās meitenes gulēja kopā un vakaros aizmiga, skatoties skaistajās, uz sienas uzlīmētajās bildēs, bet lielais pulkstenis egles koka ietvarā dobji sita stundas dziļajā klusumā.

Ak, šie Bartresā aizritējušie gadi, kādā svētlaimībā Ber-nadete tos bija aizvadījusi! Viņa izauga sīka meitene, bieži slimoja, ciezdama no aizdusas, kas to mocīja pie mazākās vēja pūsmas; un divpadsmit gadu vecumā viņa vēl nemācēja ne rakstīt, ne lasīt un runāja tikai apkārtnes dialektā, bija atpalikusi garīgā un arī miesas attīstībā. Viņa bija laba, maza meitenīte, ļoti maiga un ļoti paklausīga, bērns kā jau visi bērni, tikai viņai nepiemita pļāpība, viņai vairāk patika klausīties nekā pašai runāt. Lai gan Bernadete nebija apdāvināta, viņa tomēr parādīja dabisku saprātu, un bieži vien viņa pateica ātru, atjautīgu atbildi, vienkāršu, jautru joku, kas izraisīja smieklus. Bija jāpieliek lielas pūles, lai viņai iemācītu skaitīt rožukroņa lūgšanas. Kad viņa beidzot tās visas zināja no galvas, viņai šķita, ka tā ir robeža visām zināšanām. Viņa skaitīja šīs lūgšanas cauru dienu no rīta līdz vakaram, tā ka viņu varēja sastapt pie aitiņām tikai ar rožukroni rokā, skaitot Pater un Ave. Cik daudz stundas viņa tā pavadīja zālainajās kalnu nogāzēs, iegrimusi lapu noslēpumainajās šalkās, neredzot no pasaules neko vairāk kā saules mirdzā ātri kā sapnis gaistošās tālo kalnu virsotnes! Dienas aizritēja, un, ejot savās gaitās, meiteni vienmēr pavadīja viņas ierobežotā iztēle, viena vienīga lūgšana, ko tā atkārtoja un kas tai nedeva citu biedreni un draugu kā vienīgi svēto jaunavu šajā svaiguma un vientiesības piesātinātajā bērnības vientulībā. Turklāt — cik skaistus vakarus Bernadete pavadīja ziemā lielajā istabā pa kreisi no kāpnēm, kur atradās mājas pavards! Meitenes auklei bija brālis mācītājs, kurš ģimenei reizēm lasīja priekšā brīnišķīgus stāstus par svētiem vīriem un sievām, par neparastām dēkām, kas lika nodrebēt bailēs un priekā, un paradīzes parādībām zemes virsū, bet pusatvērtās debesis ļāva skatīt eņģeļu krāšņumu. Grāmatas, ko mācītājs atnesa, bieži vien bija greznotas bildēm, kurās bija tēlots mīļais dievs slavas spožumā, trauslais un skaistais Jēzus ar gaismas apstarotu seju un it sevišķi svētā jaunava, kas atgriezās atkal un atkal staru mirdzā baltā, debeszilā un zeltītā tērpā, viņa bija tik piemīlīga, ka Bernadete to dažkārt redzēja sapņos. Bet bībele bija grāmata, ko lasīja visvairāk, tā bija veca, no lietošanas nodzeltējusi bībele, kas jau simt gadu atradās šajā ģimenē; novakarēs, kad visi bija kopā, meitenes audžutēvs, kurš vienīgais prata lasīt, paņēma kniepadatu, uz labu laimi iedūra to bībelē un sāka lasīt no lappuses augšas labajā pusē, sievietēm un bērniem klausoties dzijā uzmanībā; visi jau zināja tekstu no galvas un varētu turpināt to, ne vārdā nekļūdoties.

Bernadetei vairāk patika reliģiska satura grāmatas, kurās bija redzama svētā jaunava ar sirsnīgo smaidu. Tomēr viņai patika arī vēl cits brīnišķīgs stāsts — par četriem Emona dēliem. Uz mazās grāmatiņas, kuru no sava saiņa šeit bija atstājis kāds nomaldījies kolportieris, bija redzami uz dzeltenā vāka naivā zīmējumā četri bruņinieki — Rēno ar saviem brāļiem, visi četri sēžot uz Bajarda, viņu slavenā kara zirga, ar kuru tos bija karaliski apbalvojusi feja Orlanda. Tālāk bija redzamas asiņainas kaujas, cietokšņu mūri un to aplenkumi, niknas cīņas ar zobeniem starp Rolandu un Rēno, kas beidzot devās atbrīvot svēto zemi, nebija arī aizmirsts burvis Maži ar savām apbrīnojamām burvības mākslām, ne arī princese Klarisa, Akvitā-nijas ķēniņa māsa, kura bija skaistāka par pašu dienu. Iztēles satrauktajai Bernadetei bija grūti iemigt, sevišķi tajos vakaros, kad grāmatas atstāja nelasītas un kāds no klātesošajiem stāstīja par raganām. Meitene bija ļoti māņticīga, un nekad viņa nebūtu pierunājama pēc saules rieta iet gar šīs apkaimes torni, kuru apsēdis velns. Visa apkārtne bija dievticīga un vientiesīga, un noslēpumu pilna, tur bija runājoši koki, akmeņi, no kuriem pilēja asinis, krustceļi, kur varēja noskaitīt trīs reizes Palcr un trīs Ave, ja negribēja sastapt meža zvēru ar septiņiem ragiem, kas meitenes aizvilka pazušanā. Kāda baigu pasaku bagātība! To bija simtiem, un, kad iesāka, vienā vakarā ar tām nevarēja tikt galā. Vispirms nāca dēkas ar vilkačiem, tie bija nelaimīgi cilvēki, kurus ļaunais gars pārvērta suņos — lielajos, baltajos kalnu suņos; ja uz šādu suni šauj no bises un to trāpa kaut viena vienīga lode, cilvēks ir atbrīvots, ja turpretī lode skar tikai suņa ēnu — šis cilvēks tūlīt mirst. Sekoja bezgala daudz pasaku par burvjiem un raganām. Viena no šīm pasakām Bernadetei sevišķi patika — par kādu Lurdas tiesas rakstvedi, kurš gribējis redzēt velnu, un kāda ragana šo rakstvedi lielajā piektdienā pusnaktī aizvedusi uz klaja, vientuļa lauka.

Velns ieradies greznā, sarkanā tērpā. Tūliņ viņš piesolījies rakstvedim nopirkt viņa dvēseli, rakstvedis izlicies pieņemam šo priekšlikumu. Velnam padusē bijusi reģistra grāmata, kurā atzimēti visi pilsētā jau nopirktie cilvēki. Bet viltīgais rakstvedis izvilcis no kabatas it kā tintes pudelīti, kas nebijis nekas cits kā pudelīte ar svētīto ūdeni; viņš apšļācis ar to velnu, kurš briesmīgi iekliedzies, bet liesas rakstvedis meties bēgt un paķēris līdzi reģistra grāmatu. Tad sācies traks skrējiens, par ko varētu stāstit visu vakaru, pār kalniem, pār lejām, caur mežiem un pāri kalnu strautiem. «Atdod manu reģistru!» — «Nē, tu to nedabūsi!» Tad šī saruna atkal atkārtojās. «Atdod manu reģistru!» — «Nē, tu to nedabūsi!» Beidzot rakstvedim, kurš jau bijis bez elpas un jau gatavs padoties, ienākusi prātā laimīga doma: viņš meties kapsētā uz svētītās zemes un no turienes izsmējis velnu, šurpu turpu vicinādams reģistru un tā izglābdams to nelaimīgo dvēseles, kuri tur bijuši ierakstīti. Šādos vakaros Bernadete pirms iemigšanas klusi skaitīja rožukroņa lūgšanas, priecādamās, ka elles spēki palikuši kaunā, bet tomēr drebēja no bailēm, ka droši vien velns atnāks un ložņas ap viņu, tikko izdzēsīs lampu.

Kādu dienu vakarēšana notika baznīcā. Mācītājs Adērs to atjāva, un baznīcā sanāca daudz ģimeņu, lai ietaupītu apgaismojumu, pie tam visiem kopā bija arī daudz siltāk. Kopīgi lasīja bībeli un skaitīja lūgšanas. Bērni aizmiga. Vienīgi Bernadete cīnījās līdz galam, apmierināta, ka jutās tuvāk mīļajam dievam šajā šaurajā baznīcas jomā, kura šķautnes bija izkrāsotas sarkanas un zilas. Pašā baznīcas dziļumā pacēlās altāris, tāpat izkrāsots un apzeltīts, vītās kolonnas un svētbildes — «Marija pie svētās Annas» un «Svētā Jāņa galvas nociršana» — pacēlās sar-kandzeltenā, mazliet barbariskā krāšņumā. Un bērns snaudā, kas to māca, droši vien redzēja no šīm spilgti izkrāsotām svētbildēm paceļamies mistisku parādību, asinis ritam no brūcēm, staru vainagu mirdzam ap svētās jaunavas galvu un viņu pašu vienmēr atgriežamies un meiteni uzlūkojam savām spulgajām, debeszilajām acīm; Berna-detei likās, ka tūlīt svētā jaunava atvērs koši sārtās lūpas un uzrunās viņu. Mēnešiem ilgi tā pussnaudā aizritēja Bernadetes vakari iepretī miglainajam, greznajam altārim, un šeit sākās dievišķais sapnis, kuru tā aiznesa līdzi, lai izsapņotu to līdz galam savā gultā, gandrīz neelpojot, guļot zem sava sargeņģeļa spārniem.

Šajā vecajā, nabadzīgajā, kvēlas ticības pilnajā baznī-

ciņā Bernadete sāka mācīties katķismu. Viņai bija apritējuši četrpadsmit gadi un pienācis pēdējais laiks domāt par savu pirmo grēksūdzi. Viņas māte-aukle, kuru dēvēja par skopu, nesūtīja meiteni skolā, bet nokalpināja to pie mā jas darbiem no rīta līdz vakaram. Skolotājs Barbē kungs meiteni nekad neredzēja klasē. Kādu dienu, kad viņš, aizvietodams saslimušo abatu Āderu, noturēja katķisma stundu, meitene pievērsa sev viņa uzmanību ar dievbijību un pazemību. Mācītājs ļoti mīlēja Bernadeti; viņš bieži runāja par viņu ar skolotāju un teica tam, ka nevarot, meitenīti uzlūkojot, nedomāt par Saietas bērniem, jo šie bērni droši vien būs bijuši tikpat patiesi, labi un dievbijīgi, ja tiem parādījusies svētā jaunava. Kādu citu rītu, kad abi vīrieši ieraudzīja Bernadeti ārpus ciema tālumā nozūdam starp lielajiem kokiem ar savu mazo ganāmpulku, priesteris vairākkārt pagriezās uz meitenes pusi, atkal atkārtodams: «Es nezinu, kas manī notiek, bet katrreiz, kad es šo bērnu satieku, man liekas, es redzu ganīti Melāniju, mazā Maksimēna biedreni.» Mācītājs bija kā apsēsts no šīs domas, kura tomēr vēlāk izrādījās pareģojums. Vai tad viņš pats kādu dienu pēc katķisma stundas un arī vakarēšanā baznīcā nebija stāstījis brīnišķīgo, jau divpadsmit gadus veco stāstu par sievieti žilbinoši baltā tērpā, kura gājusi pār zāli un nenoliekusi to, par svēto jaunavu, kas parādījusies Melānijai un Maksimēnam kalnā, strauta malā, lai tiem uzticētu lielu noslēpumu un pastāstītu par sava dēla dusmām?

No šīs dienas avots, kas bija radies no svētās jaunavas asarām, dziedinājis visas slimības, noslēpums, kurš bija uzticēts ar trim vaska zīmogiem aizslēgtam pergamentam, gulēja Romā. Protams, Bernadete aizrautīgi klausījās šo brīnišķo stāstu, klusi sapņodama nomodā, un tad aiznesa to līdzi zaļo lapotņu vientulībā, kur pavadīja dienas, lai to pārdzīvotu atkal un atkal, stāvot aiz savām aitiņām, bet rožukroņa krelles cita pēc citas slīdēja starp viņas trauslajiem pirkstiņiem.

Tā aizritēja Bernadetes bērnība Bartresā. Viņas aizrautības jūsmā starojošās acis, skaistās gaišreģes acis, gar 1. kurām lidoja sapņi kā putni pie dzidrajām debesīm, bijaioļ tas, kas meitenē visus valdzināja. Viņas mute bija paliela, stipri izliekta un pauda labsirdību; stūrainā galva ar stāvo pieri un kuplajiem, melnajiem matiem bez laipnās, bet stūrgalvīgās izteiksmes izskatītos ļoti parasta. Bet, kas nebija ielūkojies Bernadetes acīs, nebija viņu nemaz

redzējis: viņa nebija nekas vairāk kā ikdienišķs, nabaga pamests bērns, maza, miesas attīstībā atpalikusi meitene, bailīgi pazemīga. Un tieši šīs meitenes skatiens bija tas, kurā abats Adērs ar bažām lasīja visu to, kas Bernadetē plauka, viņš redzēja arī slimību, kas šo bērnu mocīja ar elpas trūkumu un neļāva attīstīties vārgajam meitenes augumam, zaļo lauku un mežu vientulību, kurā viņa bija uzaugusi; abats dzirdēja aitiņu mīlīgo blēšanu, eņģeļu slavinājumu, kuru Bernadete, klejojot zern plašajām debesim, atkārtoja līdz nesamaņai, tāpat arī brīnumu pilnos nostāstus, kurus tā bija klausījusies pie savas mātes-auk-les, viņš redzēja arī vakarēšanas baznīcā pie spilgti izkrāsotajām svētbildēm un izjuta visu pirmatnējās ticības piesātināto gaisu, kuru tā elpoja šajā tālajā, kalnu iežogotajā nostūrī.

Septītajā janvārī Bernadetei apritēja četrpadsmit gadi, un meitenes vecāki, abi Subirū, redzēdami, ka tā neko neiemācīsies Bartresā, izlēma to ņemt pie sevis uz Lurdu, lai viņa kārtīgi apmeklētu katķisma stundas un nopietni sagatavotos savam pirmajam dievgaldam. Viņa bija Lurdā jau divas līdz trīs nedēļas, kad aukstā un mazliet mākoņainā dienā, vienpadsmitajā februārī, kādā ceturtdienā ...

Pjēram vajadzēja stāstīšanu pārtraukt, jo māsa Hiacinte bija piecēlusies un stingri sita plaukstās.

— Mani bērni, pulkstenis ir jau pāri deviņiem... Tagad klusu, klusu!

Tiešām, vilciens tikko bija paskrējis garām Lamotai un, dobji dārdēdams, traucās miglas jūrā šķērsām pār bezgalīgajiem, dziļā nakts tumsā tītajiem Landas klajumiem. Jau desmit minūtes bija pagājušas, kopš visiem .vajadzēja vagonā apklust, gulēt vai ciest. Tomēr radās iebildumi.

— Ak, mīļā māsiņ, — iesaucās Marī, kuras acis spulgoja, — vēl vienu mazu ceturtdaļstundiņu! Mēs esam tieši pie pašas interesantākās vietas.

— Ak, lūdzu! Vēl tikai mazu ceturtdaļstundiņu!

Visi gribēja dzirdēt turpinājumu, nepacietībā degdami, it kā viņi šo nostāstu par Bernadeti nemaz nezinātu, tik ļoti viņus valdzināja aizkustinošie, cilvēciskie sīkumi, ko stāstītājs piedomāja pats. Skatieni vairs nenovērsās no Pjēra, galvas pagriezās pret viņu kvēpošo lampu apgaismojumā. Un ne tikai slimnieki klausījās; desmit sievietes vagona pēdējā nodalījumā — arī tās sajūsmā pievērsa stāstītājam savas nožēlojamās, neglītās sejas, kuras

bērnišķīgā ticība darīja gandrīz skaistas, būdamas laimīgas, ka neviens vārds nepaslīd garām.

— Nē, es nevaru! — sākumā paskaidroja māsa Hiacinte. — Programma ir noteikta. Tagad jābūt mieram.

Tomēr viņa vēl pārdomāja, tik ļoti bija ieinteresēta pati, ka viņas sirds stipri pukstēja zem priekšauta atloka. Marī sāka no jauna sirsnīgi lūgt, bet viņas tēvs de Gcrsēna kungs, kurš ļoti sajūsmināts klausījās, paskaidroja, ka visi var kļūt slimi, ja stāstu neturpinās, un, kad arī de Zon-kjēra kundze piekāpīgi pasmaidīja, padevās arī māsa.

— Nu labi! Tātad vēl vienu mazu ceturtdaļstundiņu, bet ne vairāk kā mazu ceturtdaļstundiņu, vai ne? Citādi es būšu pārkāpusi kārtību.

Pjērs neiejaukdamies mierīgi klausījās. Tad viņš turpināja tādā pašā dziļi izjustā balsī, kur šaubas atmaiga līdzcietībā pret tiem, kas cieš un tic.

Tagad stāsts sākās Lurdā, Ptifosē ielā, drūmā, šaura līkloču ieliņā, kas veda lejup gar nabadzīgām mājiņām un rupji apmestām sienām. Kādā šo skumjo mitekļu apakšējā stāvā, tumšas ejas galā, Subirū ģimene apdzīvoja vienu vienīgu istabu, kur saspiedās septiņi cilvēki: tēvs, māte un pieci bērni. Ar grūtībām šeit varēja ko saskatīt, iekšējais pagalms bija mazs un mitrs, un tajā iespīdēja zaļgana, krēslaina gaisma. Šajā istabā gulēja visi kopā un ēda tad, kad bija maize. Jau labu laiku tēvs, melderis pēc amata, ar grūtībām atrada darbu pie citiem. No šīs nabadzīgās mītnes, no šā dziļā posta, saltajā februāra ceturtdienā Bcrnadete, vecākā meitene, aizgāja lasīt nokaltušus zarus kurināmajam kopā ar savu jaunāko māsu Marī un Zannu, no kaimiņiem atnākušo mazo draudzeniti.

Pēc tam skaistais stāsts vēl ilgi turpinājās: kā mazās meitenes nokāpušas lejā pie Gavas krasta viņpus pilij, kā viņa? beidzot nokļuvušas uz Salē salas pretim Masabjel-las klintij, no kuras tās šķīra tikai šaurs de Sovī dzirnavu kanāls. Tā bija mežonīga vieta, kufp ciema kopējais gans bieži dzina cūkas, kuras tad, pēkšņām lietus gāzmām uznākot, meklēja patvērumu zem Masabjellas klints; tās pakājē atradās ne visai dziļa avenājiem un meža rozēm apaugusi grota. Nokaltušie zari bija reti, Marī un Zanna pārbrida pāri strautam, jo otrā pusē viņas ieraudzīja veselu gubu zaru, kurus tur bija sanesis usi atstājis kalnu strauts; Bernadete, trauslākā un slimīgākā, palika izmisusi šajā pusē, jo neuzdrošinājās saslapināt kājas. Viņai bija izsitumi galvā, un māte bija piekodinājusi rūpīgi

ievīstīt galvu kapucē, lielā, baltā kapucē, kas krasi atšķīrās no viņas vecās, melnās vilnas kleitas. Redzot, ka biedrenes nedomā viņai palīdzēt, Bernadete izlēma nomest koka tupeles un noaut zeķes. Bija aptuveni pusdienas laiks, deviņiem Angelus sitieniem vajadzēja drīz atskanēt draudzes baznīcā un uzlidot plašajās, klusajās, vieglu mākoņplīvuru klātajās ziemas debesīs. Pēkšņi Bernadeti pārņēma stiprs satraukums, viņai likās, ka gar ausīm brāžas kalnu negaiss: meitene paskatījās uz kokiem un apmulsa, jo nekustējās ne lapiņa. Tad viņa domāja, ka maldījusies, un gribēja pacelt savas koka tupeles, bet viesulis no jauna brāzās garām, un šoreiz tas skāra nevis viņas ausis, bet acis, viņa neredzēja vairs kokus, viņa bija apžilbusi no baltas mirdzas, no spilgtas gaismas, kas it kā iespiedās virs grotas šaurā un augstā, katedrāles smailei līdzīgā klints spraugā. Izbijusies meitene nokrita ceļos. Mans dievs, kas tas bija? Reizēm, sliktā laikā, kad aizdusa Bernadeti sevišķi mocīja, viņai visu nakti rādījās smagi murgi, pēc kuriem atmostoties meitenei bija grūti elpot arī tad, kad neko vairs nevarēja atcerēties. Liesmas šaudījās viņai apkārt, saule šķita turpat acu priekšā. Vai viņa būtu ko līdzīgu sapņojusi pagājušo nakti? Vai tas nebija aizmirstā sapņa turpinājums? Pamazām izveidojās kāda tēla apveids, un šis tēls iznira gluži balts spožajā gaismā. Bernadete sāka skaitīt rožukroņa lūgšanas, izbijusies, ka tas varētu būt pats velns, jo viņas smadzenes bieži satrauca spoku stāsti. Kad gaisma pamazām dzisa, meitene pārbrida pāri strautam un pievienojās Marī un Zannai, juzdamās pārsteigta, ka ne viena, ne otra nekā nebija redzējušas, lasot malku turpat grotas priekšā. Atceļā uz Lurdu trīs meitenes tērzēja, — vai tad tiešām viņa bija kaut ko redzējusi? Bet Bernadete negribēja atbildēt, nemierīga un mazliet nokaunējusies; beidzot viņa pateica, ka redzējusi balti tērptu tēlu.

Kopš tās dienas valodas ātri izplatījās. Kad Bernadctcs vecāki uzzināja to, viņiem apnika šīs bērnu tenkas un viņi aizliedza meitai iet pie Masabjellas klints. Bet visi apkārtnes bērni jau stāstīja šo gadījumu, veeākiem bija jāpiekāpjas un jāļauj svētdienā Bernadetei iet uz grolu ar pudeli svētītā ūdens, lai noteikti uzzinātu, vai nav darīšana ar velnu. Bernadete redzēja atkal gaismu, tēlu, kurš kļuva skaidrāks, smaidīja un nemaz nebijās no svētītā ūdens. Pēc tam vēlreiz, ceturtdienā, viņa atkal atnāca pie grotas vēl citu ļaužu pavadībā, un tā bija diena, kad gaišā

parādība pieņēma sievietes veidolu un beidzot griezās pie Bernadetes ar vārdiem: «Dari man patikšanu un nāc šurp četrpadsmit dienas.»

Pamazām no neskaidrās gaismas parādības izveidojās noteikts balti tērpts sievietes tēls, kas izvērtās par jaunavu, skaistāku nekā karaliene, kāds redzams tikai bildēs. No sākuma Bernadete izturējās ļoti atturīgi pret jautājumiem, ar kādiem to augu dienu apbēra kaimiņi, jo viņu mocīja šaubas. Tad šķita, ka šo iztauju iespaidā tēla seja kļuva arvien skaidrāka, parādījās vaibsti un krāsas, no kā meitene savos aprakstos nekad neatkāpās. Acis bija zilas un ļoti laipnas, mute sārta un smaidoša, garenā seja pauda jaunavas un mātes pievilcību. Zem plīvura, kas sedza galvu un sniedzās līdz pat papēžiem, vīdēja brīnišķīgi, gaiši mati. Baltais, žilbinošais tērps laikam gan bija no zemes virsū nepazīstama auduma, saules staru caurausts. Josta debesu krāsā bija viegli sasieta, un no tās nokarājās divi gari, plīvosi gali, viegli kā rīta vējiņš. Rožukronim uz labās rokas bija krelles piena baltumā, bet starploccklīši un krusts no zelta. Uz kailajām kājām, uz pielūgsmes cienīgām kājiņām, jaunavīgām un baltām kā sniegs, ziedēja divas zelta rozes, dievmātes neaptraipītās miesas mistiskās rozes. Kur gan Bernadete bija viņu redzējusi, šo svēto jaunavu, tik parastu vienpusīgā, bērnišķīgā uztverē bez jebkādas rotas, vienkāršās tautas naivā burvīguma apvēsmotu? Kurā ar bildēm greznotā aukles brāļa, labsirdīgā mācītāja grāmatā, kurš lasīja skaistus stāstus, — kurā gan viņa to bija redzējusi? Kādu statueti, kādu gleznu vai kādu izkrāsotas un apzeltītas baznīcas loga rūti Bernadete bija redzējusi apvidū, kur uzaugusi? Un it sevišķi — no kurienes radušās zelta rozes uz kailajām kājām, kāda brīnum jauka mīlas pilna iztēle radījusi šos sievietes miesas svētos ziedus, no kāda bruņinieku romāna, no kādas teiksmas, ko abats Adērs stāstījis katķisma stundās, no kāda neapzināta sapņojuma tās iznirušas, meitenei klīstot zem Bartresas kokiem un neskaitāmas reizes atkārtojot uzmācīgos pantu desmitus no eņģeļu slavinājuma?

Pjēra balss kļuva vel glāsmaināka; ja viņš arī nestāsļ tīja visu šiem garā aprobežotajiem, kas klausījās viņā! tad tomēr šo brīnumu cilvēciskais izskaidrojums, kurš mita Pjēra sirdī un kuru viņš mēģināja ievīt savā stāstā, piešķīra tam izjustu, draudzīgi tuvu noskaņu. Pjēram Bernadete kļuva vēl mīļāka, jo viņas redzētās vīzijas skais-

Iums to valdzināja, svētās jaunavas tuvošanās bija tik sirsnīga un mīļi laipna, tai parādoties un atkal izgaistot. Vispirms ausa žilbinošā gaisma, tad tikai veidojās parādība, nāca, gāja, noliecās, un tās kustības bija vieglas un nemanāmas; un, kad viņa izzuda, gaisma vēl mirkli palika un tad dzisa kā zvaigzne, kas mirst. Nevienai šīs pasaules jaunavai nebija tik balta un rožaina seja, tik daiļa pirmā dievgalda svētbilžu bērnišķīgā skaistumā. Meža rožu ērkšķi pie grotas pat neievainoja viņas kailās, dievināmās kājiņas ar zelta ziediem.

Tūlīt pēc tam Pjērs stāstīja par citām parādībām. Ceturtā un piektā notika piektdienā un sestdienā; staru vainaga apmirdzētā jaunava, kura vēl nebija minējusi savu vārdu, apmierinājās ar smaidu un sveicienu, bez vārdiem. Svētdienā viņa raudāja un teica Bernadetei: «Lūdz par grēciniekiem.» Pirmdienā svētā jaunava meitenei sagādāja dziļas bēdas, jo nemaz neparādījās, droši vien lai to pārbaudītu. Bet otrdienā viņa Bernadetei personīgi uzticēja noslēpumu, ko nekad nedrīkstēja izpaust; tad svētā jaunava meitenei paskaidroja uzdevumu, kas tai jāizpilda: «Ej un saki garīdzniekiem, ka šeit jāuzceļ kapela.» Trešdienā viņa vairākkārt čukstēja: «Grēku nožēlošana, grēku nožēlošana, grēku nožēlošana,» — ko meitene atkārtoja, skūpstīdama zemi. Ceturtdienā svētā jaunava teica: «Ej un dzer no avota, mazgājies tajā un ēd zālīti, kas aug tur blakus.» Šos vārdus Bernadcte saprata tikai pēc tam, kad zem viņas pirkstiem grotas dibenā sāka urdzēt avots. Tas bija šī burvības avota brīnums. Tad aizritēja otrā nedēļa: piektdienā svētā jaunava neparādījās, turpmākajās piecās dienās viņa nāca noteikti, atkārtodama savus uzdevumus un smaidot uzlūkodama pazemīgo meiteni, kuru tā bija izredzējusi; meitene katrreiz, svētajai jaunavai parādoties, skaitīja rožukroņa lūgšanas, skūpstīja zemi un rāpoja uz ceļiem līdz avotam, lai tur dzertu un mazgātos. Beidzot, ceturtdien, ceturtajā martā, pēdējā šīs mistiskās satikšanās dienā, svētā jaunava vēl neatlaidīgāk pieprasīja kapelas celšanu, lai no visām pasaules malām tautas šeit ierastos svētceļojumu procesijās. Tomēr līdz šim brīdim uz visām Bernadetes lūgšanām viņa atteicās atbildēt, kas viņa tāda ir, un tikai ceturtdienā, divdesmit piektajā martā, trīs nedēļas vēlāk, svētā jaunava, salikusi rokas un acis uz debesīm pacēlusi, teica: «Es esmu neaptraipītā ieņemšana.» Vēl divas reizes, vairāk nekā trīs mēnešu ilgā starplaikā, septītajā aprīlī un

sešpadsmitajā jūlijā, svētā jaunava parādījās: pirmo reizi, darot brīnumu ar sveci, kad meitene aiz nejaušības turējusi roku ilgu laiku virs liesmas un neapdedzinājusi to; otrreiz, lai piemīlīgā laipnībā atvadītos un veltītu Bernadetei pēdējo smaidu un pēdējo sveicienu. Tās bija astoņpadsmit kārtīgi saskaitītas vīzijas, un pēc tam svētā jaunava vairs neparādījās.

Pjērs bija it kā sašķēlis sevi divās daļās. Kamēr viņš turpināja stāstīt savu skaisto pasaciņu, kas bija tik tīkama šiem nelaimīgajiem, viņš iztēlojās nožēlojamo un mīļo Bernadeti, kuras ciešanu puķe tik skaisti bija ziedējusi. Pēc kāda ārsta diezgan rupjiem vārdiem šī četrpadsmit gadus vecā meitene, kuru vēlajā sievietes attīstībā mocīja sāpes un nomāca jau agrākā aizdusa, nebija nekas cits kā histērisks, neattīstījies, garīgi un fiziski atpalicis bērns. Ja izpalika stipras lēkmes un muskuļu sastingums, ja meitene sīki atcerējās savus sapņus, tas norādīja tikai uz viņas slimības dīvaino un īpatnējo raksturu; viss neizskaidrojamais tiek pieņemts kā brīnums, zinātne tomēr vēl zina tik maz par bezgala dažādām parādībām, kas skar mūsu esamību! Cik gadu meitenes pirms Bertiadetes nebija redzējušas šādā pašā brīnišķīgā veidā svēto jaunavu! Vai tas nebija vienmēr viens un tas pats stāsts, gaismas apmirdzētā jaunava, uzticētais noslēpums, urdzošais avots, uzdevums, kas jāizpilda, un brīnumi, kuru burvībai jāatgriež masas pie dieva, un vienmēr tas bija kāda nabaga bērna sapnis, viens un tas pats draudzes priestera stāsta izpušķojums, parastais skaistuma, piemīlības un laipnības ideāls, tie paši brīnišķīgie līdzekļi un viens un tas pats mērķis — tautu izglābšana, baznīcu celšana un ticīgo procesijas. Līdzīgi ir arī visi no debesīm runātie vārdi — atgādinājumi nožēlot grēkus un dievišķās palīdzības solījumi; jaunais, kas šeit nāca klāt, bija pārsteidzošais paziņojums: «Es esmu neaptraipītā ieņemšana,» — kas skanēja kā Romas pāvesta galmā pirms trim gadiem publicētās dogmas atzīšana no pašas svētās jaunavas mutes. Tā nebija neaptraipītā svētā jaunava, kas parādījās, bet neaptraipītā ieņemšana, pati abstrakcija, tā, ka tiešām varēja jautāt, vai svētā jaunava tā sacījusi. Visi citi vārdi bija iespējami, varēja būt, ka Bernadete tos uztvērusi un noglabājusi savas atmiņas zemapziņas kaktiņā. Bet no kurienes bija šie vārdi, kas vēl apstrīdamai dogmai deva lielo atbalstu, mātes liecību, kas ieņēmusi bez grēka?

Lurdā sacēlās bezgala liels satraukums, plūda cilvēku bari, notika brīnumi, un atklāti parādījās nenovēršamās vajāšanas, kas apstiprināja jaunās reliģiskās dogmas pareizību. Lurdas garīdznieks, abats Peiramāls, izglītots, godīgs cilvēks, ar skaidrām domām un saprātu, varēja tiešām apgalvot, ka viņš šo bērnu nepazīst, jo viņš nekad nebija to redzējis katķisma stundās. Kur tad šeit bija iespaidošana vai iemācītās lekcijas? Nebija nekā cita kā tikai Bartresā pavadītā bērnība, pirmās mācības pie abata Adēra; varbūt sarunas, reliģiskas ceremonijas jaunajai dogmai par godu vai varbūt kāda no dāvanu medaļām, kuras izlaida milzīgā daudzumā? Abats Adērs, kurš bija paredzējis Bcrnadetes gaišreģes misiju, nedrīkstēja vairs rādīties. Viņam bija jāpaliek nomaļus, jo bija pirmais manījis šo mazo dvēselīti mostamies savās ticīga cilvēka rokās. Šā pasaulei tālā ciema aprobežotā, māņticības pilnā, zaļā zemes stūrīša nezināmie spēki turpināja darboties, jaucot prātus un izplatot lipīgo misticisma slimību. Visi atcerējās, ka reiz gans no Arželē sarunā par Masabjeilas klinti bija pareģojis, ka šeit notiks brīnumi. Arī citus bērnus bija sagrābusi aizrautība, to acis plaši iepletās un locck-liši raustījās krampjos; bet viņi redzēja tikai velnu. Neprāta vilnis šķita plūstam pār visu apvidu. Lurdā, Porša laukumā, kāda veca dāma apgalvojusi, ka Bernadcte esot ragana, jo šī dāma redzējusi krupja kāju viņas acī. Pārējiem — tūkstošiem sabraukušo svētceļnieku Bernadete bija svētā, kurai skūpstīja drēbes. Bija dzirdamas elsas, un ticības vājprāts pārņēma visas dvēseles, kad Bernadete nokrita ceļos pie grotas ar degošu sveci labajā rokā, bet kreisajā slīdēja viņas rožukroņa krelles, lūgšanu skaitot. Viņa kļuva ļoti bāla, ļoti skaista, kā apskaidrota. Sejas vaibsti lēnām atdzīvojās, pieņēma neizsakāmas svētlaimes izteiksmi, bet acīs iedegās mirdza un puspavērtās lūpas kustējās, it kā viņa teiktu vārdus, kurus neviens nedzirdēja. Kļuva skaidrs, ka meitenei nebija vairs savas gribas, dzīvs bija tikai viņas sapnis, un viņa bija tiktāl apsēsta no tā savā šaurā, īpatnējā vidē, viņa sapņoja, arī nomodā esot; Bernadete pieņēma šo sapni kā neapstrīdamu patiesību, bija gatava to apliecināt līdz pēdējai asins lāsei, to vienmēr ietiepīgi atkārtodama ar visiem nemainīgajiem sīkumiem, Bernadete nemeloja, jo viņa nezināja nekā cita, nespēja un nevēlējās neko citu.

Tagad Pjērs aizmirsās un uzbūra skaistā gleznā veco Lurdu, mazo, dievbijīgo pilsētiņu, kas snauda Pirerieju

pakājē. Kādreiz pils, kas uzcelta uz klints septiņu Lavedanas ieleju krustceļā, bija kalnu atslēga. Tagad tā bija nojaukta un pārvērtusies vecos, drūpošos mūros pie strupceļa. Modernā dzīve šeit uzdūrās sniega segto klinšu īstam cietokšņa mūrim; vienīgi dzelzceļš, ja to izbūvētu pāri Pireneju kalniem, liktu straujāk ritēt sabiedriskajai dzīvei šajā aizmirstajā nostūrī, kur dzīve ir kā stāvošs purva ūdens. Aizmirstā Lurda snauda, laimīga un mierīga, sava gadsimtu ilgā miera vidē, ar šaurajām ieliņām, ar o]iem bruģētām ietvēm, tumšajām mājiņām marmora apdarē. Veco māju kopa atradās pilskalna austrumu pie-kājē; iela, kas veda uz grotu un saucās Meža iela, bija pamests, satiksmei nelietojams ceļš; nevienas mājas nebija uz Gavas krastiem, un tās putainie viļņi čaloja pilnīgā klusumā starp vītoliem un augsto zāli. Markadāles laukumā pavīdēja tikai reti gājēji — mājsaimnieces, kas steidzās, un mazie rantjē, kuri savu brīvo laiku izmantoja pastaigai; vajadzēja gaidīt svētdienu vai tirgus dienas, lai redzētu pilsētas laukumā izgreznojušos vietējos iedzīvotājus un lopkopju barus, kas bija nākuši no tālajiem kalniem ar saviem lopiem. Sākoties sezonai, mazliet dzīvības ienesa Kotcrē un Banjēras kūrvietu peldvicsi; divreiz dienā pilsētā iebrauca pasta rati, bet tie ieradās no Po pa loti sliktu ceļu, un tiem vajadzēja kādā braslā pārkļūt La-pakai, kas bieži pārplūda; tad ceļš gāja augšup pa kraujo Bosas ielas bruģi uz lielo vīksnu apēnoto baznīcas terasi. Kāds miers valdīja šeit ap veco baznīciņu un pašā baz-nīciņā, šai vecajā, pa pusei spāņu stilā celtajā baznīciņā ar senām skulptūrām, kolonnām, svētbildēm, statujām, kur mita zeltā austas vīzijas un sienas gleznas, tik izbalējušas laika plūsmā, ka skatoties tās šķita it kā mistisku lampu vizmā! Šurp visi iedzīvotāji nāca dievu lūgt, vēršot skatienus noslēpumaino sapņu pilnajās gleznās. Šeit nebija neticīgo, tie bija pirmatnējās ticības cilvēki, katrai cunftei bija savs svētais uz karoga, zem kura tie soļoja, dažādas brālīgas apvienības svētku rītos pulcināja visu pilsētu vienā vienīgā kristīgā saimē. Kā brīnišķi ziedi, kas uzplaukuši izmeklētā vāzē, šeit valdīja nevainojami tikumi un meitenes uzauga nevainības un skaistuma smaržā svētās jaunavas — ziloņkaula troņa un gudrības troņa acu priekšā.

Tātad saprotams, ka Bcrnadcte, šī dievbijīgā apvidus meitene, uzziedēja ka savvaļas roze, kas uzplaukusi mežrozīšu krūmājos ceļmalā! Viņa bija šīs senā godīguma un ticības piesātinātās zemes zieds, protams, viņa nebūtu izaugusi citur, viņa varēja attīstīties tikai šeit, snaudošā mierā, bērna attīstības pakāpē atrodošās tautas vidē, reliģijas morāles ietekmē. Un kāda mīla tūlīt uzliesmoja tai visapkārt, kāda akla ticība viņas misijai; kāds bezgalīgs mierinājums un kādas cerības jau no pirmajiem brīnumaino parādību mirkļiem! Ilgas atvieglojuma gaviles skanēja, uzzinot par vecā Burjeta dziedināšanu, jo viņš atguva redzi, un par mazo Sistēnu Buhohoru, kurš saņēma dzīvības spēku ledainajā avota ūdenī. Beidzot taču svētā jaunava aizstāvēja izmisušos un piespieda netaisno dabu būt patiesai un līdzjūtīgai. Tā bija dievišķās visspēcības jauna valsts, kas apgāza pasaules likumus, lai dotu laimi cietējiem un nabagiem. Brīnumi vairojās, no dienas dienā tie kļuva neparastāki, kā nenoliedzami pierādījumi Berna-detes patiesīgumam. Viņa bija dievišķā dārza smaržojošā roze, un ap viņu redzēja plaukstam citus žēlastības un glābšanas ziedus.

Pjērs, izlasījis līdz šai vietai, sāka no jauna stāstīt par brīnumiem un gribēja minēt par grotas triumfu dziedināšanā, kad māsa Hiacinte pēkšņi atmodās no stāstījuma burvestības, kas to valdzināja, un aši uzlēca kājās.

— Tiešām, mums vairs nav prāta... Pulkstenis drīz sitīs vienpadsmit!...

Tiešām lā bija. Vilciens jau bija pabraucis garām Mor-senai un tuvojās Mondemarsanai. Un māsa Hiacinte sita plaukstās.

— Klusu, mani bērni, klusu!

Šoreiz neviens neuzdrošinājās iebilst, jo māsai bija taisnība, tas vairs nebija prātīgi. Bet cik žēl nedzirdēt turpinājumu un stāstījumu pārtraukt pašā skaistākajā vietā! Desmit sievietes vagona pēdējā nodalījumā sāka murmināt vilšanās noskaņā; bet slimie — vienmēr vēl paceltām sejām, plaši ieplestām acīm, it kā tajās būtu ielijuši cerības gaisma no tālienes, — šķita vēl klausāmies. Brīnumi, kas bez pārtraukuma sekoja cits citam, izraisīja slimniekos bezgalīgu, pārdabisku prieku.

— Lai es vairs nedzirdētu ne skaņas, — ordeņa māsa piebilda jokodamās, — citādi man būs jālieto sodi!

Dc Žonkjēra kundze labsirdīgi iesmējās.

— Klausiet, mani bērni, guliet, guliet mierīgi, lai jums rīt ir spēks no visas sirds lūgt pie grotas.

Tad iestājās klusums, neviens vairs nerunāja; dzirdēja iikai riteņu dārdoņu un izjuta grūdienus, vilcienam traucoties ar pilnu tvaiku tumšajā naktī.

Pjērs nevarēja gulēt. Viņam blakus de Gersēna kungs jau klusu krāca svētlaimīgu sejas izteiksmi, lai gan sols bija ciets. Ilgi vēl priesteris redzēja Marī lielās, atvērtās acis, kurās staroja viņa stāstīto brīnumu mirdza. Meitenes skatieni siltā glāstā slīdēja pār Pjēru, tad viņa- aizvēra acis, un viņš nezināja, vai viņa snauž vai aizvērtiem acu plakstiem otrreiz pārdzīvo bezgalīgo brīnumu. Daudzi no slimajiem tagad skaļi sapņoja, te smējās, te vaidēja, paši to nezinot. Varbūt viņi redzēja ercenģeļus pāršķeļam viņu miesu, lai izņemtu no tās visu ļaunumu. Citi, bezmiega mocīti, svaidījās šurp un turp, elsas apspiezdami un stingu skatienu raudzīdamies vagona pustumsā. Pjērs, apmulsis, paša radītās mistiskās noskaņas dziļi satraukts, neatrazdams vairs sevi murgu pilnajā vidē, kur cieta viņa brāļi, beidzot ienīda savu saprātu, gribēdams būt ciešā tuvībā ar šiem pazemīgajiem un ticēt kā viņi. Kāda nozīme gan bija šai Bernadetes fizioloģiskās uzbūves pētīšanai, kas taču tik sarežģīta un neskaidrību pilna! Kādēļ Berna-deti nepieņemt kā citas pasaules sūtni, kā dievišķā noslēpuma izredzēto? Ārsti bija nejēgas, rupjām rokām, bet būtu taču tik jauki aizmigt bērna ticībā neiespējamības burvīgajos dārzos! Beidzot Pjēram uzausa brīnišķais aizmiršanās mirklis, viņš necentās neko vairs sev izskaidrot un pieņēma gaišreģi, kāda tā bija ar visu tās pavadoņu — brīnumu pārbagāto pulku; Pjērs atļāva mīļajam dievam savā vietā domāt un gribēt. Viņš skatījās ārā pa logu, kuru nedrīkstēja nolaist diloņslimnieku dēļ; viņš skatījās dziļajā naktī, kas klājās pār līdzenumu, caur kuru traucās vilciens. Negaiss laikam bija šeit pāri gājis, naksnīgās debesis bija tik tīras kā lietus gāzmas nomazgātas. Lielas zvaigznes mirdzēja tumšajā debesu samtā un lēja savu noslēpumaino gaismu pār atsvaidzinātajiem, mēmajiem laukiem, kas, skumjā vientulībā snaužot, aizvijās bezgalīgajā tālē. Pāri līdzenumiem, pāri ielejām, pāri uzkalniem traucās ciešanu un posta pilnais vilciens, traucās arvien tālāk un tālāk; pārkurināts, smirdošs, nožēlojams un vaidu pilns tas joņoja gaišajā, tik skaistajā un siltajā, cēla diženuma pilnajā naktī.

Pulksten vienos naktī pabrauca garām Risklai. Vagonā joprojām valdīja dziļš, nospiedošs klusums, ko pārtrauca riteņu grūdieni un slimnieku murgi. Pulksten divos Vikdebigorā sākās dobji vaidi un žēlabas, jo sliktais ceļš izraisīja nepanesamu vagona kratīšanos. Tikai pēc Tarbas pulksten pustrijos klusumu beidzot pārtrauca un "braucēji noskaitīja rīta lūgšanas, lai gan vēl bija dziļa, tumša nakts. Skaitīja Pater, Ave un Credo, piesauca dievu, lai tam izlūgtos laimi aizvadīt goda un slavas pilnu dienu. Ak, mans dievs, dod man tik daudz spēka, lai izbēgtu visam ļaunumam, lai es darītu visu labu un varētu panest visas ciešanas!

Tagad vairāk pieturu nebija kā tikai Lurda. Vēl tikai trīsceturtdaļstundas — un pēc garās, baigās nakts iemirdzēsies Lurda, starodama savā cerību pilnajā spožumā. Pamošanās bija mokoša un drudžaina, tas bija pēdējais, sakāpinātais uztraukums rīta sagurumā, sākoties atkal briesmīgajām ciešanām.

Sevišķi nemierīga jutās māsa Hiacinte nepazīstamā vīrieša dēļ, kuram viņa nepārstāja slaucīt ar sūkli sviedriem pārklāto seju. Līdz šim brīdim viņš bija dzīvojis, visu laiku viņa bija to uzraudzījusi, būdama nomodā un ne mirkli acis neaizvērdama, uzmanīdama katru klusāko elpas vilcienu, noteikti apņēmusies aizvest to dzīvu, vismaz līdz Lurdai.

Pēkšņi māsai Hiacintei uzmācās bailes un viņa griezās pie Žonkjēra kundzes:

— Lūdzu, pasniedziet man ātri etiķa pudeli.., Es nedzirdu slimnieku vairs elpojam.

Tiešām, jau kādu brīdi vīrs bija savu kluso elpošanu pārtraucis. Viņa acis vel joprojām bija aizvērtas, mute pusviru; bālāks viņš vairs nevarēja kļūt, viņš bija sastindzis un seja pelnu krāsā. Bet vagons ritēja, dzelzīm žvadzot, un vilciena ātrums šķita vēl pieaudzis.

— Es viņam paberzēšu deniņus, — atsāka māsa Hiacinte, — palīdziet man.

Pēkšņi, pēc stipra grūdiena, svešinieks pakrita ar seju uz priekšu.

— Ak, mans dievs, palīdziet, paceliet viņu augšā!

Nezināmo vīrieti piecēla, viņš bija miris. Viņu vajadzēja

atkal atsēdināt savā kaktā, ar muguru pret starpsienu. Viņš palika sēdus, jau sastindzis, tikai viņa galva lēnām šūpojās pie katra vagona grūdiena. Vilciens turpināja vest mirušo, brāzdamies ar pērkonam līdzīgu dārdoņu, bet lokomotīve, droši vien aiz laimes, ka drīz būs galapunktā, izgrūda spalgus svilpienus, it kā no ausis plosošām fanfarām, kas izskanēja klusajā naktī.

Pagāja bezgala gara pusstunda, ceļojumam turpinoties miruša cilvēka sabiedrībā. Divas asaras noritēja pār masas Hiacintes vaigiem, tad, salikusi rokas, viņa sāka skaitīt lūgšanu. Viss vagons trīsēja izbailēs par šo baigo ceļabiedru, kuru par vēlu aizveda pie svētās jaunavas. Bet cerība bija stiprāka par sāpēm, un, lai gan šeit uzkrājušās ciešanas modās atkal, aiz neizsakāma noguruma vēl pieaugdamas un padziļinādamās, tomēr atskanēja prieka pilna lūgšana, gavilēs ieejot brīnumu zemē. Slimnieki sāka dziedāt Ave maris stella, un no aizvien skaļākām pieaugošajām vaimanām beidzot tomēr izraisījās cerību sauciens.

Marī atkal saņēma Pjēra roku savos mazajos, drudžaini karstajos pirkstiņos.

— Ak, mans dievs, šis vīrs nu ir miris, bet es pati tik ļoti baidījos nomirt, iekams nonākam galā! Un nu mēs šeit esam, nu mēs šeit esam!

Jaunais garīdznieks drebēja aiz dziļa saviļņojuma.

— Jums jākļūst dziedinātai, Marī, un es arī kļūšu atkal vesels, ja jūs lūgsiet par mani.

Lokomotīve griezīgi iesvilpās zilajā tumsā. Ceļa mērķis bija sasniegts, pie apvāršņa mirgoja Lurdas ugunis. Viss vilciens dziedāja dziesmu par Bernadeti, bezgala žēlabainu, sešdesmit pantos, kur eņģeļu slavinājums vienmēr atkārtojās piedziedājumā, nomācošu, skurbinošu dziesmu, kas ieved ekstāzē.

Otra diena

I

Stacijas pulkstenis, kura ciparnīcu apgaismoja reflektors, rādīja trīs un divdesmit minūtes. Zem nojumes, kas sedza platformu kādu simt metru garumā, šurpu turpu slīdēja cilvēku ēnas, pacietīgi gaidot vilcienu. Tālumā tumšajos laukos vīdēja tikai sarkana signāla uguns.

Divi soļotāji apstājās. Augumā lielākais, Marijas dc-bessbraukšanas ordeņa godājamais tēvs Furkāds, lielo svētceļojumu vadītājs, bija ieradies jau dienu iepriekš, viņš bija sešdesmit gadus vecs lepna izskata virs, tērpies melnā apmetnī ar garu kapuci. Ar savu skaisto galvu, ar gaišajām, valdonīgajām acīm, biezo, jau iesirmo bārdu viņš atgādināja karavadoni, kurā gribasspēks iededzinājis uzvaras apziņu. Viņš mazliet pievilka kāju, ko pēkšņi bija sagrābusi podagras lēkme, un balstījās uz sava biedra — ārsta Bonamī pleca; Bonamī kā jau medicīnas darbinieku bija šurp atsūtījis brīnišķo dziedināšanas gadījumu reģis trācijas birojs; Bonamī bija neliela, drukna auguma, noskūtu seju, bezkrāsainām, it kā aizmiglotām acīm un mierīgiem, mazliet parupjiem vaibstiem.

Tēvs Furkāds izvaicāja stacijas priekšnieku, kurš ātriem soļiem izsteidzās no dienesta istabas:

— Cienīts kungs, vai baltais vilciens stipri nokavēsies?

— Nē, godājamais tēvs, augstākais desmit minūtes. Pusītē tas būs šeit... Bet mani satrauc Bajonas vilciens, tam vajadzēja jau braukt garām.

Un stacijas priekšnieks skrēja tālāk, lai dotu rīkojumu; tad viņš atkal atgriezās, vājš un nervozs, drudžainā satraukumā, kas to turēja kājās naktis un dienas lielo svētceļojumu laikā. Šorīt viņam vajadzēja sagaidīt bez jau parastajiem dienesta vilcieniem vēl astoņpadsmit vilcienus ar vairāk nekā piecpadsmit tūkstošiem svētceļnieku. Pelēkais vilciens un zilais vilciens, kuri pirmie atstāja Parīzi, bija jau pienākuši noteiktā laikā. Bet baltā vilciena nokavēšanās sarežģīja visu, vēl jo vairāk tāpēc, ka Bajonas ātrvilciens nebija vēl pieteikts; tagad kļuva saprotama pastāvīgā, nepieciešamā modrība, katras minūtes satraukums, kādu pārdzīvoja stacijas personāls.

— Tātad vēl desmit minūtes? — atkārtoti vaicāja tēvs Furkāds.

— Jā, desmit minūtes, ja mēs nebūsim spiesti ceļu slēgt! — izmeta stacijas priekšnieks, steigdamies uz telegrāfu.

Garīdznieks un ārsts lēnām atsāka soļošanu. Viņi brīnījās, ka šādā kņadā vēl nekad nebija noticis nopietns nelaimes gadījums. Kādreiz gan valdījusi neiedomājama nekārtība. Tēvs Furkāds atcerējās pirmo svētceļojumu, kuru viņš bija organizējis un vadījis tūkstoš astoņi simti septiņdesmit piektajā gadā: tas bija briesmīgs, bezgala ilgs brauciens bez spilveniem, bez matračiem, ar pus-mirušiem slimniekiem, kur nevarēja vairs saprast, kā tos lai atdzīvina; tad — atbraukšana Lurdā, izkāpšana no vilciena juku jukām, bez jebkādiem savlaicīgi sagatavotiem transporta līdzekļiem, bez siksnām, bez nestuvēm, bez ratiem. Tagad jau viss bija labi nokārtots, slimnīcas jau gaidīja slimniekus, kurus nevajadzēja vairs novietot šķūņos uz salmiem. Kādas mocības tās bija šiem nelaimīgajiem. Kādam gan šiem ticīgajiem vajadzēja būt lielam gribasspēkam, kas tos visus veda brīnumam pretī! Un tēvs Furkāds maigi pasmaidīja, atceroties savu padarīto darbu.

Tagad garīdznieks izvaicāja ārstu, visu laiku atspiezdamies uz viņa pleca.

— Ciķ jums bija svētceļnieku pagājušajā gadā?

— Aptuveni divsimt tūkstoši. Sis vidējais skaitlis noturas... Svētās jaunavas kronēšanas gadā šis skaitlis pieauga līdz piecsimt tūkstošiem. Tas bija, protams, izņēmuma gadījums, kas prasīja ievērojamas pūles, svētceļojumu organizējot. Gluži saprotams, ka šādi cilvēku bari tik viegli nav savācami.

Iestājās klusuma brīdis, tad tēvs Furkāds nomurmināja:

— Bez šaubām... Tas ir svēts darbs, tas plaukst no dienas dienā, ziedojumu ceļā esam savākuši šim ceļojumam aptuveni divsimt piecdesmit tūkstošus franku; un — dievs stāvēs mums klāt — rīt jums būs jākonstatē daudzi dziedināšanas gadījumi, par to esmu pārliecināts.

Tad, mirkli klusējis, viņš turpināja:

— Vai tēvs Darželē nav ieradies?

Ārsta Bonamī rokas mājiens bija nenoteikts, pēc tā varēja secināt, ka viņš nezina. šim tēvam Darželē bija uzticēta laikraksta «Grotas Avīze» rediģēšana. Viņš piederēja pie Neaptraipītās ieņemšanas ordeņa tēviem; šo ordeni bija nodibinājusi Lurdas bīskapija, un ordeņa locekļi valdīja šeit kā neierobežoti saimnieki. Bet, kad Marijas debessbraukšanas tēvi atveda šurp no Parīzes svētceļniekus, kuriem pievienojās ticīgie no Kambrē, Arasas, Sartras, Truā, Reimsas, Sansas, Orleānas, Bluā un Puatjē pilsētām, Neaptraipītās ieņemšanas tēvi likās pilnīgi pazuduši: tos neredzēja vairs ne grotā, ne bazilikā; šķita, ka līdz ar atslēgu nodošanu tie novēluši no sevis ari atbildību. Viņu augstākais vadītājs tēvs Kapdebarts — liels, neveikls cilvēks, stūraina auguma, rupju zemnieka seju, kura bija paturējusi drūmo, sarkanbrūno zemes atspīdumu, — nemaz neparādījās. Palika tikai tēvs Darželē, mazs, pieglaimīgs cilvēciņš, kuru varēja sastapt visur vācam materiālus savam laikrakstam. Tomēr, lai gan Neaptraipītās ieņemšanas tēvi nozuda, viņu klātbūtne bija jūtama lielā pasākuma aizkulisēs kā apslēpts un valdošs spēks, kas mācēja izsist naudu, kas strādāja bez atpūtas, lai viņu uzņēmums ziedētu un zeltu. Tā labā viņi ziedoja visu, pat zemojās.

— Tiešām gan, — jautri atsāka tēvs Furkāds, — jāceļas jau nu bija agri, pulksten divos... Bet es gribēju būt šeit. Jo ko gan sacītu mani nabaga bērni?

Tā viņš dēvēja slimniekus — šo brīnumdziedniecības materiālu; tēvs Furkāds nekad nepalaida garām gadījumu ierasties stacijā, lai būtu kāds laiks būdams, viņš gaidīja šā nožēlojamā, ciešanu pilnā, baltā vilciena pienākšanu.

— Jau trīs un divdesmit piecas, vēl piecas minūtes,— teica ārsts Bonamī, kurš apvaldīja žāvas, skatīdamies pulkstenī; klusībā viņš bija sašutis par agro celšanos, lai gan izturējās godbijīgi.

Uz platformas, kas atgādināja segtu pastaigas vietu, lēnā soļošana turpinājās nakts tumsā, ko gāzes radziņi vietām apgaismoja, it kā izklādami dzeltenus autus. Neskaidri cilvēku silueti nelielās grupiņās — garīdznieki, vīrieši žaketēs, kāds dragūnu virsnieks — nāca un gāja

bez mitas, klusi, noslēpumaini murminādami. Citi, apsēdušies uz soliem, kas bija novietoli stacijas ēkas fasādes garumā, tērzēja vai pacietīgi, gaidu pilniem skatieniem raudzījās miglas klātajos laukos. Spoži apgaismotajās dienesta un uzgaidāmajās telpās spilgti iezīmējās atvērtās, gaišās durvis; gaisma bija iededzināta arī bufetes zālē, kur redzēja marmora galdiņus un ar maizes uri augļu kurvjiem, glāzēm un pudelēm apkrauto leti.

Nojumes galā pa labi redzēja juceklīgu cilvēku pūli. Šajā pusē atradās vārti slimnieku transportam. Uz platās ietves bija sablīvējušies stumjamie ratiņi un nestuves starp spilvenu un matraču grēdām. Šeit gaidīja trīs sanitāru vienības, kur bija dažādu šķiru cilvēki, jo sevišķi labāko aprindu jaunieši, kas nēsāja pie sava tērpa oranži apmaloto sarkano krustu un pār plecu dzeltenas ādas siksnas. Daudziem galvā bija beretes — vietējo iedzīvotāju galvassega. Daži, it kā sagatavojušies tālai ekspedīcijai, bija uzvilkuši skaistas getras līdz pat ceļiem. Vieni smēķēja, bet citi, novietojušies mazajos ratiņos, snauda vai lasīja laikrakstu tuvākā gāzes radziņa gaismā. Tālāk kāda grupa apsprieda dienesta jautājumus.

Pēkšņi visi sanitāri sveicināja. Parādījās tēvišķīga izskata cilvēks, gluži sirms, apaļu labsirdīgu seju, lielām, zilām uzticīga bērna acīm. Tas bija barons Siīrs, kuram piederēja lieli īpašumi Tulūzā, Dievmātes aizgādnības apvienības priekšsēdētājs.

— Kur ir Bērto? — viņš norūpējies katram jautāja. —Kur ir Bērto, man ar viņu jārunā.

Ikviens atbildēja, dodot pretrunīgus paskaidrojumus. Bērto bija sanitāru priekšnieks. Daži bija viņu redzējuši kopā ar godājamo tēvu Furkādu, citi apgalvoja, ka tas esot stacijas pagalmā un apskatot .ratiņus slimnieku pārvadāšanai.

— Ja priekšsēdētāja kungs vēlas, mēs iesim viņu meklēt...

— Nē, nē, pateicos, atradīšu viņu pats.

Pa to laiku Bērto sēdēja uz sola stacijas otrā galā un, gaidot vilcienu, tērzēja ar savu draugu Žerāru de Peire-longu. Bērto bija gadus četrdesmit vecs, viņa skaisto seju ar pareiziem vaibstiem greznoja labi kopta vaigubārda, kādu parasti nēsā tiesneši. Kā kareivīgas lcģitīmistu dzimtas loceklis, pats būdams ļoti reakcionāriem uzskatiem, viņš pēc divdesmit ceturtā maija bija iecelts par republikas prokuroru kādā no dienvidu pilsētiņām un, uzrakstījis tūdaļ, tiklīdz bija izdoti pret kongregācijām vērstie dekrēti, apvainojošu vēstuli tieslietu ministram, ar skandālu pēkšņi aizgājis no šī amata. Viņš tomēr nenolika ieročus un it kā protestēdams iestājās Dievmātes aizgādnības apvienībā; katru gadu viņš brauca uz Lurdu, būdams pārliecināts, ka svētceļojumi valdībai nav patīkami un ir kaitīgi republikai un ka vienīgi svētā jaunava ir spējīga atkal nodibināt monarhiju ar vienu no saviem brīnumiem, ar kuriem viņa neskopojās grotā. Vispār viņš bija ļoti saprātīgs cilvēks, labprāt smējās un parādīja laipnības pilnu līdzjūtību nabaga slimajiem, par kuru transportu viņš rūpējās trīs dienas, kamēr ilga lielais svētceļojums.

— Tātad, mans mīļais Žerār, — viņš teica jaunajam cilvēkam, kas sēdēja blakus, — tu gribi šogad apprecēties?

— Protams, ja tikai atradīšu piemērotu sievu, — uzrunātais atteica. — Klausies, brālēn, dod man labu padomu!

Zcrārs dc Peirelongs, mazs, kalsens sarkanmatis, smailu degunu un asiem vaigu kauliem, bija dzimis Tarbā, kur viņa tēvs un māte nesen bija miruši, atstādami viņam septiņi vai astoņi tūkstoši franku lielu renti. Būdams ļoti godkārīgs, Žerārs de Peirelongs provincē neatrada piemērotu sievu, kādu gribēja, — ar dižciltīgiem radiem, kas tam palīdzētu augstu kāpt un tālu tikt. Tādēļ viņš iestājās Dievmātes aizgādnības locekļos un katru gadu devās uz Lurdu ar neskaidrām cerībām, ka tur, šajā ticīgo lielajā pūlī, starp dievbijīgām sievietēm un meitenēm atradīs to, kura būs viņam noderīga, kura viņam palīdzēs nostaigāt viņa mūža ceļu šīs pasaules ielejā. Bet viņš nonaca grūtībās, viņam patika vairākas jaunas meitenes, tomēr pilnībā neviena neatbilda viņa prasībām.

— Vai ne, brālēn, tu esi pieredzējis cilvēks, dod man padomu... Vispirms šurp atbrauks Lemersjē jaunkundze ar krustmāti. Viņa ir ļoti bagāta, stāsta, ka tai esot vairāk nekā miljons. Bet viņa nav no mūsu aprindām un, man šķiet, diezgan vieglprātīga.

Bērto pagrozīja galvu.

— Es tev teicu, es ņemtu mazo Raimondu de Žonkjēra jaunkundzi.

— Bet viņai nav ne sū pie dvēseles!

— Tā tas tiešām ir, tikko pieliek uzturam. Bet viņa ir pietiekoši glīta, labi audzināta un nav izšķērdīga; un tam ir izšķiroša nozīme; ko tev līdz paņemt bagātu meiteni, ja tā visu izšķiedīs, ko būs pūrā atnesusi? Bez tam, zini, es labi pazīstu šīs dāmas, ziemā es tās sastopu visos labākajos Parīzes salonos. Un, beidzot, neaizmirsti arī viņas tēvoci, diplomātu, kuram pietika nožēlojamas drosmes palikt republikas dienestā un kurš sava radinieka labā darīs visu, ko vien tas vēlēsies.

Brīdi Žerārs bija nesaprašanā, tad iegrima atkal savās šaubās.

— Bet neviena sū, neviena sū, tas taču nav iespējams... Es vēl pārdomāšu, bet tiešām man bail!

Šoreiz Bērto vaļsirdīgi iesmējās.

— Klausies, tu esi godkārīgs, jāriskē. Es tev saku, ka viņš ir sūtniecības sekretārs... Sis dāmas ir baltajā vilcienā, kuru mēs gaidām. Izšķiries un bildini viņu.

— Nē, nē! Vēlāk, es vēl gribu pārdomāt.

Šajā brīdī viņus pārtrauca. Barons Siīrs jau reizi bija pagājis tiem garām, viņus nepamanījis, jo šai nomaļajā kaktā tos ietina dziļa tumsa, bet pēkšņi viņš bija pazinis bijušo republikas prokuroru pēc tā bērnišķīgajiem smiekliem. Tūlīt ar straujumu, kāds piemīt ātri iekaistošiem cilvēkiem, viņš deva Bērto dažādus rīkojumus attiecībā uz ratiem un transportu, nožēlodams, ka tik agrā rīta stundā nav iespējams visus slimos tūliņ nest uz grotu. Tātad viņi jānogādā Sāpju dievmātes slimnīcā, kas tiem dos iespēju mazliet atpūsties pēc tik grūta ceļojuma.

Kamēr barons un sanitāru priekšnieks pārrunāja par veicamiem darbiem, Žerārs sasveicinājās ar kādu garīdznieku, kas bija apsēdies blakus uz sola. Abats Dezer-muāzs bija tikko sasniedzis trisdesmit astoņus gadus, viņš bija skaists, rūpīgi sasukājies, iesmaržojies, sieviešu dievināts — vārdu sakot, īsts augstāko aprindu garīdznieks. Ļoti laipns un patīkams — viņš brauca uz Lurdu kā ar šo pasākumu nesaistīts mācītājs, vienīgi aiz personiskas patikas, kā to darīja daudzi; un viņa skaisto acu dzīlēs dzirkstīja smīns, kāds raksturīgs skeptiķim, kas stāv pāri elku dievībai. Protams, viņš licēja dievam, viņš zemojās dievmātes priekšā, bet baznīca nebija izteikusi savas domas par brīnumiem, un viņš bija gatavs par tiem diskutēt. Abats Dezermuāzs bija dzīvojis Tarbā un pazina Žerāru.

— Vai nav tiesa, lielu iespaidu tomēr atstāj uz cilvēku šāda vilciena gaidīšana naktī!... Es gaidu kādu dāmu no Parīzes, manu kādreizējo bikts bērnu; es gan labi nezinu, ar kādu vilcienu viņa atbrauks, bet es tomēr palikšu šeit, jo tas viss mani bezgala interesē.

Bija pienācis un apsēdies arī kāds cits lauku mācītājs, un abats Dezermuāzs sāka labvēlīgi tērzēt ar to par Lur-das ainavu skaistumu un par īsti teatrālo efektu, kādu atstāj kalni, saulei lecot.

No jauna atskanēja pēkšņa trauksme. Stacijas priekšnieks skrēja, izkliegdams rīkojumus. Tēvs Furkāds — kaut gan viņa kāju mocīja podagra — noņēma roku no ārsta Bonamī pleca un ātri pienāca pie sēdošajiem.

— Ak, Bajonas ātrvilciens aizķēries, — atbildēja stacijas priekšnieks uz jautājumiem. — Es gribu zināt, kas tur ir, man nav miera.

Zvani skanēja atkal, kāds no dzelzceļa kalpotājiem steidzās šurp caur miglu, vicinādams lukturi, bet tālumā jau vīdēja signāla ugunis. Stacijas priekšnieks iesaucās:

— A, šoreiz tas ir baltais vilciens. Cerēsim, ka vēl būs laiks aizvākt slimos, kamēr pienāks ātrais.

Viņš steidzās tālāk un nozuda. Bērto pasauca Zcrāru, kurš skaitījās kādas sanitāru vienības vadītājs; abi steidzās pievienoties savam personālam, kuru barons Siīrs jau rīkoja. Sanitāri ieradās no visām pusēm un sāka rosīties, vilkdami ratiņus šķērsām pāri sliedēm līdz pat vaļējās platformas malai, ko sedza dziļa tumsa. Drīz šeit uzkrājās spilvenu, matraču un nestuvju kaudze, kas gaidīja slimniekus; tēvs Furkāds, ārsts Bonamī, garīdznieki, pārējie kungi un dragūnu virsnieks arī šķērsoja platformu, lai būtu klāt mirklī, kad slimnieki atstās vilcienu. Tālumā melnajā lauku tumsā nekas cits nebija saskatāms kā tikai lokomotīves lukturis, kurš atgādināja sarkanu zvaigzni, kas kļuva arvien lielāka. Spalgi svilpieni šķēla nakts tumsu. Tic apklusa, bija dzirdams tikai, kā lokomotīve tusnī un dobji rūc riteņi, pamazām palēninot gailu. Tagad varēja skaidri sadzirdēt, ka viss vilciens dziedāja Berna-rletes žēlabu dziesmu ar neatvairāmo Ave piedziedājumu. Un tad šis ciešanu un ticības pilnais vilciens, šis dziedošais un vaidošais vilciens, kas ienāca Lurdā, apstājās.

Tūlīt atvērās durvis, veselo svētceļnieku pūlis un slimnieki, kas bija spējīgi iet, izkāpa un pieblīvēja platformu. Retie gāzes radziņi vāji apgaismoja šo nabadzīgo ļaužu drūzmu, šos trūcīgi ģērbtos, dažādiem saiņiem, groziem, ceļasomām un koka kastēm apkrāvušos cilvēkus; un starp elkoņu grūdieniem satrauktajā pūlī, kas meklēja, uz kuru pusi griezties, lai atrastu izeju, bija dzirdamas klaigas, tur apmaldījušies ģimeņu locekļi savā starpā sasaucās un tic, kurus sagaidīja radi vai draugi, apskāvās. Kāda sieviete svētlaimīgu skatienu paziņoja: «Cik es labi gulēju!» Kāds mācītājs, ar savu ceļasomu iedams garām kroplajai dāmai, uzsauca tai: «Labu veiksmi!» Vairumam bija samulsušas, nogurušas un priecīgas sejas kā cilvēkiem, kurus izpriecas vilciens izmet nezināmā stacijā. Beidzot burzma kļuva tik liela un apjukums pieauga tiktāl dziļajā tumsā, ka ceļinieki vairs nesaprata dzelzceļa kalpotājus, kuri aizsmakuši sauca: «Šurp, šurp!» — lai pasteidzinātu pasažierus atbrīvot platformu.

Māsa Hiacinte bija veikli izlēkusi no vagona, atstādama mirušo vīrieti māsas Klēras Dezanžas uzraudzībā; viņa skrēja uz bufetes vagonu, mazliet samulsusi, domādama, ka Fcrāns viņai palīdzēs. Par laimi, viņa sastapa pie bufetes vagona tēvu Furkādu, kuram klusi pastāstīja par nelaimes gadījumu. Garīdznieks apvaldīja sašutuma pilnu kustību, pasauca baronu Siīru, kurš gāja garām, un noliecās viņam pie auss. Dažus mirkļus viņi sačukstējās. Tad barons Siīrs aizsteidzās un izlauzās caur pūli kopā ar diviem sanitāriem, kas nesa apsegtas nestuves. Mirušo vīru aiznesa kā slimnieku, kas zaudējis samaņu, un svētceļnieku pūlis ierašanās satraukumā par to vairs neuztraucās; abi sanitāri, ejot baronam pa priekšu, novietoja mirušo bagāžas zālē aiz mucām. Viens no sanitāriem, maza auguma gaišmatis, ģenerāļa dēls, palika sardzē pie līķa.

Māsa Hiacinte tikmēr bija atgriezusies vaginā, iepriekš palūgusi svētā Franciska ordeņa māsu viņu pagaidīt stacijas pagalmā pie rezervētajiem ratiem, kas viņas aizvedīs uz Sāpju dievmātes slimnīcu. Kad māsa Hiacinte pateica, ka pirms aiziešanas gribot palīdzēt saviem slimniekiem izkāpt no vagona, Marī lūdza to atstāt.

— Nē, nē! Nerūpējieties par mani, māsiņ. Es palikšu pēdējā... Mans tēvs un abats Fromāns aizgāja uz bagāžas vagonu pēc ritenīšīem, es viņus gaidu, jo viņi zina, kā ritenīšus pielikt, viņi mani aizvedīs, esiet mierīga.

Arī Sabatjē kungs un brālis Izidors nevēlējās, ka tos kustina, kamēr pūlis būs mazliet noskrējis. De Žonkjēra kundze, kura rūpējās par Grivoti, apsolījās gādāt, lai Vētī kundzi aizvestu uz slimnīcu ātrās palīdzības ratos.

Tad māsa Hiacinte izlēma braukt tūlīt, lai slimnīcā visu sagatavotu. Viņa aizveda sev līdzi mazo Sofī Kuto un Elīzu Rukē, kurai viņa rūpīgi ievīstīja seju lakatā. Viņām pa priekšu aizgāja Māža kundze, bet Vensēna kundze pū-lejās izkļūt no pūļa, nesdama bezsamaņā guļošo meitiņu uz rokām, tikai vienas domas apmāta — steigties ātrāk uz grolu un nolikt savu bērnu pie svētās jaunavas kājām. Tagad drūzma auga pie izejas durvīm. Vajadzēja atvērt bagāžas telpas durvis, lai palīdzētu pūlim izklīst; dzelzceļa kalpotāji, nesaprazdami, kā lai saņem biļetes, izstiepa savas cepures, kurās kā lietus lija mazie kartona gabaliņi.

Pagalmā, lielā četrstūrainā pagalmā, kuru no trim pusēm robežoja stacijas ēkas, arī valdīja neciešama jezga, tur nekārtībā jaucās visādi satiksmes līdzekļi. Viesnīcu omnibusiem, kas bija pievirzīti ietves malai, uz lielajiem plakātiem varēja lasīt visgodājamākos nosaukumus, kā: Marija, Jēzus, Svētais Miķelis, Rožukronis un Svētā sirds. Tad rindojās ātrās palīdzības rati, karietes, kabrioleti, mēbeļu pārvadāšanas rati un mazie ratiņi ar aizjūgtiem ēzelīšiem, kuru kučieri kliedza un lamājās pieaugošajā kņadā un tumsā, ko pāršķēla lukturu pēkšņā gaisma. Šeit nakti kādu laiku bija trakojis negaiss, šķidru dubļu peļķe šķīda zem pakaviem, un gājēji brida pa to līdz potītēm. Vinjerona kungs, kuram sekoja apjukušās Vinjerona un Šēza kundzes, pacēla Gistavu uz rokām, lai ar visiem kruķiem to novietotu «Parādību» viesnīcas omnibusā, kur pēc tam iekāpa arī dāmas un viņš pats. Māža kundze, mazliet notrīsēdama kā tīrīgs kaķītis, kas baidās saslapināt ķepas, pasauca kādas vecas karietes kučieri, iekāpa un klusi nozuda, nosaucot Zilo māsu klostera adresi. Beidzot māsa Hiacinte varēja novietoties ar Elīzu Rukē un Sofī Kuto kādos platos ratos ar soliem, kur jau bija ieņēmuši vietas Ferāns ar svētā Franciska ordeņa māsu un māsu Klēru Dezanžu. Kučieri pātagoja savus mazos, ātros zirdziņus, un pajūgi sāka braukt ar ellišķīgu rīboņu starp kliedzieniem un dubļu šļakatām.

Vensēna kundze ar savu dārgo nastu vilcinājās iet pāri šai viļņojošai jūrai. Reizēm viņai visapkārt skanēja smiekli. Ak, kādi dubļi! — un visi nopurinājušies aizgāja. Pamazām stacijas pagalms tukšojās, Vensēna kundze saņēma drosmi. Kādas šausmas, ja paslīd kāja peļķēs un ja pakrīt šādā melnā naktī! Izejot uz ceļa, kas veda no kalna lejup, viņa pamanīja vietējo sieviešu pulciņus, kas, uzglūnēdamas atbraucējiem, piesolīja izīrēt istabas ar gultu un uzturu par pieņemamu maksu.

— Kundze, — viņa uzrunāja kādu pavecu sievieti, —vai jūs, lūdzu, nevarētu man parādīt ceļu uz grolu?

Uzrunātā neatbildēja, bet piesolīja lētu istabu.

— Viss ir aizņemts, jūs nekā neatradīsiet viesnīcās... Varbūt jūs paēdīsiet, bet jums droši vien nav kur galvu nolikt.

Ēst un gulēt, ak, mans dievs, vai tad Vensēna kundze varēja par to domāt, viņa taču bija atbraukusi ar trīsdesmit sū kabatā, tas bija viss, kas atlika pēc nokārtotiem izdevumiem!

— Kundze, parādiet man ceļu uz grotu, lūdzu!

Starp sievietēm, kas gaidīja uz ielas, stāvēja liela, pilnīga auguma meitene, ģērbusies glītā kalpones tērpā, pēc izskata ļoti tīra, koptam rokām. Viņa viegli paraustīja plecus. Kad garām gaja drukns garīdznieks sārtu seju, viņa steidzās tam pakaļ un piesolīja mēbelētu istabu, turpinādama viņam sekot un čukstēt ausī.

— Klausieties! — beidzot teica kāda cita meitene, kura juta līdzi Vensēna kundzei. — Ejiet pa šo ceļu lejup, tad pagriezieties pa labi un jūs nonāksiet pie grotas.

Uz platformas stacijas ārpusē burzma turpinājās. Kamēr veselie svētceļnieki, kuri paši spēja paiet, mazliet atbrīvoja ietvi, smagi slimie palika uz vietas, jo tos bija grūti izcelt no vagoniem un aiznest. Apmulsušie sanitāri steidzas ātrā gaitā ar savām nestuvēm un ratiņiem, darbs gaidīja, un viņi nezināja, no kura gala sākt.

Kad Bērto, kuram sekoja Žerārs, rokām mādams, pagāja garām, viņš pamanīja divas dāmas un jaunu meiteni stāvam pie gāzes radziņa; šīs dāmas šķita ko gaidām. Bērto pazina Raimondu un tūlīt ar mājienu ātri apturēja savu biedru.

— Ak, jaunkundz, cik laimīgs esmu jūs redzēt! Jūsu mātes kundze, cerams, ir vesela, un ceļojums bija skaists, vai ne?

Tad, negaidīdams atbildi, viņš turpināja:

— Mans brālēns, Žerārs de Peirelonga kungs.

Raimonda cieši paskatījās jaunajā cilvēkā savām skaidrajām, smaidošajām acīm.

— Ak, man ir tas gods šo kungu mazliet pazīt. Mēs jau esam sastapušies Lurdā.

Žerārs, secinādams, ka brālēns Bērto lietu sāk par daudz strauji, cieši apņēmās neļaut sevi notvert un aprobežojās ar ļoti pieklājīgu palocīšanos.

— Mēs gaidām māmiņu, — jaunā meitene atsāka. •— Viņa ir ļoti aizņemta, jo viņai ir smagi slimnieki.

Mazā Dezanjo kundze ar savu skaisto, gaišo galviņu, ar nepaklausīgajiem matiem iesaucās, ka de Žonkjēra kundze lo esot pelnījusi, jo noraidījusi viņas palīdzību; Dezanjo kundze dega nepacietībā piedalīties darbā un būt noderīga, turpretī Volmāra kundze, pazemīga un Klusa, neinteresējās ne par ko, viņa centās ieskatīties tumsā, it kā viņa kādu meklētu savām brīnišķīgajām, parasti aizmiglotajām acīm, kuras liesmoja nepacietībā.

Šajā mirklī pūlis saviļņojās. No pirmās klases vagona kupejas izcēla Djclaīē kundzi; Dezanjo kundze nespēja apvaldīt līdzjūtības izsaucienu.

— Ak, nabaga sieviete!

Tiešām, šis skats plosīja sirdi, — lielajā greznībā starp mežģīnēm jaunā sieviete savā zārkā bija tik sabrukusi, ka šķita esam bez miesas, tagad viņa gulēja uz ietves, gaidot, ka to aiznesīs. Viņas vīrs un māsa stāvēja kājās viņai blakus, abi ļoti eleganti un ļoti skumji; tikmēr kāds kalpotājs ar ceļasomām skrēja pārliecināties, vai pagalma ir atbraukusi iielā kariete, kas bija ar telegrammu pasūtīta. Abats Židēns arī bija turpat pie slimnieces, un, kad divi vīri to pacēla, viņš noliecās atvadīties un pateica dažus laipnus vārdus, kurus viņa, likās, nesadzirdēja. Tad, noskatīdamies, kā Djelafē kundzi aiznes, abats Zidens vērsās pie Bērto, kuru viņš pazina:

— Nabaga cilvēki! Ja viņi spētu veselību nopirkt! Es viņiem teicu, ka visdārgākais zelts svētajai jaunavai ir lūgšana; un es ceru, ka pats esmu pietiekoši daudz lūdzis par tiem, lai debesis iežēlotos... Viņi ved sev līdzi ari vērtīgu dāvanu — zelta lukturi bazilikai, īstu brīnumdarbu, ar dārgakmeņiem rotātu ... Kaut neaptraipītā Marija to pagodinātu ar smaidu!

Šādā veidā Lurdā bija atvests daudz dāvanu, milzīgus ziedu pušķus aiznesa garām, sevišķi skaists bija kāds trīskārtīgs’rožu vainags, kas bija novietots uz koka pakājes. Vecais garīdznieks paskaidroja, ka pirms aiziešanas no stacijas viņam vēl esot jāsaņem baznīcas karogs, Zu-sēra kundzes — Djelafē kundzes māsas dāvana.

Pēkšņi parādījās de Žonkjēra kundze un ieraudzīja Bērto un Žerāru.

— Es jūs lūdzu, kungi, nāciet šajā vagonā, šeit blakus. Vajadzīgi ir vīrieši, mums ir trīs vai četri slimnieki, kas jāizceļ no vagona... Esmu izmisusi, jo es nekā nespēju.

Atsveicinājies no Raimondas, Žerārs aizsteidzās, bet Bērto deva padomu de Žonkjēra kundzei nepalikt vairs ilgāk še uz ietves un apgalvoja viņai, ka neesot vairs nekādas vajadzības pēc viņas, ka viņš, Bērto, ar visu tiks galā un viņa savus slimniekus atradīs slimnīcā vēl pirms trīsceturtdaļstundas. De Žonkjēra kundze piekrita un paņēma ratus, aizbraucot Raimondas un Dezanjo kundzes sabiedrībā. Pēdējā mirklī Volmāra kundze bija pazudusi, it kā pēkšņi zaudējusi pacietību gaidot. Dāmas bija redzējušas, ka viņa tuvojas kādam nepazīstamam kungam, droši vien lai tam palūgtu paskaidrojumu. Bez tam — gan jau viņas Volmāra kundzi atkal satiks slimnīcā.

Pie vagona Bērto pievienojās Žerāram mirklī, kad tas ar divu biedru palīdzību pūlējās izcelt no vagona Sabatjē kungu. Tas bija grūts darbs, jo slimais bija ļoti resns, ļoti smags, un šķita, ka viņu nepavisam nevarēs iznest pa kupejas durvīm. Bet viņš taču bija ticis ienests pa tām. Diviem sanitāriem vajadzēja tomēr iekāpt pa otrām durvīm, un beidzot izdevās Sabatjē kungu novietot uz perona. Sāka jau aust diena, agra, bāla gaismiņa; un nožēlojama tagad izskatījās platforma ar steigā izvākto lauka lazareti. Grivote pusnemaņā tur jau gulēja uz matrača, gaidot, kad viņu paņems un aiznesīs, bet Vētī kundzi vajadzēja atsēdināt pie gāzes laternas staba, jo viņai pašlaik bija tik stipra lēkme, ka viņa kliedza pie mazākā satricinājuma. Kopēji cimdiem rokās ar grūtībām stūma ratiņos nabadzīgas, ļoti netīras sievietes, kurām pie kājām gulēja veci grozi; citi atkal nevarēja izkļūt no drūzmas ar nestuvēm, uz kurām kā sastinguši gulēja slimnieki skumji, mēmi un nemiera pilnām acīm; vārgie un kroplie mēģināja kaut kā izslīdēt caur burzmu, kāds jauns, klibs garīdznieks vilkās starp cilvēkiem kopā ar mazu, pundurītim līdzīgu zēnu, kuram bija amputēta viena kāja un kurš balstījās uz kruķiem. Lielas grūtības bija ar kādu paralizētu, čokurā savilktu cilvēku — viņu vajadzēja nest tāpat saliektu uz apgāzta krēsla, pie tam kājas un galva nokarājās lejup.

Uztraukums sasniedza augstāko pakāpi, kad stacijas priekšnieks steigā uzsauca;

— Bajonas ātrvilciens ir pieteikts... Ātrāk, ātrāk! Jums vēl atliek trīs minūtes.

Tēvs Furkāds, augumā paceldamies pāri pūlim un turēdamies pie ārsta Bonamī rokas, jautru seju uzmundrināja smagi slimos un ar rokas mājienu pasauca Bērto, sacīdams:

— Iznesiet visus no vilciena, projām aizgādāt jūs tos varēsiet vēlāk.

Tas bija gudrs padoms, un drīz vien slimnieki bija iznesti. Vagonā, pacietīgi gaidot, palika vienīgi Marī. De

Gersēna kungs un Pjērs beidzot Ieradās ar diviem pāriem ritenīšu, steigā Pjērs iznesa jauno meiteni, piepalīdzot Žerāram; Marī bija tik viegla kā nabaga nosalis putniņš, tikai kaste radīja grūtības. Tad abi vīrieši nolika to uz ritenīšiem un piestiprināja ar bultām. Pjērs varētu aizvest Marī tūlīt, ja nebūtu pūļa, kas aizturēja.

— Ātrāk, ātrāk! — atkal steidzināja stacijas priekšnieks.

Viņš pats palīdzēja, pielikdams visur roku, pieturēja kādam slimniekam kājas, lai to ātrāk izceltu no kupejas. Viņš stūma mazos ratiņus, atbrīvodams perona malu. Kādai sievietei, kura vienā no otrās klases vagoniem bija palikusi pēdējā un kurai vajadzēja izkāpt no vilciena, bija uznākusi briesmīga nervu lēkme. Viņa gaudoja, izrāvās n'o rokām. Nemaz nebija iespējams viņai pieskarties. Bet ātrvilciens jau tuvojās, signalizēdams ar nepārtrauktiem elektrisko zvanu treļļiem! Vajadzēja rīkoties: aizvērt durvis un novadīt vilcienu uz rezerves sliedēm, kur tam bija jāstāv un jāgaida trīs dienas, lai atkal uzņemtu savu svētceļnieku un slimnieku kravu. Vilcienam attālinoties, vēl arvien bija dzirdams, kā kliedza nelaimīgā sieviete, kura bija palikusi vagonā viena ar kādu ordeņa māsu; šie kliedzieni kļuva arvien klusāki kā bezspēcīgam bērnam, kuru beidzot nomierina.

— Žēlīgais dievs! — stacijas priekšnieks murmināja. — Bija arī pats pēdējais laiks!

Tiešām, Bajonas ātrvilciens nāca ar pilnu tvaiku un zibens ātrumā paskrēja garām šim nožēlojamam peronam, kur valdīja izvāktas lazaretes sāpju pilnais posts. Ratiņus un nestuves satricināja vilciena auļi, bet nelaimes gadījumu nebija; dzelzceļa kalpotāji uzturēja kārtību, atbrīvodami sliedes no satrauktā pūļa, kas drūzmējās pie izejas. Drīz kārtība bija nodibināta, un sanitāri piesardzīgi un lēnām varēja pabeigt slimnieku pārvešanu.

Pamazām kļuva arvien gaišāks, pie debesīm ausa rīta blāzma, kuras atspulgs krita pār tumsā dusošo zemi. Nu jau pamazām varēja atšķirt cilvēkus un lietas.

— Nē, ne tūlīt! — Marī atkārtoja Pjēram, kurš mēģināja doties uz priekšu. — Pagaidīsim, kamēr pūlis izklīdīs.

Viņas vērību piesaistīja aptuveni sešdesmit gadus vecs cilvēks, pēc izskata bijušais karavīrs, kurš pastaigājās starp slimniekiem. Ar četrstūraino galvu un sirmiem, īsi apgrieztiem un stāvus sasukātiem matiem šā vīra izskats būtu vēl brašs, ja viņš nepievilktu kreiso kāju, kura griezās uz āru pie katra soļa. Ar kreiso roku viņš atspiedās uz resna spieķa.

Sabatjē kungs, kurš brauca uz šejieni jau septiņus gadus, vīru pamanījis, kļuva priecīgs.

— Ā, tas esat jūs, komandor!

Varbūt šo cilvēku arī sauca par Komandora kungu. Bet, tā kā viņš nēsāja ordeni uz platas, sarkanas' lentes, viņu varbūt tā sauca ordeņa dēļ, lai gan viņš varbūt bija tikai šī ordeņa kavalieris. Neviens īsti nezināja viņa dzīves stāstu; viņam droši vien kaut kur bija ģimene un bērni, bet tas viss palika neskaidrs. Jau trīs gadus viņš mita stacijā un viņam bija uzdots apsargāt bagāžas telpas; tas bija vienkāršs darbs, maza vietiņa, kas tam bija piešķirta aiz dziļas labvēlības, nelielais atalgojums viņam atļāva dzīvot bez rūpēm. Piecdesmit piecu gadu vecumā viņu pirmo reizi bija ķērusi trieka, divus gadus vēlāk tas nolika otrreiz un mazliet paralizēja kreiso pusi. Tagad viņš pavisam mierīgi gaidīja trešo reizi. Kā pats izteicās, tad ar prieku gaidītu nāvi šodien, rit vai pat tūlīt. Visa Linda pazina šo vīru pēc viņa mānijas ierasties stacijā katrreiz, kad pienāca svētceļnieku vilciens, un tad, slimo kāju pievelkot, atspiežoties uz spieķa, izgāzt savu pārsteidzošo niknumu pār slimniekiem un pārmest tiem kā neprātu — gribu izveseļoties.

Jau trīs gadus viņš katru reizi redzēja ierodamies Sabatjē kungu, un visas komandora dusmas lija pār viņa galvu.

— Kā, jūs atkal šeit? Vai tad jūs tik ļoti turaties pie šīs riebīgās dzīvītes?.,. Velns lai parauj! Mirstiet taču mierīgi savās mājās, savā gultā! Vai tad tas nav vislabākais pasaulē?

Sabatjē kungs smējās, nemaz nedusmodamies, tikai ļoti noguris, jo viņu pavisam nesaudzīgi bija vilkuši ārā no vagona.

— Nē, nē. man labāk gribas veselam kļūt!

— Veselam,, veselam kļūt, to viņi visi lūdz. Mērīt simtiem jūdžu, ierasties šeit gluži salauztam, kaucot aiz sāpēm, lai izveseļotos un lai sāktu atkal no gala visas mokas, visas sāpes!... Jā, kungs, šajā vecumā, ar jau sairstošu miesu, jūs būtu lieliski piemuļķots, ja jūsu svētā jaunava atdotu jums kājas. Ko gan jūs iesāksiet tad, mīļais dievs? Kas jums būs par prieku uz dažiem gadiem pagarināt riebīgās vecumdienas? Ak, ja nu jūs tiktāl jau esat, tad mirstiet tūlīt! Lūk, kur īstā laime!

Viņš tā runāja, nevis cerēdams uz atalgojumu aizsaulē, bet kā no dzīves noguris cilvēks, kurš cer iegrimt nebūtībā, mūžīgā, dziļā mierā, kur nav vairs nekā.

Kamēr Sabaljē kungs raustīja plecus, it kā viņam priekšā atrastos bērns, abats Židēns, kas beidzot bija saņēmis savu karogu, garām ejot, apstājās, lai izrātu ko-inandoru, kuru arī viņš pazina.

— Nezaimojiet, mīļais kungs, noliegt dzīvi un negribēt veselam kļūt nozīmē dievu zaimot. Jums pašam, ja jūs man ticētu, jums pašam vajadzētu lūgt svēto jaunavu dziedināt jūsu kāju.

Tad komandors aizsvilis dusmās.

— Manu kāju! Tur viņa, svētā, neko vairs nespej darīt, par to esmu pilnīgi pārliecināts. Kaut taču nāve nāktu un viss būtu reiz galā uz mūžīgiem laikiem!... Kad jāmirst, nu tad pagriezies pret sienu un mirsti, tas ir tik vienkārši!

Bet vecais garīdznieks to pārtrauca. Viņš komandoram rādīja Marī, kas klausījās viņos, izstiepusies savā kastē.

— Jūs raidāt visus mūsu slimos mirt pašu mājās un vai patiešām arī šo jaunkundzi, kas ir pašā jaunības ziedonī un grib dzīvot?

Marī atvēra savas lielās acis, kurās kvēloja ilgas dzīvot un gūt ari savu daļu no dzīves; komandors, piegājis tuvāk, noraudzījās meitenē pēkšņā saviļņojumā, jo viņa balss drebēja.

— Ja šī jaunkundze izveseļosies, tad es viņai novēlu otru brīnumu — kļūt laimīgai.

Tad komandors aizgāja, turpinādams savu pastaigu starp slimajiem kā aizkaitināts filozofs, vilkdams kāju un klaudzinādams pa akmens plātnēm ar dzelzi apkalto, resno spieķi.

Pamazām perons tukšojās, Vētī kundze un Grivote jau bija aiznestas, Žerārs aizveda Sabatjē kungu mazajos ratiņos, bet barons Sūrs un Bērto deva rīkojumus nākošajam vilcienam, zaļajam vilcienam, kuru gaidīja. Nebija neviena slimnieka vairs, tikai Marī, par kuru Pjērs aizrautīgi rūpējās. Viņš sāka vilkt ratiņus; nokļuvuši stacijas pagalmā, abi pēkšņi pamanīja, ka de Gersēna kungs kopš brīža pazudis. Tūliņ viņi arī to ieraudzīja, nogrimušu dziļā sarunā ar abatu Dezermuāzu, ar kuru tas bija iepazinies. Kopējā jūsma par dabu tos bija tuvinājusi. Diena jau bija iestājusies, apkārtējie kalni parādījās visā savā karaliskajā krāšņumā. De Gersēna kungs aizrautībā iesaucās;

— Kāda ainava, cienīts kungs! Nu jau pagājuši trīsdesmit gadi, kopš vēlos redzēt Gavarnī ieplaku... Bet tas ir tālu un maksā tik dārgi, ka droši vien nekad šādu ekskursiju nevarēšu veikt.

— Cienīts kungs, jūs maldāties, nav nekā vieglāka. Vairākiem kopā izdevumi ir visai mēreni. Un tieši šogad gatavojos atkal turp braukt, tātad, ja gribat mums pievienoties ...

— Kā, vai tas būtu iespējams, cienīts kungs!... Mēs parunāsim par to. Lielu lielais paldies!

Meita sauca viņu, viņš devās pie viņas, sirsnīgi atvadījies no abata. Pjērs bija nolēmis aizvest Marī līdz pat slimnīcai, lai izvairītos no tā, ka meitene būtu jāpārvieto citos ratos. Omnibusi, lando un mēbeļu rati jau atgriezās, atkal pieblīvēdami stacijas pagalmu un gaidīdami zaļo vilcienu; bija diezgan grūti izkļūt uz ceļa ar mazajiem ratiņiem, kuru zemie ritenīši iegrima dubļos līdz pat rumbām. Policisti uzturēja kārtību, lādēdamies par dubļiem, kas nošķaidīja viņu zābakus. Vienīgi mēbelēto istabu īpašnieces — vecas un jaunas ar degošu vēlēšanos izdot istabas — jokojās par peļķēm, brizdamas tām pāri savās koka tupelēs un dzīdamās pakaļ svētceļniekiem.

Drīz ratiņi sāka brīvāk ritēt pa nokalni lejup, Marī pacēla galvu, lai pajautātu de Gersēna kungam, kurš gāja blakus:

— Tēt, kas šodien ir par dienu?

— Sestdiena, manu mīlulīt.

— Tiešām, sestdiena, svētās jaunavas diena... Vai viņa mani šodien dziedinās?

Tūlīt aiz viņas zagšus uz segtām nestuvēm divi sanitāri nesa nezināmā cilvēka līķi, kuru bagāžas zālē tumsā aiz mucām bija paņēmuši, lai nogādātu tēva Furkāda norādītajā, slepenajā vietā.

II

Sāpju dievmātes slimnīca, ko bija cēlis kāds labdarīgs kanoniķis un aiz naudas trūkuma nebija pabeidzis, ir plaša četrstāvu ēka, pārlieku augsta, lai tajā pa kāpnēm uznestu slimniekus. Parasti tajā mitinās kāds simts nabadzīgu un nespējīgu sirmgalvju. Bet lielā svētceļojuma laikā šos sirmgalvjus izvieto citur uz trim dienām un slimnīcu izīrē Debesbraukšanas ordeņa tēviem, kuri reizēm tur iekārto pat līdz piecsimt vai sešsimt slimnieku. Tomēr, lai kā šo namu arī nepieblīvē, tā zāles izrādās nepietiekami plašas. Trīssimt vai četrsimt palikušos slimniekus sadala — vīriešus ievieto Glābšanas slimnīcā un sievietes pilsētas patversmē.

Šorīt, saulei lecot, smilšainajā pagalmā pie durvīm, kuras sargāja divi garīdznieki, valdīja liels uztraukums. Kopš vakardienas pagaidu direkcijas personāls bija iekārtojies kancelejas telpās, kur glabājās izšķērdīgs daudzums sarakstu, reģistrācijas kartīšu un iespiestu formulāru. Nodomāts bija izrīkot visu labāk nekā iepriekšējā gadā: apakšējās zāles vajadzēja rezervēt grūti slimajiem; no otras puses, sadalot kartītes ar zāles un gultas numuru, tās rūpīgi pārbaudīja, jo bija taču notikuši personu sajaukšanas gadījumi. Bet, plūstot grūti slimo straumei, ko bija atvedis baltais vilciens, visi labie nodomi sabruka un jaunās formalitātes tik |oti sarežģīja visu, ka nelaimīgos cilvēkus vajadzēja novietot pagalmā ierašanās kārtībā, līdz radīsies iespēja izvietot tos kārtīgi. Sākās atkal tas pats, kas stacijā: nožēlojama nometne izveidojās zem klajas debess, bet sanitāri un sekretariāta darbinieki, jaunie semināristi, samulsušiem skatieniem skraidīja uz visām pusēm.

— Gribējām visu izdarīt pārāk labi! — izmisis iesaucās barons Sūrs.

Tie bija patiesi vārdi, nekad vēl nebija darīts tik daudz nevajadzīga darba, jo secināja, ka neizskaidrojamas kļūdas dēļ augšējās zālēs bija nozīmēti grūti pārvietojamie slimnieki. So sadali nebija iespējams vairs labot, visur atkal rīkojās uz labu laimi; sāka aizpildīt kartītes, un kāds jauns garīdznieks sastādīja sarakstus, reģistrēdams slimnieku vārdus un adreses kontrolei. Katram slimniekam vajadzēja uzrādīt savu slimnieka karti sava vilciena krāsā ar vārdu un kārtējo numuru, un šajā kartē tad ierakstīja zāles un gultas numuru. Tas bezgala kavēja slimnieku uzņemšanu.

Sākās nepārtraukta skraidīšana no apakšas līdz augšai pa šīs plašās ēkas visiem četriem stāviem. Sabatjē kungu kā vienu no pirmajiem novietoja kādā pirmā stāva zālē, tā saucamajā ģimeņu zālē, kur slimo vīriešu sievas varēja palikt pie tiem. Sāpju dievmātes slimnīcā uzņēma vienīgi precētas sievietes. Tā kā brālis Izidors ieradās ar māsu, tad vienojās tos uzskatīt kā ģimeni un misionāru novietoja Sabatjē kungam blakus esošajā gultā. Zāles vienā malā atradās kapela, vēl gluži balta no svaigā apmetuma, un tās logu ailes bija aiznaglotas dēļiem. Citas palātas arī vēl nebija savestas kārtībā, kaut gan jau izliktas matračiem, uz kuriem ātri novietojās slimie. Staigājošo slimnieku pūlis jau apsēda ēdamtelpu, garu galeriju, kuras logi vērās uz iekšējo pagalmu; svētā Frē māsas, kas parasti kalpoja slimnīcā un bija palikušas savos posteņos, lai strādātu virtuvē, izdalīja tasītes ar kafiju, pienu vai šokolādi visām šīm no drausmīgā ceļojuma nogurušajām sievietēm.

— Atpūtieties, krājiet spēkus, — atkārtoja barons Siīrs, kurš, sevi netaupīdams, centās būt vienlaikus visur. —Jums ir vēl vairāk nekā trīs stundas laika. Pulkstenis vēl nav pieci, un godājamie tēvi devuši rīkojumu nedoties uz grolu agrāk kā pulksten astoņos, lai jūs nebūtu pārāk noguruši.

de Žonkjēra kundze kā viena no pirmajām bija uzkāpusi augšā, trešajā stāvā, kur atradās svētās Onorīnas zāle, jo viņa bija šīs zāles priekšniece. Meitu Raimondu viņai vajadzēja atstāt apakšā, kur tā bija nozīmēta ēdamtelpas apkalpošanai, jo priekšraksts aizliedza jaunām meitenēm nākt palātās, kur tām būtu jāredz nepiedienīgi un pārāk uztraucoši skati. Bet mazā Dezanjo kundze, vienkārša apvienības dāma-kopēja, bija palikusi pie priekšnieces, kurai tā prasīja uzdevumus, sajūsmināta, ka beidzot varēs sevi ziedot darbam.

— Kundze, vai visas gultas ir labi sakārtotas? Varbūt man tās kopā ar māsu Hiacinti sakārtot otrreiz?

Gaišdzelteni izkrāsotajā zālē, ko vāji apgaismoja iekšējā pagalma pusē esošie logi, gar sienām atradās piecpadsmit gultas divās rindās.

Viņa saskaitīja gultas un apskatīja garo, šauro zāli. Tad klusā balsī sacīja:

— Šeit taču nepietiks vietu. Man pieteikti divdesmit trīs slimnieki, būs jāliek matrači uz grīdas.

Māsa Hiacinte, iekārtojusi svētā Franciska ordeņa māsu un māsu Klēru Dezanžu mazajā blakusistabā, kas bija pārvērsta veļas glabātavā, sekoja dāmām, pacēla segas, pārbaudīja gultas un tad apmierināja Dezanjo kundzi:

— Ak, gultas ir labas, viss ir tīrs. Tūlīt redzams, ka svētā Frē māsas pielikušas roku... Rezerves matrači ir šepat, un, ja kundze man palīdzētu, mēs varētu tos sarindot tepat starp gultām.

— Bet protams! — iesaucās jaunā sieviete uzbudināta, iedomādamās, ka varēs nest matračus ar savam trauslajām skaistas gaišmates rociņām.

De Žonkjēra kundzei vajadzēja nomierināt viņas degami.

— Gan jau, tas nav tik steidzami. Pagaidīsim, kamēr ierodas mūsu slimnieki... Man ne sevišķi patīk šī telpa, jo tā slikti vēdināma. Pagājušo gadu man bija svētās Rozālijas zāle otrajā stāvā... Gan jau mēs kaut kā iekār-tosimies.

Ieradās arī citas apvienības dāmas-kopējas, tas bija vesels strops čaklu bitīšu, kas alka mesties darbā. Taču radās arī zināms juceklis no šī pārlieku lielā daudzuma slimnieku kopēju, kuras nāca no labākajām aprindām un buržuāzijas un kuru lielajai darba degsmei bija ari piejaukta daļa tukšas godkāres. So dāmu bija vairak par divi simti. Tā kā, iestājoties Dievmātes aizgādnības apvienībā, katrai bija jāziedo sava dāvana, tad nevienai nedrīkstēja atteikt aiz bailēm zaudēt šis žēlastības dāvanas; un šo dāmu skaits auga ar katru gadu. Par laimi, starp viņām bija arī tādas, kam pietika ar to, ka var pie ņiebura piespraust sarkanā auduma krustu un, atbraucot Lurdā, piedaiities ekskursijās. Bet tās, kuras ziedoja sevi darbam, tiešām bija uzslavas cienīgas, jo viņas pavadīja piecas neizsakāma noguruma pilnas dienas, naktī guļot labi ja divas stundas, būdamas visdrausmīgāko un pretīgāko skatu aculiecinieces. Viņas redzēja slimniekus nāves cīņā, pārsēja pūžņojošas vātis, izlēja mazgājamos traukus un podus, mainīja netīro veļu, pārvietoja guļošos slimniekus citā stāvoklī — tas bija smags, nogurdinošs darbs, pie kāda tās nebija pieradušas. Viņas aizgāja bez spēka, kā nedzīvas, bet acīs dega drudžaina prieka uguns par veikto labdarības darbu, un tas viņas pacilāja.

— Bet kur tad ir Volmāra kundze? — Dezanjo kundze jautāja. — Es cerēju viņu šeit sastapt.

De Žonkjēra kundze piesardzīgi novirzīja sarunu, it kā viņa visu zinātu, bet kā saprotoša sieviete grib kiusēt par cilvēku vājībām.

— Viņai ir vāja veselība, un viņa atpūšas viesnīcā. Jāļauj viņai izgulēties.

Tad viņa sadalīja dāmām darbu, nozīmējot katrai divas slimnieku gultas. Visas sāka iepazīties ar telpām, kāpa augšup un lejup, nāca un gāja, lai uzzinātu, kur atrodas administrācija, veļas glabātava un virtuves.

III

— Un kur tad aptieka? — atkal jautāja Dezanjo kundze.

Aptiekas nebija. Nebija ari medicīniskā personāla. Kam tas bija vajadzīgs? Šie slimnieki taču bija zinātnes atstumtie, kas savā izmisumā nāca dievam lūgt izveseļošanos, kuru bezspēcīgie cilvēki nespēja viņiem apsolīt. Svētceļojuma laikā katra ārstēšana gluži dabiski lika pārtraukta. Ja kāds no šiem nelaimīgajiem mocījās agonijā, pie viņa atsauca garīdznieku. Un vienīgi jaunais ārsts, kurš pavadīja balto vilcienu, bija šeit ar savu mazo aptieciņu, lai mēģinātu kaut mazliet atvieglot ciešanas, ja slimnieks savās mokās to prasītu.

Tieši šobrīd māsa Hiacinte atveda ārstu Ferānu, kuru svētā Franciska ordeņa māsa bija aizturējusi, ierādīdama viņam veļas glabātavai blakus esošo istabu, kur viņš bija nodomājis pastāvīgi uzturēties.

— Cienītā kundze, — viņš teica de Žonkjēra kundzei, — esmu pilnīgi jūsu rīcībā. Vajadzības gadījumā jums tikai vajag mani pasaukt.

De Žonkjēra kundze tikai pa ausu galam klausījās viņā, ķīvēdamās ar kādu jaunu administrācijas garīdznieku 1ā-pēc, ka visai zālei bija iedoti tikai septiņi nakts trauki.

— Protams, ārsta kungs, ja mums būs vajadzīgs nomierinošs līdzeklis...

Viņa nepabeidza un atgriezās pie apspriežamā jautājuma.

— īsi sakot, abata kungs, pacentieties man atsūtīt vēl četrus vai piecus... Kā lai mēs citādi iztiekam. Jau tā ir grūtības!

Ferāns klausījās, skatījās visapkārt, apmulsdams šajā dīvainajā pasaulē, kur viņš gadījuma pēc bija iekļuvis kopš vakardienas. Viņš, kurš bija neticīgais, kurš nokļuva šeit, tikai izpalīdzēdams biedram, viņš bija pārsteigts par šo briesmīgo ciešanu un posta jūkli, kur cilvēki pieķeras cerībai uz laimes gadījumu. Visus viņa — jauna ārsta principus satrieca šī bezrūpība, šī visvienkāršāko zinātnes norādījumu neievērošana pārliecībā, ka dziedināšana notiks pēkšņi, neatkarīgi no dabas likumiem, ja vien debesis to gribēs. Kam tad vajadzīga ši pēdējā piekāpšanās cilvēka cieņas priekšā, kādēļ ņemt līdzi ārstu, ja viņa pakalpojumus negrib izmantot? Viņš atgriezās savā istabiņā, juzdamies lieks un mazliet smieklīgs.

— Turiet vienmēr gatavībā opija pilulas, — teica māsa Hiacinte, kura ārstu pavadīja līdz pat veļas glabātavai.

— Tās no jums prasīs, jo mums ir slimnieki, kas dara mani nemierīgu.

Viņa lūkojās viņā savām lielajām, zilajām acīm — maigām un labām, kurās vienmēr staroja dievišķs smaids. Dzīvā rosība sārtoja viņas jaunības svaigumā mirdzošo sejiņu. Kā laba draudzene, kas grib dalīties ar biedru savās sirds rūpēs, viņa teica:

— Ja man varbūt vajadzēs palīga, lai paceltu vai noguldītu kādu slimnieku, vai jūs neatteiksieties palīdzēt?

Tad Ferāns, iedomādamies, ka varēs viņai palīdzēt, jutās apmierināts, ka bija braucis šurp. Viņš atkal redzēja māsu Hiacinti stāvam savā gultas galvgalī, kad pats bija tuvu nāvei, un viņa kopa viņu ar draudzīgām rokām kā labsirdīgs, smaidošs eņģelis, kurā apvienojas biedrs un sieviete.

— Cik vien vēlaties, mīļā māsiņ! Es piederu jums, es būšu tik laimīgs, kā varēšu jums pakalpot! Jus taču zināt, kādu pateicību esmu jums parādā?

Liegi māsa Hiacinte uzlika pirkstus uz ārsta lūpām, lai viņš klusētu. Neviens viņai nebija neko parādā. Viņa dzīvoja, tikai lai kalpotu nabadzīgajiem un cietējiem.

Šajā mirklī svētās Onorīnas zālē ieradās pirmā slimniece. Tā bija Marī, kuru Pjērs ar Žerāra palīdzību bija uznesis augšā ar visu koka kasti, kurā tā gulēja. Viņa bija staciju atstājusi pēdējā un ieradās pirmā, jo pārējos aizkavēja bezgalīgi sarežģījumi, kuru dej aizturētos slimniekus atlaida tikai tagad, sadalot kartītes, kā pagadās. Pie slimnīcas durvīm de Gersēna kungam vajadzēja atstāt meitu, jo tāda bija viņas vēlēšanās: viņa baiļojās, ka viesnīcas būs pārpildītas, un gribēja, lai tēvs nekavējoties nodrošina divas istabas sev un Pjēram. Viņa jutās tik ļoti nogurusi, ka piekrita, lai viņu uz brīdi novieto gultā pagulēi, jo nepiepildījās viņas cerības tikt tūlīt aizvestai pie grotas.

— Nāciet, mans bērns, — atkārtoja de Žonkjēra kundze, — jūsu rīcībā vēl ir trīs stundas. Mēs jūs novietosim gultā. Kad nebūsiet vairs šai kastē, jūs atpūtīsieties.

De Žonkjēra kundze pacēla Marī pie pleciem, bet māsa Hiacinte turēja kājas. Gulta atradās zāles vidū pie loga. Mirkli slimniece gulēja nepakustēdamās, acis aizvērusi, it kā pēc pārvietošanas zaudējusi visus spēkus. Tad tūdaļ atkal gribēja, lai ienāk Pjērs, jo Marī satraucās, teikdama, ka viņai esot kaut kas viņam jāpaskaidro.

— Neejiet projām, draugs, es jūs ļoti lūdzu. Iznesiet šo kasti uz kāpņu laukumiņa, bet palieciet šeit, jo es gribu, lai mani aizved pie grotas, tikko man to atļaus.

— Vai jūs guļus jūtaties labāk? — jautāja jaunais garīdznieks.

— Jā, jā, protams... Starp citu, es nezinu... Manī ir tāds miers, ak, mans dievs, es tikai gribu būt tur lejā pie svētās jaunavas kājām!

Kad Pjērs bija aizvācis kasti, Marī izklaidēja slimnieki, kas tagad ieradās nepārtraukti. Vētī kundzi, kuru divi sanitāri bija uzveduši augšā, turot viņu zem rokām, novietoja ar visām drēbēm blakus gultā; tur viņa nu gulēja nekustīga, neelpodama, ar dzeltenu, izšķobītu vēža slimnieces seju. Neviena slimniece netika izģērbta, viņas tikai novietoja guļus un deva padomu pasnaust, ja viņas to var. Tās, kuras negulēja gultā, sēdēja uz matrača maliņas, tērzēja savā starpā un kārtoja savas lietiņas. Elīza Rukē, kura arī bija blakus Marī pa kreisi, atvēra savu grozu, lai izņemtu tīru lakatiņu, un ļoti bēdājās, ka viņai nebija spoguļa. Nepagāja ne desmit minūtes, kad visas gultas bija aizņemtas, un, kad māsas Hiacinte un Klēra Dezanža pa pusei ieriesa, pa pusei ieveda Grivoti, vajadzēja likt matračus uz grīdas.

— Pagaidiet! Šeit ir matracis! — iesaucās Dczanjo kundze. — Te slimniecei būs ļoti labi, šajā vietā, tālu no caurvēja. kas pūš pa durvīm.

Drīz novietoja vēl septiņus matračus rindā, kas aizņēma visu vidus eju. Nebija vairs iespējams brīvi staigāt, vajadzēja iet ļoti uzmanīgi pa šaurajām taciņām, kas bija atstātas ap slimniekiem. Katra slimniece sargāja savu kārbu, savu ceļasomu; un steigā iekārtoto gultu kājgalī pacēlās kaudze nabadzīgu krāmu, un kankari jaucās starp palagiem un segām. Likās, it kā šeit ir nožēlojama lazarete, kas lielā steigā organizēta pēc drausmīgas katastrofas, ugunsgrēka vai zemestrīces, kas izmetusi uz ielas simtiem ievainotu un nelaimīgu cilvēku.

De Žonkjēra kundze gāja no viena palātas gala uz otru, vienmēr atkārtodama:

— Nu, nu, mani bērni, nesatrauciet sevi, lūkojiet mazliet iemigt!

Bet viņa nespēja slimnieces nomierināt, tāpat kā apvienības dāmas-kopējas, kas bija pakļautas viņas rīkojumiem, ar savu apjukumu padarīja noskaņu vel drudžaināku. Daudzām slimniecēm bija jāmaina vēja, citām bija neatliekamas vajadzības. Kāda slimā, kurai bija čūla kājā, tik stipri vaidēja, ka Dezanjo kundze apņēmās atjaunot pārsējumu; bet viņai nebija veiklības, un, lai gan viņa bija drosmīga un aizrautīga slimnieku kopēja, viņa tikko nenoģība no nepanesamās smakas. Veselākās slimnieces lūdza buljonu, kausiņus nodeva cita citai, skanot izsaucieniem, atbildēm un pretrunīgiem rīkojumiem, kurus nezināja, kā izpildīt. Un, līksmi saviļņota, brīva šajā drūzmā, mazā Sofī Kuto, kas bija apmetusies pie māsām, jutās kā skolā stundu starpbrīdī, viņa skrēja, dejoja, lēca uz vienas kājas, no visām pusēm tika saukta, mīļota un lolota, jo viņa taču nesa katram cerības stariņu uz brīnumu.

Sai satraukumā stundas ritēja. Pulkstenis nosita septiņi, kad ienāca abats Židēns. Viņš bija svētās Onorīnas zāles mācītājs, un viņu bija aizkavējušas grūtības atrast brīvu altāri, kur noturēt savu misu. Tikko viņš parādījās, no visām pusēm atskanēja nepacietīgi saucieni.

— Ai, kirē kungs, iesim, iesim tūlīt!

Slimnieces piecēla kvēla vēlēšanās, kas pieauga katru mirkli kā neremdināmas slāpes, kuras veldzēt var tikai brīnuma avots. Grivote, sēdot uz matrača, salikusi rokas, lūgtin lūdza, lai ved viņu uz grotu. Vai tad tas vien jau nebija brīnuma sākums, šī viņas gribasspēka atmoda, šī drudžainā tieksme izveseļoties, kas to cēla augšup? Bezsamaņā, nekustīga viņa bija te ieradusies, tagad viņa sēdēja uz matrača, taisna izslējusies, skatīdamās uz visām pusēm ar savām melnajām acīm, un trīsās gaidīja laimīgo stundu, kad nāks viņai pakaļ, un viņas bālā seja sārtojās, viņa jau sāka veseļoties.

— Dieva dēļ, kirē kungs, sakiet, lai mani nes projām. IZs jūtu, ka tikšu izdziedināta.

Abats Židēns ar labsirdīgo seju un mīļo, tēvišķīgo smaidu klausījās slimniecēs un mierināja viņu nepacie-tību ar laipniem vārdiem. Vēl mazu brītiņu, tad dosies ceļā. Bet jābūt prātīgiem, jāļauj taču visam laikā nokārtoties; turklāt svētajai jaunavai ari nepatīkot, ja viņu skubina; viņa gaida savu stundu un piešķir dievišķo žēlastību vispaklausīgākam. _

Abats Židēns, iedams gar Marī gultu, pamanīja, ka meitene saliktām rokām čukstot lūdz, viņš no jauna apstājās.

— Arī jūs, mana meita, arī jūs tā steidzaties! Esiet mierīga, žēlastība būs visiem.

— Mans tēvs, — viņa murmināja, — mani nomoka ilgas. Mana sirds ir pārpilna lūgšanām, tās mani smacē.

Abatu dziji saviļņoja nabaga novārgušā bērna aizrautība, šis bērns taču bija tik smagi piemeklēts pašā jaunības skaistumā. Viņš gribēja meiteni nomierināt un radīja uz kaimiņieni Vētī kundzi, kas nemaz nekustējās, bet plaši ieplestām acīm raudzījās visos, kuri gāja garām.

— Paskatieties taču uz šo kundzi, cik viņa ir mierīga! Viņa krāj spēkus, un tā ir pareizi; viņa kā bērns atdod sevi dieva rokās.

Bet Vēti kundze, tikko elpodama, šļupstēja tik klusi, ka neviens to nedzirdēja:

— Ak, kā es ciešu, kā es ciešu!

Beidzot, bez ceturkšņa astoņos, de Žonkjēra kundze paziņoja slimniecēm, ka viņas darītu labi, ja sagatavotos. Viņa pati, palīdzot māsai Hiacintei un Dezanjo kundzei, aizpogāja kleitas un apāva nespēcīgās kājas. Tā bija īsta pošanās, jo katra gribēja parādīties svētajai jaunavai, cik vien iespējams, labā izskatā. Daudzas smalkjūtīgi vēlējās nomazgāt rokas. Citas izsaiņoja savus labākos tērpus un uzģērba tīru veļu. Elīza Rukē beidzot bija sadabūjusi kabatas spogulīti pie kādas savas kaimiņienes, ļoti lieia auguma sievietes, kas slimoja ar tūsku, bet tomēr bija ļoti koķeta; Elīza Rukē bija viņu palūgusi aizdot spogulīti un, uzstādījusi to savas gultas galvgalī, domās nogrimusi, ar bezgalīgām rūpēm sēja lakatiņu ap galvu, lai paslēptu savu atbaidošo seju ar asiņojošo vāti. Viņai pretī, taisna izslējusies, stāvēja Sofi un ar dziļu interesi to vēroja.

Abats Židēns deva signālu, ka jādodas ceļā uz grotu. Viņš gribēja pavadīt savas mīļās meitas, «cietējas iekš tā kunga», kā viņš pats teica, bet slimnīcas dāmas un māsas palika, lai mazliet ievestu kārtību palātā. Tūlīt arī zāle tukšojās, slimnieces tika nestas lejup, sacēlās atkal jauna kņada. Pjērs, novietojis uz riteņiem Marī kasti, kurā viņa gulēja, nostājās pirmais gājienā, kas sastāvēja no kādiem divdesmit ratiņiem un nestuvēm. Arī citas zāles tāpat tukšojās, pagalms bija slimnieču pilns, gājiens organizējās lielā apjukumā. Drīz vien izveidojās nepārredzama rinda, kas virzījās lejup pa diezgan kraujo Grotas gatvi; tādējādi Pjērs bija nonācis Mcrlasa laukumā, kad pēdējās nestuves vēl tikko iznesa no slimnīcas pagalma.

Pulkstenis bija astoņi, saulīte jau pacēlusies augstu, tā bija gavilējoša augusta saule, kas staroja debesu dzidrajā plašumā. Nakts negaisā nomazgātā debesu zilgme šķita kā atjaunota, un no tās lija bērnības rīta svaigums. Un drausmīgais gājiens — šis cilvēku ciešanu brīnumu galms soļoja lejup pa kraujo ietvi mirdzošajā rītā. Gala neredzēja, šausmu rinda arvien auga. Kārtības nebija nekādas; juku jukām šeit bija redzamas visas kaites; gājiens plūda kā elles izvirdums, kur uzkrājušās briesmīgas slimības, reti sastopamas un baismu pilnas, no kurām pārskrēja drebuļi. Tur redzēja ekzēmas pārklātas galvas, pieres, kuras kā vainags sedza sarkani izsitumi, degunus un mutes, kurus clefantiāze bija izveidojusi par ko līdzīgu dzīvnieku purniem. Slimības, kuras uzskatīja par izzudušām, parādījās atkal; kāda veca sieviete slimoja ar lepru, otru klāja ēdes kā ēnā sapuvušu kņku. Bez tam vēl sekoja slimnieki, kas no tūskas bija uzpūsti kā ar ūdeni pilni ādas maisi, milzīgiem, segām pārklātiem vēderiem; pār nestuvju malām nokarājās reimatisma savilktas rokas un līdz nepazīšanai no tūskas uzpampušas kājas kā lupatām piebāzti maisi. Kāda sieviete, kas slimoja ar galvas tūsku, sēžot ratiņos, mēģināja noturēt milzīgo galvu, kas bija pārāk smaga un krita atpakaļ pie katra pagrūdiena. Liela auguma meitene, kura slimoja ar Vita deju, bez mitas raustīja kājas un rokas, bet krampji šķobīja tai sejas kreiso pusi. Aiz viņas cita, gados daudz jaunāka, likās rejam, izdodot vaidošu, dzīvniecisku skaņu katrreiz, kad tai sāpīgi noraustījās seja un sašķobījās mute. Tad sekoja diloņslimnieki, drudzī drebēdami, dizentērijas novārdzinātie, vāji kā skeleti, bāli, pelēki kā zeme, kurā tie drīz aizies dusēt; starp šiem bija arī kāda sieviete ar ļoti bālu seju un liesmojošām acīm, šķita — miroņa galvaskausā ielikta aizdedzināta lāpa. Vēl tālāk mijās daždažādi kropļi savilktiem locekļiem — greiziem sāniem, izgrieztām rokām, šķībiem kakliem, nabaga nomāktas, salauztas būtnes, sastingušas traģiskās pozās kā koka lelles; sevišķu uzmanību pievērsa kāda sieviete, kuras labā roka bija atmesta atpakaļ aiz gurniem, bet kreisais vaigs gulēja uz pleca. Tad nāca nožēlojamas, ar rahītu slimas meitenes vaska dzeltenu seju un trausliem, skrofulozes saēstiem kauliem; nopakaļus vilkās sievas dzeltenu sejas, krāsu, aiz sāpēm trulā izskatā — nelaimīgās, kurām vēzis saēd krūtis; vēl citas guļus, skumjās acis pievērsušas debesīm, šķita ieklausāmies sāpēs, ko audzēji bērna galvas lielumā izraisa viņu miesā. Tādu bija daudz, viņas nāca un nāca arvien briesmīgākas, un tā, kura nomainīja iepriekšējo, lika nodrebēt stiprāk. Kādai divdesmit gadu vecai meitenei, ar plakanu galvu kā krupim, zem zoda nokarājās līdz jostasvietai kakslis, tik liels kā priekšauta atloks. Tuvojās kāda akla sieviete marmorbālu seju ar acu dobumos iekaisušām un asiņojošām acīm, divām vaļējām vātīm, no kurām tecēja pūžņi. Veca, prātu zaudējusi sieviete, kuras degunu bija saēdusi venēriska slimība, ar melno, bezzobaino muti smējās baigus smieklus. Un pēkšņi kāda sieviete, kura slimoja ar krītamo kaiti, sāka raustīties putām uz lūpām savās nestuvēs, gājienam gaitu nepalēninot; aizrautības drudzi tas trauca svētajai grotai pretim.

Sanitāri, garīdznieki un pašas slimnieces uzsāka reliģisku dziesmu, Bērna (letes žēlabu dziesmu, un visi virzījās tālāk, skandinot līdz apnikumam Ave, bet ratiņi, nestuves un gājēji virzījās lejup pa kraujo ielu kā sacēlusies un pārplūdusi upe, kas šalkodama veļ savus viļņus. Svētā Jāzepa ielas stūrī, blakus Merlasa laukumam, kāda ekskursantu ģimene, no Koterē vai Banjēras iebraukuši ļaudis, nekustīgi stāvēja ietves mala, pārsteigumā sastinguši. Tie droši vien bija bagāti pilsoņi, tēvs un māte ļoti nopietna izskata, abas pieaugušās meitas gaišos tērpos, smaidošām sejām kā jau laimīgi cilvēki, kas izklaidējas. Bet šīs ļaužu grupiņas pirmajam pārsteigumam sekoja pieaugošas izbailes, it kā viņi būtu ieraudzījuši atveramies senlaiku spitālīgo namu, vienu no leģendārajām slimnīcām, kas izvākta pēc kādas niknas sērgas. Abas meitas nobāla, tēvs un māte sastinga nepārtrauktā, šausmu pilnā gājiena priekšā, no kura vējš uzpūta smirdošu elpu tiem sejās. Mans dievs, vai tiešām pasaulē bija tik daudz neglītuma, netīrības un ciešanu! Vai tas bija iespējams zem šīs skaistās, starojošās saules, zem šīm plašajām, gaismas un līksmes pilnajām debesīm, kur dvesa svaigums no Gavas un rīta vējiņš nesa kalnu dzidro smaržu!

Kad Pjērs gājiena priekšgalā iznāca uz Merlasa laukuma, viņš juta, ka gaišās saules pali līst pār viņu un pretim dveš svaigs un smaržu pilns gaiss. Viņš pagriezās un mīļi uzsmaidīja Marī; un šai rīta krāšņumā, nonākot Rožukroņa laukuma centrā, abi bija sajūsmināti par daiļumu, kas pavērās viņiem visapkārt.

Tieši pretim, austrumos, lielā klinšu spraugā atradās vecā Lurda. Aiz tālajiem kalniem lēca saule, un tās slīpie stari meta tumši violetas svītras uz vientuļo klinti, kuru vainagoja senlaiku cietokšņa grūstošais tornis un mūris — šis kādreizējais bargais septiņu ieleju sargs. Zeltainajos, virmojošajos putekļos vīdēja lepnās kalnu smailes un ciklopisko celtņu sienas; aiz pils pacēlās neskaidri jumti — tie bija izbalējuši un it kā pazuduši vecaja pilsētā; turpretī šaipus pils, plešoties pa labi un kreisi, smaidīja no sava zaļuma jaunā pilsēta ar viesnīcu baltajām fasādēm, izrotātiem namiem un skaistiem veikaliem; tā bija bagāta, dzīvībā dzirkstoša pilsēta, kas kā brīnums uzplauka šeit dažos gados. Gava tecēja klints pakājē, šalkojot veldama savus dzidros, zaļgani zilos viļņus, dziļus zem vecā tilta un straujus zem jaunā, kuru bija uzbūvējuši svētie tēvi, lai savienotu grotu ar staciju un nesen atklāto bulvāri. Kā fons šai daiļajai ainavai ar svaigajiem ūdeņiem un zaļo lapotni, šai atjaunotajai pilsētai, izmētātai un līksmai, pacēlās mazais Zērs un lielais 2ērs, divas milzīgas klinšu virsotnes, viena kaila, otra ar zāli apaugusi, un tālajā ēnā, kas tās sedza, šis klintis pieņēma maigas nokrāsas — mēļu un bāli zaļganu, kas pamazam gaisa sārtajā.

Ziemeļos, uz Gavas labā krasta viņpus nokalnēm, kas aizstiepjas gar dzelzceļa līniju,- pacēlās Biala augstienes ar mežiem apaugušām, rīta dzidrumā ienirušām nogāzēm. Tur atradās Bartresa. Tālāk pa kreisi, pāri Zilo kalnu grēdai, slējās augšup Miramons. Citas kalnu virsotnes, kā dūmakā tītas, lielā tālumā izgaisa. Viņpus Gavas, līdzenumā starp zālainiem pakalniem acis iepriecināja daudzie šeit uzceltie klosteri. Tie šķita izauguši kā dabiski ātrau-dži stādi uz šīs brīnumiem pilnās zemes. Vispirms šeit bija Nevērās māsu nodibināts bāriņu nams, kura plašās ēkas mirdzēja saulē. Tad karmelltu klosteris pretim gro-tai, uz Po ceļa; augstāk Pueiferē;tad dominikāņu klosteris, kurš it kā izzuda vientulībā un no kura varēja redzēt tikai jumta stūri; un, beidzot, Neaptraipītās ieņemšanas klostera māsas, sauktas par zilajām māsām, bija uzcēlušas atpūtas namu, kur tās uzņēma pansijā vientuļas dāmas un bagātas svētceļnieccs, kas alka klusuma un vientulības. Šajā stundā, kad sākās dievkalpojumi, visi klosteru zvani gavilēja, skaņām lidojot kristāldzidrajā gaisā; otrā apvāršņa malā, dienvidos, šiem zvaniem atbildēja citu klosteru zvani ar to pašu sudrabaino prieku. Blakus vecajam tiltam svētās Klarisas klostera zvani bārstīja tik tīru un skaidru skaņu gammu, ka to varēja dēvēt par putniņa dziesmu. Arī no šīs pilsētas puses krustojās ielejas un kalni pacēla savus kailos sānus, tā bija cilvēku izmantota un arī smaidoša daba, kā viļņojošu pakalnu jūra, starp kuriem pavīdēja Vizāna kalni, tiem pāri slīdēja karmīnsarkanas un bāli zilganas nokrāsas.

Bet, kad Marī un Pjērs pavērsa acis pret rietumiem, viņi jutās šī daiļuma savaldzināti. Saule gaiši apmirdzēja Lielā Beū un Mazā Beū nevienāda augstuma virsotnes. Tās veidoja it kā purpura un zelta fonu, žilbinošu kalnu, kur varēja atšķirt tikai ceļu, kas vijas starp kokiem un aizved uz Kalvārijas kalnu.[1] Šajā nomaļajā vietā, staru vainaga mirdzā iznira trīs cita par citu augstāk uzceltas baznīcas, kurām Bernadetes liegais aicinājums bija licis rasties uz klints par slavu svētajai jaunavai. Kā pirmā pacēlās Rožukroņa baznīca, zema un apaļa, pa pusei klintī izcirsta uz laukuma, kuru no abām pusēm kā milzu rokas ieslēdza lielas, lēzenas kāpnes, kas mazliet slīpi aizveda līdz pašai kriptai. Tur bija pielikts milzu darbs, akmeņi kaudzēm pārvietoti un skaldīti, uzceltas augstas, jomiem līdzīgas arkas, ierīkotas divas gatves šajā milzīgajā aplī, lai procesijas ar sevišķu krāšņumu ieietu dievnamā un lai bez pūlēm varētu mazu, slimu bērniņu ratiņos pievest tuvāk dievam. Aiz šis baznīcas atradās kripta, apakšzemes baznīca, no tās redzēja virs zemes paceļamies vienīgi zemās durvis pār Rožukroņa baznīcu, kuras jumta akmens plātnes sedza plašās galerijas un turpināja kāpnes. Un, beidzot, abām pāri pacēlās bazilika, mazliet trausla un slaida, pārāk jauna, pārāk viegla, kā dārgakmens smalki izrotātā ietvarā, kas radusies uz Masabjellas klints kā lūgšana, kā balta baloža lidojums. Torņa smaile — tik slaida salīdzinājumā ar gigantiskajām kāpnēm — šķita kā maza, taisna sveces liesmiņa pie neaptveramā apvāršņa pār kalnu un ieleju bezgalīgo jūru. Kalvārijas pakalna sulīgajā zaļumā likās, ka šai baznīcai piemīt bērna ticības trauslums un sirds skaidrība; un modās arī doma par mazu, baltu pazemīgas meitenītes rociņu, kas savā cilvēciskā, dziļā postā pacelta pret debesīm. Grotu, kuras ieeja atradās par kreisi, nevarēja redzēt no kalna pamatnes. Aiz bazilikas bija saskatāms vienīgi svēto tēvu mājoklis, smaga četrstūraina celtne, bet lielu gabalu tālāk ēnainas ielejas vidū, kas kļuva plašāka, pacēlās bīskapa pils. Visas trīs baznīcas liesmoja rīta saulē, tās staru zelta lietus lija pār apkārtni, un zvanu skaņas lidoja un šķita trīsam spilgtajā gaismā kā šīs skaistās, austošās dienas dziesmota pamošanās.

Šķērsojot Rožukroņa laukumu, Pjērs un Marī pameta skatienus uz Esplanādi — dārzu ar garenu mauriņu vidū, ko iežogo divas paralēlas alejas un kas sniedzas līdz pat jaunajam tiltam. Tur, pavērsta ar seju pret baziliku, stāvēja kronētās svētās jaunavas statuja. Visi slimnieki, garām ejot, pārmeta sev krustu. Drausmīgais gājiens savas dziesmas skaņu aizrautībā turpināja ceļu šai dabas svētku noskaņā. Zem starojošām debesīm, starp purpurā un zeltā greznotajiem kalniem, starp simtgadīgiem dzīvības sulas pilniem kokiem un mūžīgajā svaigumā urdzošajiem ūdeņiem gājiens veda savus ar ādas slimībām nosodītos, no tūskas sakropļotos un ādas maisiem līdzīgi uzpūstos rei-matiķus, paralītiķus, ciešanu izķēmotos; šeit soļoja slimnieki ar ūdensgalvām, Vita dejas mocītie, diloņslimie, rahītiķi, epileptiķi, ar vēzi un ar kāksli slimojošie, prātā jukušie un idioti. Ave, ave, ave Maria! Nemitīgā žēlabu dziesma skanēja skaļāk un virzīja grotai arvien tuvāk atbaidošo nabadzības un cilvēces ciešanu straumi; garāmgājēji izbīlī apstājās kā sastinguši, skatoties šos rēgainos auļus.

Pjērs un Marī pirmie devās cauri kāpņu augstajai arkai. Mazu brīdi virzījušies gar Gavas krastu, viņi pēkšņi atradās grotas priekšā. Marī, kuru Pjērs piestūma režģim, cik tuvu vien iespējams, varēja tikai pacelties ratiņos sēdus, murminādama:

— Ak, vissvētā jaunava... Tik ļoti mīļotā jaunava...

Marī nebija nekā redzējusi, — ne baseinu mazos paviljonus, ne avotu ar divpadsmit caurulēm, kurām viņi bija pagājuši garām; viņa nebija spējīga vairs saskatīt pa kreisi bodīti, kur tirgojās ar sīkajām svētlietiņām, un pa labi akmens kanceli, kurā jau bija nostājies kāds garīdznieks. Vienīgi grotas spulgojošais krāšņums apžilbināja meiteni, viņai šķita, ka tur, aiz režģa, deg simtiem tūkstošu sveču, aizpildot visu zemo spraugu kā ugunskurs un ar zvaigžņu staru vainagu apvijot smailās velves malā šaurā iedobumā augstāk novietoto svētās jaunavas tēlu. Ārpus šīs mirdzošās parādības vairs nebija nekā, ne kruķu, ar kuriem bija apkārta daļa grotas velves, ne kaudzē samesto puķu pušķu, kas vīta starp efejām un mežrozīšu krūmiem, nebija vairs pat altāra grotās vidū, blakus mazām, ar pārvalku apsegtām ērģelēm. Bet, kad Marī pavērsa skatienu augšup, viņa atkal ieraudzīja klints virsotnē — debesīs balto, trauslo baziliku, kas tagad bija redzama profilā un ar savu bultai iīdzīgo smaili izgaisa bezgalīgajā zilgmē kā lūgšana.

— Ak, visvarenā jaunava... — Marī čukstēja, — tu jaunavu karaliene... Visu jaunavu svētā jaunava...

Pjēram bija izdevies Marī ratiņus iestumt pirmajā rindā, ozola soliem priekšā, kas lielā skaitā rindojās zem klajas debess kā baznīcas jomā. 5os solus pilnīgi bija aizņēmuši slimnieki, kas varēja sēdēt. Brīvos laukumiņus aizpildīja nestuves, kuras nolika zemē, riteņiem saķērušies ratiņi, spilvenu un matraču kaudze, uz kuriem blakus cita citai raibā jūklī mita visas iedomājamās ciešanas. Atnācis šurp, Pjērs ieraudzīja Vinjeronus, kuri ar savu nelaimīgo Gistavu aizņēma vienu solu; turpretī uz akmens plātnēm viņš pamanīja mežģīnēm greznoto Djelafē kundzes gultu, kuras galvgalī viņas vīrs un māsa, ceļos nometušies, skaitīja lūgšanas. Tālāk rindojās visi vagona slimnieki, Sabatjē kungs un brālis Izidors viens otram blaktis; Vētī kundze nogurusi gulēja ratiņos. Elīza Rukē sēdēja uz sola, Grivote lielā satraukumā piecēlās pussēdus, atspiezdamās uz matrača ar abām delnām. Arī Māža kundzi Pjērs ieraudzīja mazliet atstatu, lūgšanā nogrimušu, bet Vensēna kundze, ceļos nometusies ar mazo Rožu uz rokām, pacēla meiteni un kvēlu sirdi sniedza to svētajai jaunavai kā māte, kas dreb par savu bērnu, kaut tikai dievišķā māte justu līdzcietību un apžēlotos par to. Arvien lielāks auga svētceļnieku pūlis ap žogu, drūzmēdamies līdz pat Gavas krasta margām.

— Ak, žēlsirdīgā jaunava... Jaunava, kas ieņēmusi bez grēka .,.

It kā samanu zaudējusi, lūpām kustoties, pie sevis klusu lūdzot, Marī izklaidīgi raudzījās Pjērā. Viņš saprata, ka Marī grib viņam ko teikt. Pjērs noliecās.

— Vai jūs vēlaties, lai es palieku šeit, jūsu rīcībā, un aizvedu jūs tūliņ uz baseinu?

Sapratusi Pjēra vārdus, Marī noraidoši pagrozīja galvu. Tad drudžainā satraukumā teica:

— Nē, nē! Es nevēlos, ka mani šodien gremdē avotā... Man šķiet, ka jabūt tā cienīgai, tik tīrai, tik svētai, lai izaicinātu brīnumu!... Visu šo rītu es gribu lūgt saliktām rokām, es gribu lūgt, lūgt no visas sirds, no visas dvēseles...

Meitenei aizrāvās elpa, un viņa piebilda:

— Nenāciet ātrāk pēc manis kā pulksten vienpadsmitos. Es nekustēšos no šejienes.

Pjērs tomēr negāja projām, viņš palika pie Marī. Mirkli viņš nometās ceļos; ari viņš vēlētos, arī viņš gribētu lūgt kvēlā ticībā, izlūgties no dieva dziedināšanu šai slimajai meitenei, kuru mīlēja ar brāļa maigumu. Bet, kopš Pjērs atradās pie grotas, viņš izjuta dīvainu pretīgumu tajā ieiet, neskaidrs sašutums mita viņā un apslāpēja lūgšanas pacilātību. Viņš gribēja ticēt, visu nakti bija cerojis, ka ticība liks atkal uzplaukt viņa dvēselē skaistajam nezināšanas un vientiesības ziedam, līdzko viņš nometīsies ceļos uz šīs brīnumu pilnās zemes. Bet Pjērs neizjuta nekā, tikai mulsums un nemiers viņu māca, redzot šo ārišķību, šo stingo, balto statuju mākslīgā sveču gaismā starp bodīti, kurā pārdeva rožukroņus un kuras priekšā drūzmējās pircēji, un lielo akmens kanceli, no kuras kāds Marijas debessbraukšanas tēvs skaļā balsī sauca Ave. Vai tiešām viņa, Pjēra, dvēsele bija jau liktai izkaltusi? Vai nekāda debesu rasa to nespētu atveldzēt nevainībā un padarīt līdzīgu mazu bērnu dvēselītēm, kas atdod sevi visu liegajam leģendas glāstam?

Pjēra domas atkal aizklīda, garīdzniekā uz kanceles viņš pazina tēvu Masiasu. Kādreiz Pjērs bija ar to saticies, un viņu arvien mulsināja tēva Masiasa skarbā dedzība, vājā seja ar spožajām acīm un lielo, daiļrunīgo muti, kas vētraini lūdza debesis nolaisties zemes virsū. Vērodams garīdznieku un būdams pārsteigts, ka redz šādu atšķirību starp sevi un viņu, Pjērs pamanīja pie kanceles pakājes stāvām tēvu Furkādu un baronu Siīru, nogrimušus dziļā sarunā. Pēdējais šķita apmulsis, tomēr beidzot likās piekrītam, laipni pamādams ar galvu. Tur bija arī abats Židēns, kas mazliet aizturēja tēvu Furkādu; abata Židēna platā, tēvišķīgā seja arī pauda it kā apjukumu, bet tad arī viņš savukārt piekrītoši pamāja.

Pēkšņi kancelē parādījās tēvs Furkāds, stalti izsliedams savu lielo augumu, kuru podagras lēkme, no kādas tas cieta, mazliet salieca; viņš negribēja, ka tēvs Masiass, viņa mīļotais brālis, kuru cienīja vairāk par citiem, nokāptu no kanceles: viņš aizturēja to uz šauro kāpņu pakāpiena un atspiedās uz tēva Masiasa pleca.

Tad tēvs Furkāds sāka pilnskanīgā, dobja balsī kā valdnieks, kas pavēl visiem klusēt:

— Mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas, izlūdzos piedošanu, ka pārtraucu jūsu lūgšanas; bet man jums kas jāpaziņo, man jālūdz palīdzība no visām jūsu ticīgajām dvēselēm... Šorīt mums bija jānožēlo ļoti bēdīgs gadījums — kādā no tiem vilcieniem, kuri jūs atveda šurp, viens no mūsu brāļiem ir miris, tieši tobrīd, kad šis brālis nonāca apsolītā zemē.,.

Dažus mirkļus tēvs Furkāds klusēja. Šķita, ka viņš aug vēl lielāks, viņa skaistā seja staroja garās bārdas karaliskajā plūdumā.

— Taču, mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas, par spīti visam, manī mostas doma, ka mums nebūs izmisumā krist... Kā lai to zina, varbūt dievs gribējis šo nāvi, lai parāditu pasaulei savu visvarenību?... Manī runā kāda balss, kas lika man uzkāpt šeit, lai prasītu no jums lūgšanas par šo cilvēku, kura vairs nav, bet kura glābiņš tomēr ir vissvētās jaunavas rokās, jo viņa vienmēr var lūgt savu dievišķo dēlu... Jā! Sis cilvēks ir šeit, es liku atnest viņa miesas, un varbūt tas ir atkarīgs no jums, lai brīnums pārsteigtu zemi, — ja jūs lūgsiet pietiekoši kvēli, lai aizkustinātu debesis... Iegremdēsim mirušo baseinā un lūgsim to kungu, pasaules valdnieku, viņu atmodināt un dāvāt mums šo savas lielās žēlastības neparasto pierādījumu...

Ledaina dvesma, kā no neredzamas pasaules nākusi, pārlidoja klātesošajiem. Visi nobāla, un, lai gan neviens neatvēra lūpas, šķita, ka baiga murmināšana pārskrien pūlim.

— Bet, — bargi atsāka tēvs Furkāds, — jābūt īstai ticībai, mums jālūdz ar neviltotu kvēli! Mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas, tā ir visa jūsu dvēsele, ko es prasu, tā ir lūgšana, kurā jūs ieliksiet visu savu sirdi, savas asinis, savu dzīvi, visu, kas jums ir tirs un cēls... Lūdziet ar visu spēku, lūdziet, līdz jūs vairs nezināt, ne kas jūs esat, ne kur jūs esat, lūdziet, kā lūdz mīlot un kā lūdz mirstot; jo tas, ko mēs šeit lūgsim, ir tik liela un reta žēlastība, tik pārsteidzoša, ka vienīgi mūsu dedzība var ietekmēt dievu mums atbildēt... Un, lai mūsu lūgšanas būtu iespaidīgas, lai tām būtu laiks izplatīties un pacelties pie mūžības kājām, tas notiks šo pēcpusdienu, pulksten trijos, kad mēs iegremdēsim aizgājušā miesas baseinā... Mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas, lūdziet, lūdziet visu svēto jaunavu, eņģeļu karalieni, grūtsirdīgo mierinātāju!

Tad tēvs Furkāds, aizkustinājuma saviļņots, uzsāka skaitīt rožukroni, bet tēvs Masiass izplūda skaļās raudās. Lielais, baigais klusums bija pārtraukts, pūli pārņēma ekstāze, skanēja izsaucieni, šņuksti un nesakarīgi lūgšanu šļupsti. Tas bija kā ārprāta murgs, kas iznīcina gribasspēku, kas no visām būtnēm izveido vienu vienīgu būtni, kura mīlestības apmātībā alkst pēc neiespējama brīnuma.

Mirkli Pjēram šķita, ka zeme grīļojas zem kājām, ka viņš nogāzīsies un zaudēs samaņu. Ar pūlēm viņš piecēlās un devās projām.

III

Kad Pjērs attālinājās, nepārvaramu pretīguma sajūtu satraukts, nespēdams vēl ilgāk tur uzkavēties, viņš pamanīja de Gersēna kungu, ceļos nometušos grotas priekša un sevī nogrimušu, lūdzam no sirds. Pjērs nebija viņu redzējis kopš rīta un nezināja, vai de Gersēna kungam bija izdevies noīrēt divas istabas; Pjēra pirmā vēlēšanās bija tam pievienoties. Taču tad viņš vilcinājās un negribēja traucēt de Gersēna kunga aizrautību, domādams, ka tas, bez šaubām, lūdz par savu meitu, kuru dievināja, lai gan savā neprātā un pastāvīgajā izklaidībā aizmirsa rūpēties par Marī. Un Pjērs pagāja de Gersēna kungam garām un nozuda zem kokiem. Pulkstenis nosita deviņi, viņa rīcībā bija vel divas stundas.

Mežonīgajā, augstajā kraujā, kur senās dienās ganījās cūkas, par lielu naudu bija izveidota krāšņa gatve, kas aizvijās gar Gavas krastu. Tādēļ gan bija mazliet jāatvirza upes gultne, lai iegūtu zemes platību un ierīkotu lielisku krastmalu, kas robežojās ar plašu, margām aizsargātu ietvi. Šī gatve nobeidzās pie kāda divsimt vai trīssimt metru augsta uzkalna, un tā bija kā noslēgta pastaigu vieta ar soliem brīnišķo koku ēnā. Bet neviens šurp nenāca, varbūt vienīgi pārlieku lielais pūlis, kas nevarēdams saiet pie grotas, novietojās šeit. Te vēl atradās vientuļi kaktiņi starp velēnām aplikto sienu, kas to norobežoja dienvidos, un plašajiem laukiem, kuri aizstiepās ziemeļos; otrā Gavas krastā pacēlās mežiem apaugušas nogāzes, atdzīvinādamas klosteru baltās fasādes. Svelmainās augusta dienās šeit, koku paēnā plūstošās upes krastā, varēja baudīt veldzējošo dzestrumu.

Arī Pjērs tūlīt izjuta mieru, kā atmodies no mokoša sapņa. Viņš it kā pārbaudīja sevi un bija nemierā ar savām jūtām. Vai viņš šorīt nebija ieradies Lurdā ar ilgām ticēt un vai nebija domājis, ka ticība nāks atkal kā senajos bērnības gados, kad viņš paklausīja mātei un tā viņam pavēlēja salikt rokas un mācīja bīties dieva? Bet, tikko viņš nokļuva pie grotas, tā elka dievības kults, ticības vardarbība, uzbrukums saprātam modināja viņā riebumu, kas gandrīz šķila laupām viņam samaņu. Kas gan notiks ar viņu? Vai tad viņš nevarētu mēģināt savas šaubas apklusināt, izmantojot šo ceļojumu, lai redzētu un sevi pārliecinātu? Sākums bija nomācošs, tas viņu skumdināja, un bija nepieciešami šie skaistie koki, dzidrais kalnu strauts, šī klusā, vēsā gatve, lai apvaldītu savu satraukumu.

Kad Pjērs sasniedza gatves galu, gadījās nejauša satikšanās. Jau dažus mirkļus viņš vēroja slaida auguma sirmgalvi, kurš tuvojās viņam cieši aizpogātos svārkos un platmalē; Pjērs centās atsaukt atmiņā šo bālo seju ar ērgļa degunu un melnām, caururbjošām acīm. Bet viņu mulsināja garā, baltā bārda un garās sirmo matu cirtas. Sirmgalvis apstājās: arī viņš savukārt bija pārsteigts.

— Kā, Pjēr, — jūs esat Lurdā!

Tad pēkšņi jaunais garīdznieks pazina ārstu Saseņu, sava tēva draugu un arī savu veco draugu, kurš viņu bija izārstējis un stiprinājis fiziskā un garīgā sabrukuma brīdī nākamajā dienā pēc mātes nāves.

— Ak, mans labais doktor, cik es esmu priecīgs jūs redzēt!

Abi dziļi saviļņoti apskāvās. Tagad, uzlūkojot ārsta sniegbaltos matus un bārdu, lēno gaitu un bezgala skumjo sejas izteiksmi, Pjērs atcerējās nežēlīgās nelaimes, kas pārvērta šo cilvēku sirmgalvī. Bija aizritējuši tikai daži gadi, un viņš atrada doktoru likteņa satriektu.

— Jūs nezinājāt, ka esmu palicis Lurdā, vai ne? Tiešām, es jau vairs nerakstu, es nepiederu vairs pie dzīvajiem, jo mājoju mirušo valstī.

Vecā vīra acis sariesās asaras; un aizlauztā balsī viņš atsāka:

— Šeit, apsēdīsimies uz šī sola, man būs liels prieks pavadīt kādu mirkli ar jums kā senāk!

Arī Pjērs savukārt juta,, ka viņu smacē asaras. Viņš nerada vārdus, tikai murmināja:

— Ak, mans mīļais doktor, mans vecais draugs, jutu jums līdzi no visas sirds, ar visu dvēseli!

Šaseņu piemeklēja posts, sabruka visa viņa dzīve. Viņš kopā ar meitu Margeritu, pieaugušu, daiļu, divdesmit gadus vecu jaunavu, bija atvedis uz Koterē Saseņa kundzi, brīnišķīgu sievu un māti, kuras veselība tiem sagādāja raizes; pēc pāris nedēļām viņa jutās daudz labāk un sāka jau domāt par izbraukumiem, kad pēkšņi kādu rītu viņu atrada gultā mirušu. Sis briesmīgais likteņa sitiens pilnīgi apstulboja tēvu un meitu. Ārstam kā Bartresā dzimušam pilsonim bija Lurdas kapsētā ģimenes kapvieta, kur tas bija uzcēlis kapenes un kur jau atdusējās viņa vecāki. Viņa vēlēšanās bija, lai tur gulētu arī viņa sieva, blakus tukšajai vietai, kurā viņš domāja sievai drīz pievienoties. Ārsts Saseņs uzkavējās Lurdā vēl apmēram nedēļu ar Margeritu, kad pēkšņi meiteni kādu vakaru sagrāba stiprs drudzis un tai bija jāliekas gultā; trešajā dienā viņa nomira, un apjukušais tēvs nespēja pat konstatēt slimību. Tukšajā kapvietā mātei blakus nu tika guldīta viņa meita pašā jaunības plaukumā, starojoša skaistumā un veselībā. Vakar vēl laimīgs cilvēks, mīlēts un glāstīts, kam līdzās mita divas dārgas būtnes, kuru mīla deva siltumu viņa sirdij, šodien viņš bija vairs tikai nelaimīgs vecs vīrs, kas gāja stostīdamies, kā pazudis, un ko stindzināja vientulība. Viss viņa dzīvesprieks bija salauzts, viņš apskauda ceļu strādniekus, kas skaldīja akmeņus, redzēdams, ka sievas un meitenes kailām kājām atnes tiem zupu. Viņš negribēja vairs atstāt Lurdu, pameta visu: savu darbu un klientus Parīzē, gribēja dzīvot šeit, kapa tuvumā, kur viņa sieva un meita dusēja mūžīgā mierā.

— Ak, mans vecais draugs, — Pjērs atkārtoja, — cik ļoti es jums jūtu līdzi Kādas bezgalīgas sāpes!... Bet kādēļ gan nepadomāt mazliet par tiem, kas jūs mīl? Kādēļ jūs noslēdzaties šeit ar savām bēdām?

Ārsts pamāja ar roku, it kā aptverdams apvārsni.

— Es nevaru aiziet, viņas ir šeit, viņas mani sargā... Viss ir beidzies, es gaidu, kad varēšu viņām pievienoties.

Iestājās atkal klusums. Viņiem aiz muguras nogāzes krūmājā spurdza putniņi, bet tieši pretim šalkoja Gava. Pār slīpajām nokalnēm kvēlie saules stari meta zeltainu putekļu kūļus. Bet zem šiem skaistajiem kokiem, uz šā vientuļā sola valdīja spirdzinošs vēsums; viņi bija vieni

paši kā tuksnesī, divsimt so|u attālumā no pūļa, jo neviens nenovērsās no grotas, lai atmaldītos šurp.

Viņi tērzēja ilgi. Pjērs izklāstīja ārstam, kādos apstākļos viņš šorīt līdz ar svētceļniekiem bija iebraucis Lurdā de Gersēna kunga un viņa meitas sabiedrībā. Bet pēc brītiņa, izdzirdis dažas frāzes, Pjērs izbrīnījies uzlēca kājās.

— Ko, doktor, jūs tagad ticat, ka iespējami brīnumi? Jūsl Ak dievs! Jūs, kuru es pazinu kā neticīgu vai vismaz pret ticību pilnīgi vienaldzīgu cilvēku!

Pjērs lūkojās gluži apjucis, dzirdot, kā doktors izsakās par grotu un Bernadeti. Doktors ar tik skaidru galvu, zinātnieks ar tik asu spriedumu, kura analītiskās spējas viņš kādreiz bija apbrīnojis! Kā varēja augsti attīstīts gaiša prāta cilvēks, atbrīvojies no katras ticības, pieredzes bagāts, — kā gan tas varēja tiktāl nokļūt, lai pieļautu domu par dziedināšanu ar brīnuma, ar dievišķa avota spēku, kuram svētā jaunava likusi urdzēt zem bērna pirkstiem?

— Bet, mīļais doktor, jel padomājiet! — Pjērs teica. — Jūs taču pats piegādājāt manam tēvam materiālus par Bernadeti, jūsu mazo tautieti, kā jūs viņu nosaucāt; un vēlāk, kad šis nostāsts inani valdzināja kādu brīdi, jūs bijāt tas, kas man stāstījāt tik daudz par viņu. Jums Ber-nadete bija vienīgi slima meitene, kas redz halucinācijas, pa pusei attīstībā atpalicis bērns, kam trūkst gribas... Atcerieties mūsu pārrunas, manas šaubas, to, kā jūs man palīdzējāt atkal atgūt saprātu!

Pjērs bija satraukts; vai tad šis nebija visdīvainākais piedzīvojums? Viņš, garīdznieks, kādreiz atdevies ticībai, bija ticību zaudējis, saskaroties ar šo ārstu, kurā viņš tagad atrod pārliecinātu ticīgo, kas atzīst pārdabiskas lietas, turpretī viņš pats, Pjērs, cieta mokas, nespēdams vairs ticēt!

—- Jūs, kurš atzināt tikai precīzus faktus un pamatojaties tikai uz novērojumiem!... Jūs tātad atsakāties no zinātnes?

Tad Saseņs, kurš līdz šim bija mierīgi un skumji smaidījis, strauji un dziļā nicināšana atmeta ar roku

— Zinātne! Vai tad es zinu kaut ko, vai tad es spēju kaut ko?... Jūs man nupat jautājāt, rio kā mirusi mana nabaga Margerita. Bet es to nezinu. Es, kuru visi iedomājās tik gudru un apbruņotu pret nāvi, es nekā nesapratu no viņas slimības, es nekā nespēju, pat nespēju kaut vai par stundu paildzināt manas meitas dzīvi. Un mana sieva, kuru es atradu aukstu gultā, kur tā vakarā bija apgūlusies labsajūtā un tik līksma, — vai tad es spēju kaut paredzēt to, kas varētu notikt?... Nē, nē! Manās acīs zinātne ir bankrotējusi. Es negribu nekā vairs zināt, es neesmu nekas vairāk kā muļķis un nabaga cilvēks.

Doktors Saseņs to runāja nikni, sašutis par savu lepno un laimes pilno pagātni. Nomierinājies viņš turpināja:

— Klausieties, man ir dziļi sirdsapziņas pārmetumi. Jā, un tie mani vajā un nemitīgi dzen šurp, lai es klīstu starp šiem cilvēkiem, kas lūdz... Un mani moka tas, ka neatnācu šurp un nezemojos pie grotas, kad atvedu Lurdā abas savas dārgās būtnes. Viņas būtu metušās ceļos kā visas sievietes, kuras jūs redzat, un es arī būtu nometies ceļos viņām blakus, un svētā jaunava varbūt būtu viņas dziedinājusi un saglabājusi man... Es, neprātīgais, pratu viņas tikai zaudēt. Tā ir mana vaina.

Tagad asaras ritēja viņam pār vaigiem.

— Es atceros, ka bērnībā Bartresā mana māte, zemnieka sieva, mācīja mani salikt rokas un katru rītu lūgt dieva palīdzību. Šī lūgšana skaidri atausa manā atmiņā, kad paliku viens, bezpalīdzīgs un nevarīgs kā bērns. Un ko jūs teiksiet, mans draugs? Saliku kopā savas rokas kā senajās dienās, jo biju pārlieku nelaimīgs, pārlieku vientuļš, un pēkšņi jutu, ka man nepieciešama augstāka palīdzība, dievišķa vara, kas domātu, kas gribētu manā vietā, kas mani aijātu un aiznestu savā mūžīgajā, visu zinošajā gaismā. Ak, kāda nesaprašana, kāds sajukums valdīja manā nabaga galvā pirmajās dienās pēc šī negaidītā trieciena, kuru tā saņēma! Divdesmit naktis es pavadīju bez miega, domāju, ka kļūšu vājprātīgs. Visādas domas jaucās man pa galvu, sašutumā es rādiju dūri debesīm, un tad es kļuvu pazemīgs un lūdzu dievu pieņemt arī mani... Beidzot pārliecība, ka pasaulē valda taisnība, valda mīlestība, mani nomierināja un atdeva ticību. Jūs, jūs taču pazināt manu meitu tik skaistu, dzīves priekā starojošu: vai tad ta nebūtu briesmīga netaisnība, ja šai meitenei, kura nemaz nebija dzīvi baudījusi, ja viņai viņpus kapa nebūtu vairs nekā? Viņai tur jādzīvo tālāk, par to esmu noteikti pārliecināts, jo es dzirdu, ka reizēm viņa man teic, ka mēs atkal atradīsim, atkal redzēsim viens otru. Ak, šīs mīļās būtnes, kuras esmu zaudējis, mana dārgā meitiņa, mana mīļā sievai Atkal viņas redzēt, dzīvot atkal ar viņām kopā — tā ir mana vienīgā cerība, vienīgais mierinājums šis pasaules sāpēs!... Es esmu sevi atdevis dievam, jo vienīgi dievs var man viņas atkal atdot.

Trīsas pārņēma sirmgalvi, un Pjērs beidzot saprata, kā notikusi šī atgriešanās: zinātnieks, kurš bija garīgi novecojis, atgriežas pie dieva, kad 'visu viņa būtību sava varā sagraba jūtas. Vispirms — līdz šim tas viņam bija apslēpts — Pjērs atklāja sava veida atavismu šajā pire-nejietī, šajā kalnu zemnieka dēlā, kas bija uzaudzis ticībā leģendai un kas atkal nokļuva leģendas ietekmē, kaut gan tai bija gājuši pāri piecdesmit zinātniskos pētījumos aizvadīti gadi. Turklāt tam pievienojās tāda cilvēka pagurums, kuram zinātne nebija devusi laimi un kurš saceļas pret zinātni tādā dienā, kad tā šķiet viņam ierobežota un bezspēcīga aizturēt viņa asaras. Beidzot, vilšanās un šaubas par visu radīja slāpes pēc skaidrības, tā ka vecais vīrs, gadu gaitā jūtīgāks kļuvis, bija laimīgs aizmigt mūžīgā mierā, ticot dievam.

Pjērs neiebilda un nesmīnēja, jo šis diženais, likteņa šaustais sirmgalvis ar savu sāpju pilno vecuma nespēkji plosīja viņam sirdi. Vai tad nemostas žēlums, redzot pašus stiprākos un garā skaidrākos nonākam bērna prātā^

— Ak, — Pjērs nopūtās, — kaut taču arī es varētu tik daudz ciest, lai saprātam liktu klusēt, lai varētu nomesties ceļos tur lejā un spētu ticēt visiem skaistajiem nostāstiem!

Bāls smaids, kas reizēm vēl atplaiksnījās ārsta Šaseņa lūpās, apmirdzēja viņa seju.

— Jūs domājat brīnumus, vai ne? Jūs esat garīdznieks, mans bērns, es saprotu jūsu nelaimi... Brīnumi jums šķiet neiespējami. Bet ko jūs zināt no tā visa? Sakiet, ka jūs nezināt nekā un mūsu saprātam neiespējamais īstenojams katru mirkli... Nu gan esam aizrunājušies, tūlīt pulkstenis sitīs vienpadsmit, un jums jāatgriežas grotā. Es jūs gaidīšu pusčetros, es jūs aizvedīšu uz medicīnisko brīnumu konstatēšanas biroju, kur ceru jums parādīt ko pārsteidzošu... Neaizmirstiet, pulksten pusčetros.

Ārsts Saseņs aizlaida Pjēru un palika viens uz sola. Karstums bija pieņēmies, pakalni tālumā dega svelmainajā saulē. Viņš aizmirsās, sapņodams ēnu zaļajā puskrēslā, klausīdamies Gavas nepārtrauktas čalās, it kā mīļa, dārga balss runātu ar viņu no aizsaules.

Pjērs steidzās pievienoties Marī. Tas viņam nenācās pārāk grūti: pūlis sāka izklīst, jo daudzi aizgāja brokastot. Blakus jaunajai meitenei viņš pamanīja mierīgi sēžam viņas tēvu de Gersēna kungu, kurš nekavējoties paskaidroja savas ilgās kavēšanās iemeslus. Vairāk nekā divas stundas no rīta viņš bija skrējis pa Lurdu uz visām pusēm, klauvējis vismaz pie divdesmit viesnīcu durvīm, neatrazdams ne mazāko kambarīti, kur pārgulēt: pat kalpoņu istabas bija izīrētas, nebija iespējams atrast pat matraci, uz kura novietoties gaitenī. Kad jau bijis gluži izmisis, viņš pēkšņi uzdūries divām istabām, mazām gan, bet labā viesnīcā, «Parādību» viesnīcā, vienā no visvairāk apmeklētajām pilsētā. Tie, kas šīs istabas bija pasūtījuši, telegrafējuši, ka viņu slimnieks miris. Vārdu sakot, nedzirdēts laimes gadījums, par kuru de Gersēna kungs šķita bezgala sajūsmināts.

Pulkstenis nosita vienpadsmit, nožēlojamais gājiens sāka atkal virzīties pa saules plūdos mirdzošajiem laukumiem un ielām; nonākot Sāpju dievmātes slimnīcā, Marī lūdza tēvu un jauno garīdznieku iet mierīgi pabrokastot viesnīcā un tad mazliet atpūsties, iekams nākt viņai pakaļ ap pulksten diviem, kad slimniekus atkal vedīs uz grotu. Bet, kad «Parādību» viesnīcā abi vīrieši pabrokastojuši uzkāpa savās istabās, pārgurušais de Gersēna kungs aizmiga tik dziļā miegā, ka Pjēram nebija drosmes to modināt. Kādēļ gan? Viņa klātbūtne nepavisam nebija nepieciešama. Pjērs atgriezās slimnīcā viens; procesija soļoja lejup pa Grotas gatvi, pārgāja Merlasa laukumam, šķērsoja Rožukroņa laukumu cauri skatītāju pūlim, kas pārkrustījās, drebot priekā par brīnišķīgo, līksmo augusta dienu. Tā bija skaistas dienas slavas pilna stunda.

Kad Marī bija atkal novietota grotas priekšā, viņa jautāja:

— Vai mans tēvs drīz ieradīsies?

— Jā, viņš mazliet atpūšas.

Viņa pamāja, gribēdama teikt, ka tēvs dara pareizi. Un drebošā balsī piebilda:

— Klausieties, Pjēr, atnāciet man paka] pēc stundas, lai aizvestu uz baseiniem... Es neesmu vēl cienīga saņemt žēlastību, es gribu lūgt, lūgt un lūgt.

Kvēlā vēlēšanās būt pie baseiniem mijās ar baiļu sajūtu, nedrošība un šaubas pārņēma Marī pirms paša brīnuma; uzzinājusi, ka Marī nav varējusi neko ieēst, viņai tuvojās kāda jauna meitene.

— Mīļā jaunkundze, ja jūs jūtaties ļoti nespēcīga, ziniet, ka mums šeit ir buljons.

Marī pazina Raimondu. Jaunās meitenes tika nodarbinātas grotā, lai pasniegtu slimajiem tasītes ar buljonu un pienu. Iepriekšējos gados dažas meitenes pat bija izgreznojušās koķetos zīda priekšautiņos ar mežģīnēm, turpretī tagad visām bija noteikti jāvalka vienkāršs, balti zili rūtots audekla priekšauts. Raimonda, par spīti visam, arī šai vienkāršībā prata būt apburoša jaunības svaigumā un mazas, labas saimniecītes rosībā.

— Vai ne? — Raimonda atkārtoja. — Jūs tikai man pamājiet, un es jums tūliņ atnesīšu buljonu.

Marī pateicās, atbildēdama, ka droši vien viņa neko negribēšot, tad viņa atkal pievērsās garīdzniekam.

— Vienu stundu, vēl vienu stundu, mans draugs.

Pjērs gribēja palikt pie viņas. Bet viss laukums bija

paredzēts slimajiem, un sanitāru klātbūtne nebija vēlama. Plūstošā pūļa straume aiznesa Pjēru sev līdz, un viņš nok|uva pie baseiniem, kur viņu pārsteidza neparasta aina, kas viņu aizkavēja. Triju mājiņu priekšā, kur atradās baseini, katrā pa trim — seši sievietēm un trīs vīriešiem, bija plašs, brīvs laukums, kuru iežogoja ap koku stumbriem apsieta resna virve; laukumā, rinda sastājušies, slimnieki ratiņos vai uz nestuvēm gaidīja savu kārtu, bet aiz virves otrā pusē drūzmējas milzīgs, sajūsmā iededzies pūlis. Šajā brīdī laukuma vidū kāds kapuciešu mūks, kājās stāvēdams, vadīja lūgšanas. Svētajai jaunavai veltītās Ave mijās cita ar citu, kuras pūlis atkārtoja, satraukti murminādams. Pēkšņi, brīdī, kad ar savu dārgo nastu, vaska Jēzus bērnam līdzīgo meitenīti, parādījās aiz satraukuma gluži bālā Vensēna kundze, kapucietis nokrita ceļos, sakrustodams rokas un saukdams: «Kungs, dziedini mūsu slimos!» Viņš to atkārtoja desmit reizes, divdesmit reizes, un pūlis to katrreiz atkārtoja, pie katra sauciena aizrautīgāk, raudādams, skūpstīdams zemi. Tas bija neprāta vējš, kas brāzās pāri šiem |audīm, liekdams pie zemes visas pieres. Pjērs apstājās, ciešanu asaru aizkustināts, kas naca no šo cilvēku sirds dzi|umiem; no sākuma tā bija lūgšana, kas, pieņemoties skaļumā, izskanēja prasībā, tad balsis pārgāja nepacietība un apdullinošās un niknās dusmās, lai ar varu piespiestu debesis paklausīt. «Kungs, dziedini mūsu slimos!... Kungs, dziedini mūSū slimos!...» Sie saucieni nerima.

Notika kāds starpgadījums. Grivote raudāja karstas asaras, jo atteicās iegremdēt viņu baseinā.

— Viņi saka, — Grivote žēlojās, — ka es esot diloņ-slima un diloņslimniekus nedrīkstot gremdēt aukstā

ūdeni... Bet vēl šorīt es redzēju, ka vienu iegremdēja. Tātad kāpēc mani ne?... Es pūlos jau veselu pusstundu, viņiem iegalvodama, ka viņi dara pāri svētajai jaunavai. Es kļušu dziedināta, es to jūtu, es kļūšu dziedināta...

Tā kā Grivotes žēlabas draudēja izvērsties skandālā, kāds no baseinu garīdzniekiem tuvojās, mēģinādams viņu nomierināt. Viņš tūlīt paskatīsies, aizies pajautāt godājamo tēvu domas. Ja viņa būs prātīga, iespējams, ka viņu iegremdēs baseinā.

Saucieni turpinājās: «Kungs, dziedini mūsu slimosi... Kungs, dziedini mūsu slimos!...» Pjērs, tikko ieraudzījis Vētī kundzi arī gaidot pie baseiniem, nespēja novērst skatienus no viņas sejas, kas atspoguļoja mokpilnas cerības, no stingajām ācīm, kas bija pievērstas durvīm, pa kurām iznāca dziedinātas svētlaimīgās un izredzētās. Brīdī, kad lūgšanas izskanēja divtik skaļi un valdīja īsts lūgšanu ārprāts, parādījās atkal Vensēna kundze ar savu meitenīti uz rokām, savu nelaimīgo un dievināto meitenīti, kuru nesamaņā bija iegremdējuši aukstajā ūdenī, un nabaga bērna mazā sejiņa, vēl mitra, bija tikpat bāla, aizvērtām acīm un izskatījās vēl vairāk sāpju izmocīta. Sīs ilgas nāves cīņas nomocītā māte, izmisusi par svētās jaunavas noraidījumu, kas bija nejūtīga pret viņas bērna ciešanām, rūgti raudāja. Kad savukārt ienāca Vētī kundze mirstoša cilvēka satrauktā steigā, kas grib vēl padzerties no dzīvības kausa, no jauna, cerību nezaudējot, bez paguruma atskanēja nemitīgie saucieni: «Kungs, dziedini mūsu slimos, kungs, dziedini mūsu slimos!...» Kapuciešu mūks bija nokritis ar seju pie zemes, un pūlis sakrustotām rokām, gaudodams kvēli skūpstīja zemi.

Pjērs gribēja pievienoties Vensēna kundzei, lai pateiktu viņai kādu labu, mierinošu vārdu, bet svētceļnieku vilnis neļāva viņam paiet garām -un atstūma viņu atpakaļ pie avota, kuru jau aplenca cits pūlis. Tā bija vesela ierīce zemas, garas akmens- sienas veidā, kuru sedza ieslīps jumts, un, kaut gan tur pa divpadsmit krāniem šaurajā baseinā tecēja ūdens, tomēr izveidojās slimnieku rindas. Daudzi šeit pildīja pudeles, skārda kannas un māla krūzes. Lai izvairītos no pārāk liela ūdens zaudējuma, katrs krāns darbojās, tikai nospiežot pogu. Tādēļ sievietes, kam rokās bija mazāk spēka, aizkavējās ilgāk un samērcēja sev kājas. Tās, kurām nebija kannu, ko pildīt, nāca dzert un mazgāja seju. Pjērs novēroja kādu jaunu cilvēku, kurš izdzēra septiņas mazas glāzītes un septiņas reizes mazgāja sev acis, tās nenoslaukot. Citi dzēra no gliemežvākiem, alvas kausiejn, ādas maisiņiem. Pjēra uzmanību sevišķi saistīja Elīza Rukē, kura, uzskatīdama, ka veltīgi ir iet uz baseiniem ar savu briesmīgās vāts saēsto seju, jau no paša rīta ik stundu mazgājās pie avota. Viņa nometās ceļos, atbīdīja lakatiņu un lika uz savas vāts ka-batdrāniņu, kuru samērcēja kā sūkli; ap viņu pūlis drūzmējas tik drudžainā satraukumā, ka ļaudis nemaz nepamanīja viņas drausmīgo seju, bet mazgājās un dzēra no tā paša krāna, pie kura viņa mērcēja savu kabatlakatiņu.

Tieši šajā brīdī Žerārs, kurš gāja garām, stumdams uz baseiniem Sabatjē kungu un redzēdams Pjēru nenodarbinātu, pasauca to. Viņš lūdza Pjēru nākt līdzi, lai palīdzētu, jo ataksijas slimnieku bija grūti pārvadāt un iegremdet ūdenī. Tādējādi Pjēram vajadzēja uzkavēties vīriešu baseinā aptuveni pusstundu, jo viņš palika tur pie slimnieka, bet Žerārs atgriezās grotā, lai .sameklētu vēl otru slimnieku. Šis paviljons Pjēram šķita labi iekārtots. Tas sastāvēja no trim nodalām, trim kabīnēm, no kurām lejup veda kāpnes; kabīnes citu no citas šķīra starpsienas; katras kabīnes ieejas priekšā bija audekla aizkars, kuru varēja aizvilkt un slimnieku izolēt. Kabīņu priekšā atradās akmens plātnēm izlikta kopēja zāle, kur bija tikai sols un divi krēsli, tā bija uzgaidāmā telpa. Šeit slimnieki izģērbās, vēlāk atkal apģērbās neveiklā steigā, it kā nemierā un nokaunējušies. Pašreiz šeit,kāds kails vīrietis, pa pusei ietinies aizkarā, drebošām rokām uzlika sev saiti. Otrs, kāds diloņslimnieks, atbaidoši novājējis, drebinājās krākdams, viņa pelēkā miesa bija violetiem plankumiem izraibināta. Pjērs satrūkās, ieraugot brāli Izi-doru, ko izvilka no baseina: viņš bija bez dzīvības, likās, ka viņš ir miris, bet atžirdzis sāka vaidēt; šis lielais, ciešanās izžuvušais augums ar vāti gurnā šķita kā uz miesnieka galda nomests cilvēka miesas gabals un izraisīja baismu pilnu žēlumu. Diviem kopējiem, kuri viņu bija mazgājuši, vajadzēja visai piesardzīgi uzģērbt viņam kreklu, jo viņi baidījās, ka tas izdzisīs no mazliet straujāka pieskāriena.

— Abata kungs, jūs man palīdzēsiet, vai ne? — jautāja kopējs, izģērbdams Sabatjē kungu.

Pjērs tūlīt piesteidzās un, uzmezdams skatienu slimnieku kopējam, kas veica tik vienkāršus amata pienākumus, pazina viņā marķīzu de Salmonu-Rokbēru, kuru tam bija rādījis de Gersēna kungs, iznākot no stacijas.

Tas bija gadus četrdesmit vecs vīrietis ar lielu bruņinieka degunu garenajā sejā. Viņš bija kādas ļoti vecas un ļoti slavenas Francijas dzimtas pēdējais pārstāvis, bezgala bagāts, viņam piederēja karaliska pils Parīzē, Lilles ielā, un milzīgi zemes īpašumi Normandijā. Katru gadu svētceļojuma trīs dienas viņš pavadīja Lurdā vienīgi aiz labdarības, bez jebkādas reliģiskas aizrautības, rituālu viņš pildīja tikai tāpēc, ka to darīja citi. Marķīzs ietiepīgi negribēja būt nekas vairāk kā vienkāršs slimnieku kopējs, mazgadams šogad slimniekus nogurušām rokām, kas no rīta līdz vakaram bija aizņemtas, kārtojot nodriskātas drēbes un noņemot un uzliekot pārsējus.

— Uzmanīgi, — viņš piekodināja Pjēram, — novelciet zeķes nesteidzoties. Nupat tas nabadziņš, ko tur ģērbj, nācis pie samaņas.

Uz mirkli atstājis Sabatjē kungu, lai apautu kājas nelaimīgajam, marķīzs juta zem pirkstiem, ka kreisā kurpe iekšā bija mitra. To apskatot, viņš redzēja, ka kurpē bija satecējušas strutas un aizpildīja visu purngalu; vajadzēja iet āra un tās izliet, iekams kurpi uzāva slimajam, uzmanīgi pieskaroties kājai, kurā bija iemetusies čūla.

— Tagad, — marķīzs teica Pjēram, atgriezdamies pie Sabatjē kunga, — palīdziet man ātri novilkt slimniekam apakšbikses.

Mazajā zālītē atradās tikai slimnieki un kalpotāji, kas pildīja savus uzdevumus. Bez tam šeit bija arī garīdznieks, kas skaitīja Pater un Ave, jo lūgšanas nedrīkstēja apklust ne minūti. Vienkāršs, plīvojošs aizkars sedza durvis uz plašo laukumu, ko iežogoja virves; pūļa dedzīgās lūgšanas bija dzirdamas nepārtrauktās gaudās, kapuciešu mūka spalgai balsij atkārtojot bez mitas: «Kungs, dziedini mūsu slimos, kungs, dziedini mūsu slimos!...» Pa augstajiem logiem zālē iespīdēja salta gaisma, un tur valdīja pastāvīgs mitrums un sājš gaiss kā ūdenī izmirkušā pagrabā.

Beidzot Sabatjē kungs bija kails, pieklājības pēc tikai ap vēderu apsēja šauru priekšautiņu.

— Es jūs lūdzu, gremdējiet mani ūdenī palēnām, — viņš teica.

Aukstais ūdens biedēja Sabatjē kungu. Viņš stāstīja, ka pirmoreiz viņam bijusi tik drausmīga sajūta un viņš sev zvērējis nekad vairs neatsākt šo peldi. Viņā klausoties, šķita, ka briesmīgāku mocību vairs nav. Turklāt ūdenī, kā viņš teica, ari neesot nekā pievilcīga, jo bīdamies, ka avota ūdens varētu nepietikt, godājamie grotas tēvi ūdeni baseinos maina tikai divreiz dienā, un, tā kā šajā ūdenī iet ap simt slimnieku, tad viegli iedomāties, kādā briesmīgā putrā tas pārvēršas. Tur redzams viss: asiņu sarecējumi, ādas driskās, kreveles, šarpijas un saišu gabali, tā bija visu slimību, visu brūču, visu pūžņu baismīga peļķe. Šķita, ka šeit ir tiešām indīgu mikrobu dīgļu audzētava, visdrausmīgāko inžu koncentrāts un par brīnumu jāuzskata tas, ka no šiem visdažādāko mēslu pilnajiem dubļiem var vēl iznākt āra dzīvs.

— Lēnām, lēnām, — atkārtoja Sabatjē kungs Pjēram un marķīzam, kuri viņu turēja zem gurniem, lai nestu uz baseinu.

Viņš raudzījās ar bērnišķīgām bailēm ūdenī, šajā sabiezējušajā svina krāsas ūdenī, kuram pa virsu peldēja spīdīgi, aizdomīgi plankumi. Kreisajā baseina malā bija sarkans sabiezējums, it kā šeit būtu uztrūcis kāds augonis, audekla skrandas peldēja kā nedzīvas miesas gabali. Bet Sabatjē bailes no aukstā ūdens bija tik lielas, ka viņš labāk izvēlējās netīros pēcpusdienas baseinus, jo visas miesas, kas tajos iegremdējās, tomēr kaut cik tos sasildīja.

— Mēs jums tagad ļausim slīdēt pa kāpnēm, — paskaidroja marķīzs pusbalsī.

Tad viņš Pjēram deva padomu turēt Sabatjē kungu cieši zem padusēm.

— Nebaidieties, — garīdznieks atteica, — es nelaidīšu vaļā.

Lēnām Sabatjē kungu ielaida ūdenī. Redzēja vairs tikai viņa muguru, nabaga cietēja muguru, kas līgojās, sakumpa un trīsēdama šūpojās. Kad Sabatjē kungs iegrima ūdenī, viņa galva krampjaini atkrita atpakaļ, dzirdēja it ka nokrakšķam kaulus, un viņš smagi elpoja, kā slāpdams.

Mācītājs, stāvēdams kabīnes priekšā, atsāka ar jaunu aizrautību:

— Kungs, dziedini mūsu slimos!... Kungs, dziedini mūsu slimos!

Dc Salmons-Rokbēra kungs atkārtoja šo izsaucienu, kas bija kopējiem obligāts pie katras iegremdēšanas. Pjē-ram arī tas bija jādara, un viņa līdzjūtība pret tik daudfc ciešanām bija tik liela, ka viņš atkal atguva mazliet no savas ticības: jau sen viņš nebija tā lūdzis, vēlēdamies, kaut butu debesīs dievs, kura visvarenība spētu atvieglot ciešanas nelaimīgajai cilvēcei. Bet, kad pēc trim vai četrām minūtēm no baseina ar lielam pūlēm izvilka Sabatjē kungu bālu un drebošu, Pjērs izjuta vēl smeldzošākas skumjas, redzot ar ataksiju slimojošo tik nelaimīgu un nomāktu, jo viņš nejuta nekādu atvieglojumu: atkal viens lieks mēģinājums! Svētā jaunava nebija to pagodinājusi, nebija uzklausījusi jau septīto reizi. Sabatjē kungs aizvēra acis, un divas lielas asaras noritēja pār vaigiem, kamēr viņu apģērba.

Tad Pjērs ieraudzīja mazo Gistavu Vinjeronu, kurš ienāca ar kruķiem, lai pirmo reizi iegrimtu baseinā. Pie durvīm visa ģimene nometās ceļos, tēvs, māte, krustmāte Šēza kundze, visi trīs turīgi ļaudis un priekšzīmīgi dievbijīgie. Pūlī čukstēja, stāstīja, ka Vinjerons ir kāds augstāks Finanšu ministrijas ierēdnis. Bet, tikko zēns sāka izģērbties, bija dzirdamas balsu čalas, parādījās tēvs Fur-kāds ar tēvu Masiasu un deva rīkojumu pārtraukt slimnieku iegremdēšanu baseinos. Bija jāizmēģina, vai nenotiks lielais brīnums, šī ārkārtīgā žēlastība, ko tik kvēli lūdza jau kopš rīta, — cilvēka augšāmcelšanās.

Ārpusē turpinājās lūgšanas, neprātīgais balsu jūklis, kas izgaisa karstās vasaras pēcpusdienas debesīs. Tika ienestas apsegtas nestuves, kuras divi sanitāri nolika zāles vidū. Barons Sūrs, aizgādnības priekšsēdētājs, un Bērto, sanitāru priekšnieks, sekoja; šis notikums taču saviļņoja visus, un kungi klusinātā balsī pārmija dažus vārdus ar abiem Debesbraukšanas ordeņa tēviem. Tie nokrita ceļos, sakrustodami rokas un lūgdami, viņu sejas staroja, tas apskaidroja kvēla vēlēšanās redzēt parādāmies dieva visspēcību.

— Kungs, uzklausi mūs!... Kungs, uzklausi mūs!

Sabatjē kungu tikko aiznesa; nebija vairs neviena slimnieka, tikai pusizģērbtais mazais Gistavs, kas visu aizmirsts sēdēja uz krēsla. Atvilka nestuvju aizkarus, un parādījās vīrieša līķis, jau sastindzis un it kā sarucis mazāks, plaši ieplestām, lielām acīm, kas ietiepīgi bija palikušas atvērtas. To vajadzēja izģērbt, jo viņam bija vēl drēbes mugurā, un šis briesmīgais uzdevums brīdi mulsināja kopējus. Pjērs pamanīja, ka marķīzs de Salmons-Rdkbcrs, kurš dzīvajiem slimniekiem pievērsās bez pretī-gtifna, bija pagājis sāņus un nometies ceļos, lai nebūtu jāpieskaras līķim. Pjērs darīja tāpat un nometās ceļos viņam blakus, lai būtu pieklājīgs.

Pamazām tēvs Masiass iekarsa, viņš jau lūdza tik skaļā balsī, ka pārspēja savu augstāko priekšnieku, tēvu Fur-kādu.

— Kungs, atdod mums atkal savu brāli!,.. Kungs, dari to sev par slavu!

Kāds kopējs bija izlēmis novilkt mirušajam bikses, bet kājas nepadevās, — būtu jāpaceļ mironis uz augšu; otrs kopējs, kurš atpogāja vecos svārkus, pusbalsī teica, ka vienkāršāk būtu visu pārgriezt ar šķērēm, citādi jau nekad netiks galā:

Piesteidzās Bērto. Viņš bija ātri konsultējies ar baronu Sūru. Kā cilvēks, kas nodarbojas ar politiku, viņš nepiekrita tēvam Furkādam, ka tas uzsācis šādu dēku. Bet vairs nebija iespējams atkāpties: pūlis gaidīja, lūgdams debesis jau kopš rīta. Visgudrākais tagad bija izbeigt to visu tūlīt, cik vien iespējams saglabājot cieņu pret mirušo. Tātad labak, Bērto domāja, iegremdēt viņu apģērbtu baseinā. Arvien taču vēl būs laiks drēbes pārmainīt, ja viņš atdzīvosies; pretējā gadījumā — vai tad nav vienalga, mans dievs! Ātri viņš to pateica kopējiem un palīdzēja tiem piestiprināt siksnas zem miroņa gurniem un pleciem.

Tēvs Furkāds piekrita, pamādams ar galvu, bet tēvs Masiass divkāršoja lūgšanas kvēli.

— Kungs, uzpūt viņam savu dvašu, un viņš atkal atdzimsi... Kungs, atdod viņam dvēseli, lai viņš tevi slavē!

Ar pūlēm divi kopēji pacēla līķi uz siksnām, pienesa viņu pie baseina un lēnām gremdēļa ūdenī, baidīdamies, kaut tikai viņš tiem neizslīd. Pjērs, šausmās nespēdams novērst skatienu, redzēja līķi iegrimstam ar nabadzīgajām drēbēm, kuru audums lipa pie kauliem, tā ka kļuva redzams skelets. Tas peldēja kā slīkonis. Pretīgi bija redzēt, ka galva, lai gan sastingusi, kā jau līķim, krita atpakaļ; tā jau bija zem ūdens, kopēji veltīgi pūlējās pacelt plecu siksnu. Brīdi šķita, ka līķis tūlīt noslīdēs baseina dibenā. Kā lai tas atdabū elpu, ja mute tam ūdens pilna un plaši atvērtās acis šķita zem šī plīvura otrreiz dzies-tain?

Trīs bezgala garas minūtes, kamēr līķi iegremdēja baseinā, abi Debesbraukšanas tēvi un tāpat arī garīdznieks savas iegribas un ticības lēkmē pūlējās ar varu uzspiest debesīm savu gribu.

— Kungs, tikai uzlūko viņu, un viņš celsies augšā!... Kungs, lai viņš pieceļas no tavas balss un atgriež ļaudis!... Kungs, saki vienu vārdu, un visa pasaule tevi slavēs!

It kā asinsvads viņa kaklā būtu plīsis, tēvs Masiass nokrita uz elkoņiem krākdams, viņam vēl pietika spēka skūpstīt grīdas akmens plātnes. No āra ielidoja pūļa gaudas, bez mitas atkārtoti kapuciešu mūka saucieni: «Kungs, dziedini mūsu slimosi... Kungs, dziedini mūsu slimosi...» Tas viss bija tik dīvaini, ka Pjērs tikko apvaldīja protesta kliedzienu. Viņš juta, ka marķīzs tam blakus dreb. Visi atviegloti nopūtās, kad Bērto, galīgi sašutis .par šo dēku, bargi uzsauca kopējiem:

— Velciet ārā, velciet taču to ārā!

Mironi izvilka un nolika atpakaļ uz nestuvēm slapjajās skrandās, kas tam lipa pie locekļiem. Viņa mati pilēja, strautiņi tecēja lejup un plūda prom pa zāli. Mirušais palika miris.

Visi bija piecēlušies un skatījās uz līķi mokošā klusumā. Kad to apsedza un nesa projām, tēvs Furkāds sekoja, atspiezdamies uz tēva Masiasa pleca, vilkdams podagras slimo kāju, kuras sāpīgo stīvumu mirkli bija aizmirsis. Viņš jau bija atkal atguvis drosmes pilno gara skaidrību, un varēja dzirdēt, ka, klusumam valdot, viņš saka pūlim:

— Mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas, dievs negribēja mums viņu atdot. Bez šaubām, tāpēc ka savā bezgalīgā labsirdībā viņš paturējis to sev starp izredzētiem.

Tas bija viss, par mirušo vīru neviens vairs nerunāja. Slimniekus veda no jauna klāt, arī abas blakus kabīnes bija aizņemtas. Pa to laiku mazais Gistavs, kurš novēroja šo scēnu vērīgiem un ziņkāriem skatieniem, bez jebkādām bailēm, beidza izģērbties. Kļuva redzams viņa nožēlojamais skrofuloza bērna augumiņš ar ribām, kas bija izspiedušās, un asiem mugurkaula skriemeļiem; zēns bija tik vājš, ka viņa kājas līdzinājās spieķīšiem, īpaši kreisā, gluži izkaltusi un sarāvusies līdz kaulam; viņam bija ari divas brūces, viena gurnā un otra jostasvietā, sevišķi briesmīga bija pēdējā. Gistavs tomēr smaidīja, sāpes bija saasinājušas viņa uztveri, un piecpadsmit gadus vecais zēns, kuram pēc izskata varēja dot tikko desmit, šķita spējīgs spriest ar pieauguša cilvēka filozofisko saprātu.

Marķīzs de Salmons-Rokbērs, kurš bija Gistavu maigi paņēmis uz rokām, atteicās no Pjēra palīdzības.

— Pateicos, viņš jau nesver daudz vairāk par putniņu... Nebaidies, manu mīļo mazo zēn, es tevi laidīšu ūdenī pamazītiņām.

— Ak, cienīts kungs, man nav bailes no auksta ūdens, varat mani droši iegremdēt.

Gistavu iegremdēja tajā pašā baseinā, kur mērcēja mirušo cilvēku. Pie durvīm Vinjerona kundze un Šēza kundze, kuram nebija atļauts ienākt, ceļos nometušās, sirsnīgi lūdza dievu, bet zālē ielaistais tēvs, Vinjerona kungs, meta lielas krusta zīmes.

Pjērs gāja projām, jo viņa palīdzība nebija vairs vajadzīga. Iedomājies, ka pulkstenis jau sen nositis trīs un Marī viņu gaida, Pjērs steidzās. Cenzdamies izlauzt ceļu pūlī, viņš ieraudzīja tuvojamies Marī savos ratiņos, kurus vilka Žerārs, nepārstādams vest slimos pie baseiniem. Marī bija kļuvusi nepacietīga, jo pēkšņi viņai radās pārliecība, ka beidzot viņa atrodas žēlastības cienīgā noskaņojumā. Viņa pārmeta Pjērarn:

— Ak, mans draugs, jūs mani tomēr aizmirsāt!

Viņš, neradis atbildi, redzēja Marī pazūdam sieviešu

baseinos un nokrita ceļos smeldzošās skumjas. Tā viņš gribēja meiteni sagaidīt — ceļos nometies, lai aizvestu atpakaļ uz grotu, protams, veselu un dziedot slavas dziesmas. Marī taču bija tik pārliecināta par savu dziedināšanu, un kādēļ gan lai viņa netiktu izdziedināta? Viņš pats veltīgi meklēja lūgšanas vārdus savas izvandītās dvēseles dzelmē. Viņš vēl bija baismīgo, tikko redzēto ainu iespaidā, fiziski un morāli salauzts, nezinādams vairs, ko viņš redzējis un kam viņš tic. Palika vienīgi viņa liegā, bezgalīgā mīla uz Māri, un tā lika viņam lūgt un zemoties ar domu, ka visi vārgie, ja tie dziļā mīlestība lūdz varenos, beidzot taču saņem žēlastību. Pjērs notvēra sevi, ka arī viņš pievienojas pūlim, saukdams ciešanu pilnā balsī, kas nāca no viņa dvēseles dzīlēm:

— Kungs, dziedini mūsu slimos!... Kungs, dziedini mūsu slimos!...

Tas ilga desmit minūtes, varbūt ceturtdaļstundu. Tad parādījās Marī savos ratiņos. Viņas sejiņa bija izmisusi un bāla, skaistie mati sasieti smagā zelta mezglā, kuru ūdens nebija skāris. Viņa nebija dziedināta. Neizsakāms vilšanās stingums lika viņai klusēt, bet skatieni klīda projām, izvairīdamies no garīdznieka acīm; Pjērs saviļņots un saltu sirdi izlēma atkal ķerties pie ratiņiem, lai aizvestu Marī pie grotas.

Un ceļos nometušos ticīgo pūlis, kapuciešu mūka spalgās balss pamudināts, sakrustotām rokām skūpstīja zemi un sauca pieaugošā, neprātīgā aizrautībā:

— Kungs, dziedini mūsu slimos!... Kungs, dziedini mūsu slimos!...

Kad Pjērs bija Marī aizvedis un atkal novietojis grotas priekšā, viņa pēkšņi zaudēja samaņu. Žerārs, kurš atradās turpat tuvumā, redzēja, ka tūliņ piesteidzās Raimonda ar tasiti buljona; un tad starp viņiem izraisījās it kā sacensība, lai pakalpotu slimajai meitenei. Raimonda visai mīļi centās pierunāt Marī paņemt buljona tasīti, to laipni turēdama, ar piemīlīgu sejas izteiksmi ka īsta slimnieku kopēja; Žerāram tiešām likās apburoša šī meitene bez pūra, kurai jau bija pieredze dzīves gudrībās un kura bija spējīga ar stingru roku vadit saimniecību un tomēr būt patīkama. Bērto bija runājis taisnību, tā bija sieviete, kādu viņš, Žerārs, meklēja.

— Jaunkundze, — viņš jautāja, — vai jūs vēlaties, lai es viņu mazliet paceļu sēdus?

— Pateicos, kungs, esmu pietiekoši stipra... Turklāt es došu viņai dzert no karotītes, tā būs labāk.

Bet Marī ietiepīgi un drūmi klusēja, atteikdamās no buljona ar rokas mājienu. Viņa vēlējās, lai atstāj viņu mierā un lai nerunā ar viņu. Kad Žerārs ar Raimondu, viens otram uzsmaidīdami, attālinājās, Marī neskanīgi balsī jautāja Pjēram:

— Vai mans tēvs nav atnācis?

Pjērs, mirkli vilcinājies, tomēr pateica patiesību.

— Es atstāju jūsu tēvu guļot, un viņš laikam gan vēl nebūs atmodies.

Tad Man, iekrizdama atkal pusnemaņā, ar rokas mājienu lūdza Pjēru aiziet, atteikdamās no katras palīdzības. Viņa gulēja nekustīgi uu neskaitīja vairs lūgšanas, ciešu skatienu raudzīdamās savām lielajām acīm marmora svētajā jaunavā, grotas sveču apmirdzētajā, baltoja statujā. Kad pulkstenis nosita četri, Pjērs salauztu sirdi gāja uz brīnišķo dziedināšanas gadījumu konstatēšanas biroju, atcerēdamies satikšanos, kuru bija nolicis ārsts Saseņs.

IV

Ārsts Saseņs gaidīja Pjēru pie brīnišķo dziedināšanas gadījumu mediciniskās konstatēšanas biroja. Tur bija sapulcējies blīvs, drudžaini satraukts pūlis, novērodams un izvaicādams slimniekus, kas iegāja birojā, un ar gavilēm tos saņemdams, kad tie nāca ārā, jo izplatījās valodas par jauniem brīnumiem: kāds aklais redzēja, kāda kurla sieviete dzirdēja, un kāda paralizētā varēja atkal iet ar savām kājām. Pjērs ar lielam pūlēm izkļuva no šis kņadas.

— Nu, — viņš jautāja ārstam, — vai brīnums ir noticis, bet īsts, neapstrīdams brīnums?

Ārsts, iecietīgs savā jaunatgrieztajā ticībā, pasmaidīja:

— Kā lai to saka! Brīnumi nenotiek uz pasūtījumu. Dievs rāda savu varu, kad viņš grib.

Kopēji stingri apsargāja durvis. Visi pazina ārstu Sa-seņu un godbijīgi pašķīra ceļu, ļaudami tam ieiet ar savu pavadoni. Sis birojs, kas medicīniski apliecināja izdziedināšanas gadījumus, bija ļoti slikti iekārtots kādā nabadzīgā dēļu būdā, kas sastāvēja no divām istabām — šauras priekštelpas un kopējās, ne visai ietilpīgas sapulcēšanās zāles. Bija gan ierosināts uzlabot šī biroja darba apstākļus, novietojot to plašākās telpas zem kādas Rožukroņa baznīcas galerijas, un iekārtošanas darbi jau tika veikti.

Priekštelpā, kur atradās vienīgi koka sols, Pjērs ieraudzīja divus slimniekus, sēžot un gaidot savu kārtu kāda jauna sanitāra uzraudzībā. Bet, ienākot kopējā zālē, Pjēru pārsteidza tur saradušos cilvēku daudzums, un spiedīgā svelme, uzkrājusies saules pārkarsētajās koka sienās, dedzināja viņam seju. Tā bija kvadrātveida istaba, izkrāsota gaišdzeltenā krāsā, kailām sienām, ar vienu vienīgu logu, kura rūtis bija notrieptas ar baltu krāsu, lai pūlis, kas grūstījās ārpusē, nekā nevarētu redzēt. Neuzdrošinājās pat atvērt logu, lai izvēdinātu istabu, jo tad loga ailē tūlīt parādītos vesels lērums ziņkāru galvu. Telpas iekārta bija primitīva: divi nevienāda augstuma egles koka galdi, kas bija novietoti viens otra galā un pat nebija apsegti ar galdautu; kaut kas līdzīgs lielam plauktam, pieblīvētam ar nekārtīgi samestiem papīriem, aktu vākiem, lietām, reģistriem un brošūrām; beidzot, kādi trīsdesmit no salmiem pīti krēsli, kas aizņēma visu grīdu, un divi veci, skrandaini atzveltnes krēsli slimajiem.

Ieraudzījis Saseņu, ārsts Bonamī tūlīt steidzās viņam pretim, jo Saseņs bija viena no pēdējām un slavenākajām grotas uzvarām. Saseņam viņš sameklēja krēslu, lūdza apsēsties arī Pjēru, kura sutana iedvesa cieņu Bonamī. Pēc tam viņš teica ļoti pieklājīgi:

— Mans dārgais amata brāli, atļaujiet man turpināt... Mēs pašlaik izjautājam šo jaunkundzi.

Runa bija par kurlu, divdesmit gadus vecu zemnieci, kura sēdēja atzveltnes krēslā. Klausīties Pjērs vēl nespēja, viņa kājas bija nogurušas, galva dūca, un viņš apmierinājās ar skatīšanos, cenzdamies gūt priekšstatu par cilvēkiem, kas šeit atradās. To varēja būt aptuveni piecdesmit, daudzi stāvēja kājās, atspiedušies prot sienu. Pie abiem galdiem sēdēja pieci: vidū avota baseinu pārzinis, pārliecies pār lielu reģistru, tad kāds Marijas debesbraukšanas ordeņa tēvs un trīs jauni semināristi, kas izpildīja sekretāru pienākumus, rakstīdami, pasniegdami aktu vākus un pāršķirodami tos pēc katras pārbaudes. Mirkli Pjēru ieinteresēja kāds Neaptraipītās ieņemšanas ordeņa tēvs — tas bija tēvs Darželē, laikraksta «Grotas Avīze» redaktors, kuru Pjēram šorīt bija rādījuši. Viņam bija sīka, neievērojama, vienmēr smaidoša seja ar acīm, kuras viņš pastāvīgi mirkšķināja, smailu degunu un plānām lūpām. Viņš bija pieticīgi apsēdies zemākā galda galā un reizēm kaut ko atzīmēja savam laikrakstam. Viņš no visas kongregācijas bija vienīgais, kurš šeit parādījās trijās dienas, kamēr ilga svētceļojums. Bet aiz viņa muguras varēja nojaust citu klātbūtni — kā paslēptu, lēnām pieaugošu spēku, kas visu organizē un savāc vienkopus.

Pārējie sanāksmes dalībnieki bija ziņkārīgie un liecinieki, apmēram divdesmit ārsti un četri vai pieci garīdznieki. Ārsti, kas bija sabraukuši no malu malām, pa lielākai daļai klusēja; daži no viņiem iedrošinājās arī uzdot jautājumus; brīžiem viņi pārmija skatienus, vairāk nodarbināti, lai savstarpēji uzmanītu cits citu, nekā konstatētu viņu pārbaudei uzticētos faktus. Kas gan tie varētu būt? Tika nosaukti pavisam nepazīstami vārdi. Tikai viens pievērsa sev Pjēra uzmanību, kāds visai pazīstams katoļu universitātes doktors.

Šodien ārsts Bonarnī, kurš nekad nesēdēja, vadīdams sanāksmi, izvaicāja slimos un parādīja īpašu laipnību kādam mazam, gaišmatainam kungam, diezgan apdāvinātam rakstniekam, iecienīta Parīzes laikraksta redaktoram, kas gadījuma pēc šorīt bija nokļuvis Lurdā. Vai tas bija neticīgais, ko vajadzēja atgriezt, vai šeit nevarēja izmantot viņa ietekmi, lai publicētu visu notikušo? Ārsts Bonarnī bija viņam ierādījis otru atzveltnes krēslu un, labsirdīgi smaidot, sniedza tagad vispārēju pārskatu, paskaidrodams, ka šeit neesot nekas slēpjams, jo viss notiekot gaišā dienas laikā.

— Mēs prasām vienīgi skaidrību, — viņš atkārtoti sacīja. — Mēs nepārtraukti uzaicinām pārbaudīt visus, kas labprāt to vēlas.

Kad šķietamā kurlās meitenes dziedināšana izrādījās nepārliecinoša, viņš meiteni mazliet rupji noraidīja.

— Ejiet nu, mana meita, tas ir tikai dziedināšanas sākums ... Atnāciet vēlreiz.

Tad viņš pusbalsī piebilda:

— Ja klausītos viņās, tad visas būtu dziedinātas. Mēs atzīstam tikai pierādītas dziedināšanas, kas ir tikpat neapstrīdamas kā saules spožums... Iegaumējiet, ka es saku dziedināšana un nevis brīnumi, jo mēs, mediķi, mēs neatļaujamies brīnumainus izskaidrojumus, mēs esam šeit, lai apliecinātu, vai slimniekiem, kas nonāk mūsu pārbaudē, nav vairs nekādu slimības pazīmju.

Bonamī, izceļot savu godīgumu, bija pratis iemantot uzticību, nebūdams ne stulbāks, ne arī melīgāks par kādu cilu, kas izlikās ticīgs neticēdams; viņa pārliecība bija, ka zinātne ir vēl tik neskaidra un pārsteigumu pilna, ka neiespējamais vienmēr var k|ūt īstenība; savas ārsta karjeras norietā viņš bija sev nodrošinājis pie Lurdas grotas izņēmuma stāvokli, kam bija savas nepatīkamās, bet arī labās puses, kaut visumā tas bija izdevīgs un patīkams.

Pašlaik, atbildēdams uz kāda Parīzes žurnālista jautājumu, viņš paskaidroja savu rīcību. Katram slimajam svētceļniekam ir līdzi dokumenti, kuros gandrīz vienmēr ir tā ārsta atsauksme, kurš to ārstējis; reizēm ir pat vairākas atsauksmes no dažādiem ārstiem, slimnīcu biļeteni un slimības vēstures. Ja notiek izdziedināšana un birojā ierodas dziedinātā persona, pietiek ieskatīties slimnieka dokumentos, izlasīt atsauksmes, lai zinātu, no kādas slimības šis cilvēks cietis, un, to pārbaudot, konstatētu, vai tiešām slimība izzudusi.

Pjērs uzmanīgi klausījās. Kopš viņš bija šeit un mierīgi sēdēja, viņa satraukums norima un saprāts kļuva skaidrs. Šobrīd viņu apgrūtināja vienīgi karstums. Ārsta Bonamī paskaidrojumu ieinteresēts, vēlēdamies gūt savu spriedumu, Pjērs gribēja uzdot jautājumus, ja rtē-būtu šā tērpa, kuru viņš valkāja. Sutana viņam lika vienmēr būt atturīgam. Tādēļ viņu ļoti iepriecināja mazais, gaišmatainais kungs, pazīstamais rakstnieks, kas cēla iebildumus, kuri viņam radās turpat uz vietas. Vai tas nebija nepiedienīgi, ka viens ārsts nosaka slimības diagnozi, bet cits ārsts konstatē izveseļošanos? Tas noteikti bija iespējamu, nemitīgu pārpratumu avots. Pareizāk būtu, ja medicīniskā komisija pārbaudītu visus slimniekus, tiem ierodoties Lurdā, un sastādītu protokolus, uz kuriem tā pati komisija varētu atsaukties katrā dziedināšanas gadījumā. Bet ārsts Bonamī iesaucās, — un viņam bija taisnība, — ka nekad neviena komisija nespētu veikt šādu milzu darbu: iedomājieties taču, vienā rītā izmeklēt tūkstoš slimnieku. Cik tur būs dažādu teoriju, cik domstarpību, cik pretrunīgu diagnožu, — un tas viss radīs daudz neskaidrību! Iepriekšējā izmeklēšana, ko izdarīt gandrīz nav iespējams, tiešām radītu iespējas tikpat lieliem pārpratumiem. Praktiskā darba tomēr jāpieturas pie ārstu dotajām atsauksmēm par slimību, kas tomēr būtiski ir izšķiroši svarīgas. Pie cita galda šķirstīja aktu vākus un deva Parīzes žurnālistam lasīt ārstu atsauksmes. Daudzas īsā satura dēļ izraisīja sašutumu. Citas, labāk sastādītas, noteica slimību skaidri. Dažu ārstu parakstus bija pat apliecinājuši municipalitāšu mēri. Tomēr palika vēl bezgala daudz nepārvaramu šaubu. Kas tie liija par ārstiem? Vai tiem bija nepieciešamā zinātniska autoritāte? Vai tie nebija nezināmu apstākļu — tīri personisku interešu iespaidoti? Būtu tomēr jāpacenšas par katru ārstu iegūt sīkākas ziņas. Tiklīdz viss balstās uz slimnieka atnestajiem dokumentiem, jāizdara rūpīga dokumentu kontrole, jo viss taču sabrūk, ja stingra kritika nevar radīt noteiktu ticamību faktiem.

Gluži sarkans, sviedriem klāts, ārsts Bonamī pūlējās pārliecināt žurnālistu.

— Bet to taču mēs arī darām, to taču mēs arī darām!... Tiklīdz kāds dziedināšanas gadījums mums šķiet neskaidrs, mēs lūdzam izdziedināto ierasties otrreiz, lai to pārbaudītu... Un, kā jūs redzat, mums šeit apkārt ir zinoši cilvēki. Sie kungi, kuri te klausās, gandrīz visi ir ārsti, kas sabraukuši no visdažādākiem Francijas apvidiem. Mēs viņus neatlaidīgi lūdzam atklāt mums savas šaubas un apspriest gadījumus kopīgi. Par katru sēdi tiek sastādīts ļoti sīks protokols... Jūs mani saprotiet, kungi, celiet iebildumus, ja kaut kas šeit ir pret jūsu pārliecību.

Neviens sanāksmes dalībnieks neatsaucās. Droši vien vairums klātesošo ārstu bija katoļi, un, protams, nolieca galvas brīnuma priekšā. Kas attiecās uz citiem — neticīgajiem un zinātniekiem bez aizspriedumiem, tad tie visu

novēroja, interesējās par dažam neparastām parādībām, bet aiz pieklājības izvairījās iesaistīties pārrunās, kas tomēr bija liekas; tie devās projām, kad tiem kā saprātīgiem cilvēkiem kļuva pārāk neērti un kad tie juta, ka sāk dusmoties.

Pēc tam kad neviens neiebilda ne vārda, ārsts Bonami triumfēja. Un, kad žurnālists jautāja, vai tad tiešām viņam vienam pašam jāveic tik liels darbs, viņš atbildēja:

— Gluži vienam. Mani pienākumi ka ārstam, kas saistīts pie grotas, nav tik sarežģīti, tie ir vienkārši, es atkārtoju, man jākonstatē izdziedināšanas gadījumi, ja tādi notiek.

Viņš tomēr atjēdzas, ar smaidu piebilzdams:

— Ak, es aizmirsu, man taču ir Rabuēns, kas man palīdz šeit mazliet ieviest kārtību.

Bonamī ar rokas mājienu norādīja uz kādu resnu, četrdesmit gadus vecu, sirmu vīru ar platu seju un buldoga žokļiem. Viņš bija dedzīgs ticīgais, jūsmotājs, kurš pat domas nešaubījās par brīnumiem. Tādējādi viņš cieta no saviem pienākumiem brīnumu medicīniskās konstatēšanas birojā, vienmēr nikni rājās, kad uzsāka pārrunas. Ārstu pieaicināšana izveda Rabuēnu no pacietības, un Bonamī vajadzēja viņu mierināt.

— Apmierinieties, Rabuēn, mans draugs, kļūsiet taču! Katram ir tiesības izteikt savu godīgu spriedumu.

Tagad naca slimnieki cits aiz cita. Atveda kādu vīrieti, kuram visu rumpi klāja ekzēma, un, kad viņš noģērba kreklu, no viņa miesas atdalījās un bira it kā pelēki milti. Viņš nebija izdziedināts, viņš tikai apliecināja, ka katru gadu braucot uz Lurdu un katrreiz aizbraucot atvieglots. Tad nāca kāda dāma, grāfiene, atbaidoši vāja, kuras dzīves stāsts bija pavisam neparasts: pirms septiņiem gadiem svētā jaunava bija viņu pirmo reizi dziedinājusi no tuberkulozes, pēc tam viņai piedzimuši četri bērni, tad atkal saslimusi ar tuberkulozi, un tagad viņa esot morfiniste, bet jūtoties tik ļoti stiprināta no šīs pirmās peldes, ka vakarā piedalīšoties sveču gājienā kopā ar visiem divdesmit septiņiem savas ģimenes locekļiem, kurus tā bija atvedusi sev līdzi. Pēc viņas parādījās kāda sieviete, kura uz nervu pamata bija zaudējusi balsi un, būdama mēma vairākus mēnešus, pēkšņi atguvusi balsi pulksten četros, procesijas laikā, kad garām nesuši svēto sakramentu.

— Mani kungi, — paskaidroja ārsts Bonamī ar tēlotu

labsirdību, kā jau zinātnieks ar plašām idejām, — jūs zināt, ka mēs nedodam atsauksmes par dziedināšanas gadījumiem, ja slimība radusies uz slimu nervu pamala. Iegaumējiet tomēr, ka šī sieviete ir ārstēta Salpetrjēras slimnīcā pusgadu un viņai tomēr vajadzēja braukt šurp, lai viņas mēle pēkšņi atraisītos.

Taču ārsts bija arī mazliet nepacietīgs, jo gribēja parādīt Parīzes kungam kādu lielisku dziedināšanas gadījumu, kas reizēm notika pulksten četros procesijas laikā, žēlastības un aizrautības stunda, kad svētā jaunava aizbilda par saviem izredzētiem. Līdz šim brīdim šeit konstatētie dziedināšanas gadījumi likās šaubīgi un neinteresanti. Varēja dzirdēt, ka ārā mīņājas un dobji murmina pūlis, korāļu dziedāšanas satraukts, drudžainās brīnumu gaidās un nervozs kļuvis no šīm gaidām.

Tad durvis atvēra smaidoša, vienkārša meitenīte skaidrām, gudrām un spulgām acīm.

— A, — priecīgi iesaucās ārsts, — lūk, mūsu mazā draudzenīte Sofī... Mani kuģi, šī ir tiešām ievērības cienīga dziedināšana, kas notikusi pagājušajā gadā ap šādu laiku, un es izlūdzos atļauju šīs dziedināšanas rezultātu jums parādīt.

Pjērs pazina meitenē brīnuma dziedināto Sofī Kuto, kas bija iekāpusi viņa kupejā Puatjē. Tad viņa priekšā atkārtojās scēna, kas jau bija norisinājusies vagonā. Ārsts Bonami tagad deva ļoti sīkus paskaidrojumus mazajam, gaišmatainajam kungam, kurš ļoti uzmanīgi klausījās: kaula smadzeņu iekaisums kreisajā papēdī, sācies miesas audu atmirums, kur bijusi nepieciešama operācija, briesmīga, strutojoša brūce, kas dziedināta vienā minūtē, pirmoreiz iemērcot kāju baseinā.

— Sofī, pastāstiet to cienītam kungam.

Meitene pieklājīgi pamāja, kas nozīmēja lūgumu klusēt.

— Jā, — viņa iesāka, — mana kāja bija pagalam, es nevarēju vairs rādīties baznīcā, kāju vajadzēja vienmēr ietīt lupatā, jo no tās tecēja pūžņi ... Rivuāra kungs, ārsts, kurš grieza kāju, lai redzētu, kas tur iekšā, teica, ka viņam būšot jāizņem gabals kaula, un tas mani noteikti būtu padarījis klibu... Pēc tam kad biju sirsnīgi lūgusi svēto jaunavu, gāju un iemērcu kāju ūdenī ar tik lielu vēlēšanos izveseļoties, ka man nebija vairs laika noņemt lupatu ... Pēc tam viss palika ūdenī, manai kājai nekas vairs nekaitēja, kad izvilku to no ūdens.

Ārsts Bonami piekrita katram vārdam, pamādams ar galvu.

— Tagad, Sofī, atkārtojiet mums jūsu ārsta vārdus!

— Mājās, kad Rivuāra kungs bija apskatījis manu kāju, viņš teica: «Lai nu tas būtu mīļais dievs vai velns, kurš šo bērnu dziedinājis, tas man ir vienalga, bet patiesība ir, ka viņa ir izdziedināta.»

Atskanēja smiekli, šo vārdu iespaids bija pārliecinošs.

— Un, Sofī, ko jūs teicāt grāfienes kundzei, jūsu palātas priekšniecei?

— Ak jā... Man nebija līdzi pietiekoši daudz linu lupatu manai kājai, un es sacīju grāfienes kundzei: «Svētā jaunava bija ļoti laipna, ka tā mani dziedināja pirmajā dienā, jo otrā dienā mani krājumi būtu jau izsīkuši.»

No jauna atskanēja smiekli, visi bija apmierināti, redzot meiteni tik pieklājīgu, stāstot mazliet par ātru savu dēku, kuru jau zināja no galvas, bet viņa bija aizkustinoša un patiesa.

— Sofī, noaujiet kurpi un parādiet savu kāju šiern kungiem ... Tā ir jāaptausta, lai neviens vairs nešaubītos.

Veikli parādījās mazā kājiņa, balta un tīra, pat kopta, ar rētu zem potītes, lielu, garu rētu, kuras griezums liecināja par bijušo ciešanu smagumu. Daži ārsti bija pienākuši un klusēdami to apskatīja. Citi, kuriem jau bija sava nešaubīga pārliecība, nekustējās. Viens no pirmajiem, ļoti pieklājīga izskata cilvēks, jautāja, kāpēc gan svētā jaunava, kad jau reizi bija sākusi savu darbu, kāpēc viņa nebija radījusi gluži jaunu kāju, kas taču vairāk puļu nebūtu prasījis. Tad ārsts Bonamī ātri atbildēja, ka svētā jaunava, ja nu tā reiz atstājusi rētu, tad droši vien tādēļ, lai paliktu kādas pēdas, brīnuma pierādījums. Viņš izplūda sīkumos un pierādīja, ka gabaliņš kaula un miesas bija acumirklī jārada jauni un dabiskā ceļā tas nav izskaidrojams.

— Mans dievs, — viņu pārtrauca mazais, gaišmatainais kungs, — kādēļ gan tik daudz pūļu! Lai man parāda vienu pašu ar spalvu nazīti pārgrieztu pirkstu, ka.^ izvelkot no ūdens, būtu sadzijis: brīnums būs tikpat, liels, un es noliekšos tā priekšā.

Tad viņš piebilda:

— Ja man būtu tāds avots, kas aizdziedē brūces, es apgāztu pasauli. Es nezinu, kā es to iesāktu, bet es sasauktu tautas, un tautas nāktu. Es liktu šim brīnumam parādīties visu acu priekšā ar tādu neapstrīdamu skaidrību, ka es kļūtu pasaules valdnieks. Iedomājieties taču šo neparasto, patiesi dievišķo spēkul Bet tur nedrīkstētu būt ne mazāko šaubu, tai vajadzētu būt patiesībai, tik spožai kā saule. Visa pasaule nāktu un ticētu.

Viņš pārrunāja ar ārstu iespējamos slimnieku pārbaudes pasākumus. Viņš pieļāva domu, ka visus slimniekus nav iespējams izmeklēt, tiem ierodoties Lurdā. Bet kādēļ gan slimnīcā nevarētu ierīkot atsevišķu zāli slimniekiem ar vaļējām brūcēm? Tur būtu, augstākais, kādi trīsdesmit cilvēki, kurus varētu nodot komisijas izmeklēšanai. Tad būtu jāsastāda protokoli par slimnieka veselības stāvokli un jāfotografē brūces. Ja notiktu izdziedināšana, tad komisijai būtu vienīgi jāsastāda jauns protokols. Tur jautājums nebūtu par iekšējām kaitēm, kuru diagnoze ir grūti nosakāma un bieži apstrīdama. Skaidrība būtu acīm redzama.

Mazliet samulsis, ārsts Bonamī atkārtoja:

— Bez šaubām, bez šaubām, mēs vēlamies vienīgi skaidrību ... Grūtākais būtu izveidot šo komisiju. Kaut jūs zinātu, cik grūti cilvēki saprotas savā starpā!... Bet, protams, tā ir ideja.

Viņu paglāba jaunas slimnieces ierašanās. Kamēr mazā, jau aizmirstā Sofī Kuto apāva kāju, parādījās Elīza Rukē ar savu drausmīgo seju, kuru tā atsedza, noņemot lakatiņu. Kopš paša rīta viņa seju mazgājot pie avota ar linu lupatām, un viņai liekoties, tā viņa stāstīja, ka iekaisusī brūce tagad kļūstot bālāka un sausāka. Tā bija patiesība, arī Pjērs ļoti pārsteigts ievēroja, ka viņas izskats bija mazāk šausminošs. Tā bija jauna viela pārrunām par vaļējām brūcēm; mazais, gaišmatainais kungs stūrgalvīgi pieķērās savai idejai par speciālās zāles ierīkošanu. Tiešām, ja būtu šo pašu rītu konstatēta šīs meitenes slimība un ja tā izdziedinātos, kāds triumfs būtu grotai, ja tā būtu dziedinājusi sejas ādas tuberkulozi! Brīnums nebūtu vairs noliedzams.

Visu laiku ārsts Sascņs bija turējies nomaļus nekustīgs un mēms, it kā gribēdams ļaut faktiem pašiem iedarboties uz Pjēru. Pēkšņi viņš noliecās, lai tam klusi pateiktu:

— Vaļējas brūces, vaļējas brūces... Sis kungs nešaubās, ka šobrīd mūsu mācītie ārsti uzskata, ka daudzas šīs brūces rodas uz nervu pamata. Jā, konstatē taču, ka tur bijusi slikta ādas barošanās. Barošanās jautājums

«

vēl tomēr ir maz izpētīts! Un, beidzot, var taču pierādīt, ka ticība, kas sekmē dziedināšanu, arī ir spējīga dziedināt brūces, starp tām arī atsevišķus sejas ādas tuberkulozes gadījumus. Tādēļ es jums jautāju, kādu skaidrību viņš gūs, šis kungs, ar savu slaveno vaļējo brūču zāli! Mazliet vairāk sajukuma un niknuma mūžīgajos strīdos... Nē, nē, zinātne ir bezspēcīga, tā ir šaubu jūra.

Saseņs sāpīgi pasmaidīja, bet ārsts Bonamī deva padomu Elīzai Rukē katrā ziņā turpināt mazgāšanos un ik dienas ierasties birojā, lai liktu sevi pārbaudīt. Tad viņš atkārtoja ar uzmanīgu un laipnu sejas izteiksmi:

— Jā gan, cienītie kungi, tas ir dziedināšanas sākums, kas nav vairs apšaubāms.

Tad pēkšņi satraucās viss birojs. Kā vēja brāzma dejodama iebruka Grivote, skaļā balsī saukdama:

— Es esmu dziedinātā ... Es esmu dziedināta ...

Tad viņa sāka stāstīt, kā sākumā nav gribējuši viņu peldināt baseinā, ka viņai vajadzējis uzstāties, lūgt un raudāt, līdz beidzot izlēmuši to darīt ar oficiālu tēva Furkāda atļauju. Un viņa taču bija to paredzējusi jau iepriekš: nebija pagājušas ne trīs minūtes, kopš viņu iegremdēja ledus aukstajā ūdenī, sviedriem klātu, ar di-loņslimnieces gārdzošo elpu, kad viņa jutusi spēkus atgriežamies it kā zem stipra pātagas cirtiena, kas pārskrējis viņas miesai. Sajūsma, drudžains satraukums bija pārņēmis Grivoti, viņa staroja priekā, mīņādamās un nespēdama nostāvēt uz vietas.

— Es esmu dziedināta, mani labie kungi, es esmu dziedināta ...

Šoreiz patiesi pārsteigtais Pjērs raudzījās viņā. Vai tā ir tā pati meitene, kuru viņš redzēja pagājušo nakti bezsamaņā uz vagona sola klepojam un spļaujam asinis, ar seju, pelēku kā zeme? Viņš vairs Grivoti nepazina, viņa stāvēja slaida, taisna izslējusies, kvēlojošiem vaigiem, mirdzošām acīm, dzīvotgribas un prieka pārņemta, kas deva viņai šo spēku.

— Mani kungi, — ārsts Bonamī teica, — šis gadījums man šķiet ļoti interesants ... Paskatīsimies ...

Viņš palūdza Grivotes dokumentu mapi. Bet papīru blāķos uz abiem galdiem to nevarēja atrast. Sekretāri, jaunie semināristi, rakās visur; tad piecēlās avota'baseinu pārzinis, kurš sēdēja vidū, un gāja paskatīties plauktā. Beidzot, kad bija atkal apsēdies savā krēslā, viņš atrada mapi zem reģistra, kas gulēja atvērts uz galda viņam priekšā. Mapē bija trīs ārstu atsauksmes, kuras viņš nolasīja ska|i. Visās trijās bija apliecinājums atklātai tuberkulozei, ko sarežģījušas nervu lēkmes.

Ārsta Bonamī kustības pauda, ka šādas vienprātības gadījumā nerodas nekādas šaubas. Viņš ilgi izklausīja slimnieci un beidzot nomurmināja:

— Es neko nedzirdu ... Es neko nedzirdu ..,

Tad viņš sevi pārlaboja:

— Tikpat kā neko.

Pēc tam viņš pagriezās pret divdesmit pieciem līdz trīsdesmit ārstiem, kuri visi klusēja.

— Mani kungi, ja kāds no jums vēlētos man palīdzēt ... Mēs esam šeit, lai mācītos un pārrunātu.

Sākumā neviens neatsaucās. Vēlāk atradās kāds, kas uzdrošinājās riskēt. Viņš savukārt izklausīja jauno sievieti, neteica nekā, padomāja un norūpējies pagrozīja galvu. Beidzot viņš sāka stostīties, viņam liekoties — vēl jānogaidot. Tad kāds cits tūlīt stājās viņa vietā un izteicās kategoriski: viņš nedzirdot neko, un šī sieviete nekad neesot bijusi diloņslima. Citi viņam sekoja, līdz visa rinda bija izklausījusi Grivoti, izņemot piecus vai sešus, viegli smīnošus, kuri atturējās. Apjukums sasniedza kalngalu, kad katrs deva savu atšķirīgu slēdzienu, tā ka balsu dūkoņā neviens vairs sevi nedzirdēja. Vienīgi no tēva Darželē dvesa dabisks miers, jo viņš nojauta šeit gadījumu, kas izraisa kaislības un nes slavu Lurdas svētajai dievmātei. Viņš jau savā galda galā cītīgi kaut ko pierakstīja.

Skaļās balsu kņadas dēļ Pjērs un ārsts Saseņs varēja sarunāties, neviens viņus nedzirdēja.

— Ak, šie baseini, ko es redzēju! — teica jaunais garīdznieks. — Sie baseini, kuros tik reti maina ūdeni! Kāda tur netīrība, kāds mikrobu perēklis!... Meklējumi un jūsma par antiseptisko piesardzību, kurai esam nodevušies, šeit saņem stipru pliķi. kā tas notiek, ka viena un tā pali sērga nepievāc visus slimniekus? Mikrobu teorijas pretinieki te nu gan var smieties.

Ārsts viņu pārtrauca.

— Nē, nē, mans bērns... Kaut arī baseini nav visai tīri, tie tomēr nav kaitīgi. Ievērojiet, ka ūdens siltums nepārsniedz desmit grādus, bet dīgļu kultūrai nepieciešami divdesmit pieci. Bez tam lipīgās slimības nemaz Lurdā nav — ne holera, ne tīfs, ne bakas, ne masalas, ne šarlaks. Mēs šeit sastopam vienīgi dažas organiskās slimības — paralīzi, skrofulozi, audzējus, čūlas, trumus, vēzi un tuberkulozi; un pēdējā nav pārnesama ar baseina ūdeni. Vecām brūcēm, ko šeit mērcē, nav nekā bīstama, un !tās nav arī lipīgas... Galvoju jums, ka šajā ziņā svētajai jaunavai nav pat nekādas vajadzības iejaukties.

— Bet, doktor, vai tad toreiz, kad jūs vēl praktizējāt, jūs būtu ļāvis visus jūsu slimniekus bāzt ledainā ūdenī, sievietes — vienalga kurā mēneša laikā, rcimatiķus, sirds slimniekus, diloņslimos?... So nelaimīgo, pusdzīvo, sviedriem klāto meiteni, — vai jūs būtu ļāvis viņu peldināt?

— Protams, ka ne!... Ir stipri, iedarbīgi līdzekļi, kurus parasti nelieto. Ledaina pelde var pēkšņi nonāvēt di-loņslimnieku; bet vai mēs zinām, ka tā nevar viņu glābt noteiktos apstākļos? Es, kurš esmu nonācis tiktāl, ka jau gandrīz atzīstu, ka šeit darbojas pārdabisks spēks, ļoti labprāt pieļauju domu, ka dziedināšanām jānotiek dabiskā ceļā ar iegremdēšanu aukstajā ūdenī, kas mums liekas muļķīgi un barbariski. Ak, cik daudz mēs vēl nezinām, cik daudz mēs vēl nezinām!...

Saseņu atkal pārņēma niknums, dusmas uz zinātni, kuru viņš nicināja, kopš tā viņu bija pametusi samulsušu un nespējīgu kaut ko darīt, noskatoties savas sievas un meitas nāves cīņā.

— Jūs prašāt noteiktību, tā droši vien nebūs medicīna, kas jums to dos... Ieklausieties kādu brīdi šajos kungos un mācieties! Vai nav skaists šāds pilnīgs sajukums, kad visi uzskati cits citu apstrīd? Protams, ir slimības, kuras pazīst apbrīnojami smalki, pat līdz šo slimību vismazākajām attīstības fāzēm; ir līdzekļi, kuru iedarbība izpētīta pēc vislabākās sirdsapziņas, ar vislielāko rūpību; bet nezina un nevar zināt līdzekļa iedarbību uz slimnieku, jo katrs slimnieks ir īpatns gadījums un pie katra pētījums sākas no jauna. Lūk, tāpēc medicīna ir māksla, jo tai nav stingru, uz pieredzi pamatotu noteikumu: dziedināšana vienmēr atkarīga no laimīga gadījuma, no apdāvināta ārsta atraduma... Saprotiet taču, ka šie ļaudis, kas te sanāk apspriesties, izraisa man smieklus, kad viņi runā par zinātnes absolūtiem likumiem. Kur tad ir šie likumi medicīnā? Lai man tos parādal

Saseņs negribēja vairs runāt par to, bet viņa aizrautība neļāva klusēt.

— Es jums teicu, ka esmu kļuvis ticīgs... Jā gan, es patiešam ļoti labi saprotu, kādēļ šis lāga ārsts Bonamī nernaz neuztraucas un sasauc ārstus no visas pasaules pētīt brīnumus. Jo vairāk būs ārstu, jo mazāk viņi tiks pie skaidrības diagnožu un ārstniecības metožu cīņā. Ja jau nav saprašanās par kādu redzamu brūci, kā tad lai saprotas par iekšēju kaiti, kuru vieni noliedz, turpretī citi apstiprina. Kāpēc tad galu galā viss nevar kļūt brīnums? Jo būtībā — vai nu iedarbojas daba, vai pārdabiska vara — bieži arī paši ārsti nav mazāk pārsteigti par slimības izbeigšanos, kuru viņi paredz tikai retos gadījumos... Bez šaubām, šeit ir ļoti slikta organizācija. Tādu ārstu atsauksmēm, kurus nepazīst, nav nekādas vērtības. Vajadzētu būt ļoti stingrai dokumentu pārbaudei. Bet, ievērojot pat absolūtu zinātnisku stingrību, jūs, mans mīļais bērns, būtu ļoti vientiesīgs, ja ticētu, ka visiem ir viena neapstrīdama pārliecība. Cilvēkā mīt maldi, un nav lielāka varoņdarba kā noteikt vismazāko patiesību.

Tagad Pjērs sāka saprast to, kas notiek Lurdā, šo izcilo izrādi, kurā jau gadiem ilgi piedalījās pasaule, — dievbijīgā pielūgsmē vieni un aizvainojošā izsmieklā citi. Zināms, šeit darbojās vēl maz izpētīti spēki, pat nezināmi spēki: pašiedvesma, jūtu saviļņojums, paša ceļojuma aizraujošais spēks, lūgšanas un dziesmas, pieaugošā jūsma un, galvenais, dziedināšanu sološā dvesma, nezināmais, pamudinošais spēks, kas plūst no masām ticības asajā krīzē. Tādēļ Pjēram šķita nesaprātīgi iedomāties šeit krāpšanu. Fakti bija daudz svarīgāki un daudz vienkāršāki. Grotas tēviem nevajadzēja nomelnot savu sirdsapziņu ar meliem, viņiem pietika, ja tie veicināja neskaidrību un izmantoja vispārējo nezināšanu. Pat-varētu pieļaut domu, ka visi bijuši patiesi: viduvējie ārsti, kas deva atsauksmes par slimību, apmierinātie slimnieki, kuri sevi uzskatīja par izdziedinātiem, un aizrautīgie skatītāji, kas zvērēja, ka redzējuši brīnumu. Un tomēr pēc visa tā acīmredzot nebija iespējams pierādīt, vai noticis brīnums vai ne. Vai no šā brīža brīnums nav kļuvis īstenība lielajam vairumam, visiem tiem, kas cieš un kas izslāpuši pēc cerības?

Kad ārsts Bonamī tuvojās viņiem, redzēdams tos nomaļus sarunājamies, Pjērs viņam jautāja:

— Cik lielā apjomā noliek dziedināšanas?

— Aptuveni desmit gadījumi no simta, — ārsts atbildēja.

Tad, redzēdams pārsteigumu jauna garīdznieka acīs, piebilda vaļsirdīga vientiesībā:

— Ak, mēs jau varētu arī vairak... Bet jāsaka atklāti — es esmu šeit, iai brīnumus it ka pakļautu policijas uzraudzībai. Mans īstais uzdevums ir apvaldīt pārlieku lielo aizrautību un nepieļaut svētumam kļūt smieklīgam... Tatad mans birojs ir vienīgi vīzas birojs konstatētām dziedināšanām, kas šķiet nopietnas.

Viņu pārtrauca dobja murmināšana. Tas bija Rabuēns, kurš iedegās dusmās.

— Konstatētām dziedināšanām, konstatētām dziedināšanām... — -viņš kurnēja. — Kam tas vajadzīgs? Brīnumi notiek nepārtraukti... Kādēļ tad ticīgajiem vajadzīgs šis apliecinājums? Viņiem jāmetas ceļos un jātic. Kādēļ tas vajadzīgs neticīgajiem? Tos nekad nepārliecinās ... Tās ir muļķības, ko mes šeit darām.

Ārsts Bonamī stingri viņam pavēlēja klusēt.

— Rabuēn, jūs esat dumpinieks... Es teikšu tēvam Kapdebartam, ka nevēlos vairs ar jums strādāt, jo jūs sējat nepaklausību.

Viņam tomēr bija taisnība, šim puisim, kas rādīja zobus, gatavs kost katram, kas aizskāra viņa ticību, un Pjērs atzinīgi paraudzījās viņā. Tiešām, visa šī dziedinājumu konstatēšanas biroja darbība, pie tam vēl slikti organizēta, bija lieka: aizvainojoša ticīgajiem, nepietiekoša neticīgajiem. Vai tad brīnums ļaujas, lai to pierāda? Tam ir jātie. Nav nekā ko saprast, ja dalību ņem dievs, īstās ticības gadsimtos zinātne nenodarbojas ar dieva izskaidrošanu. Ko tā gribēja šeit? Tā uzlika pinekļus ticībai un pazemoja pati sevi. Ak, nē, nē! Mesties ceļos, skūpstīt zemi un ticēt. Vai labāk — aiziet projām. Kompromiss nebija iespējams. No brīža, kad iesākas pārbaudes, nav vairs apstājas, jo beidzot neizbēgami jānonāk pie šaubām.

Pjēru visvairāk nomāca neparastās sarunas, kas norisa viņam apkārt. Ticīgie, kuri atradās zālē, nepiespiesti un nedzirdēti mierīgi runāja par brīnumiem. Pārsteidzošie fakti netraucēja viņu rāmo mieru. Vēl viens brīnums, vēl viens brīnums! Smaidot viņi stāstīja garā slimu cilvēku izdomas, neievērojot nekādus saprāta iebildumus. Acīmredzot viņi dzīvoja tik drudžaini satrauktā iztēlē, ka nekas tos vairs nepārsteidza. Turklāt tie nebija tikai vientiesīgie, bērnišķīgie, nemācītie, halucināciju apsēstie kā Rabuēns, bet arī inteliģenti cilvēki, zinātnieki, ārsts Bo-nami un citi. Tas bija nesaprotami. Pjērs juta augam nepatiku, niknas dusmas, kas pēkšņi varēja uzliesmot. Viņa saprāts cīnījās kā ūdeni iemests nabaga radījums, kuru no visām pusēm sagrābj viļņi, kas laupa tam elpu; Pjērs domāja, ka cilvēkiem, kuru smadzenes, tāpat kā, piemēram, ārstam Saseņam, aptumšojas aklā ticība, jāpārvar vispirms šī nepatika un šī cīņa, iekams tie atzīst savu galīgo sakāvi.

Pjērs paraudzījās uz Saseņu un redzēja, ka tas ir bezgala skumjš, likteņa salauzts, vārgs kā raudošs bērns, kurš viens atstāts pasaulē. Un tomēr Pjērs nespēja apvaldīt protesta saucienu, kas tam bija uz lūpām.

— Nē, nē! Ja arī viss nav zināms, ja arī nekad nezinās visu, tas tomēr nav pamatojums, lai mēs vairs nemācītos. Būtu bēdīgi, ja nezināmais vienmēr paliktu nezināms. Tieši pretēji, mums mūžīgi jālolo cerības — kādu dienu izskaidrot neizskaidrojamo, un mūsu saprātam nedrīkst būt cita ideāla kā lidojums nezināmajā, lai to iepazītu, lai palīdzētu saprātam uzvarēt, kaut arī soļojot lēnām cauri mūsu miesas un gara šķēršļiem ... Ak, saprāts, tā dēļ es ciešu, bet no saprāta arī gribu smelties visu savu spēku! I<ad saprāts aiziet bojā, aiziet bojā visa cilvēka būtne. Esmu gatavs zaudēt savu laimi, jūtu tikai mežonīgas slāpes arvien vairāk atdoties saprātam.

Ārsta Saseņa acīs sariesās asaras. Droši vien viņš atcerējās abas dārgās, mirušās būtnes. Un viņš savukārt murmināja:

— Saprāts, saprāts, jā, protams, tas ir liels lepnums, pati dzīves cieņa... Bet ir vēl mīla, kas ir dzīves'visvarenais spēks, vienīgais dārgums, kas jāatgūst, ja esi to zaudējis...

Viņa balss aizlūza apslāpētās elsās. Un, neviļus šķirstot dokumentu mapes uz galda, viņš atrada arī to, uz kuras lieliem burtiem bija uzrakstīts Marī de Gersēnas vārds. Viņš to atvēra un izlasīja divu ārstu apliecinājumus, kuri atzina mugurkaula paralīzi. Un ārsts Saseņs atsāka:

— Redziet, mans draugs, es zinu, jūs jūtat dziļu sir-'srtību pret de Gersēnas jaunkundzi... Ko jūs teiktu, ja viņa šeit tiktu izdziedināta? Es te atradu atsauksmes, kuras parakstījuši godājami ārsti, un jūs zināt, ka šāda veida paralīzes nav izdziedināmas... Nu labi! Un, ja šī jaunā būtne pēkšņi skrietu un lēkātu, kā es esmu redzējis daudzas citas to darām, vai tad jūs nejustos laimīgs, vai tad jūs nepieļautu domu, ka šeit iejaukusies kāda pārdabiska vara?

Pjērs gribēja atbildēt, bet pēkšņi atcerējās sava brālēna Boklēra konsultāciju, tā jau agrāk minēto iespējamo brīnumu, kas uzliesmos kā zibens stars atmodā, kad visa būtne nonāks vislielākajā eksaltācijā, — un Pjērs juta, ka pieaug viņa samulsums, tādēļ vienīgi teica:

— Tiešām, es būtu ļoti laimīgs... Turklāt es domāju tāpat kā jūs, ka visu šo cilvēku saviļņojumu izraisa vienīgi viņu alkas pēc laimes.

Pjērs nespēja vairs ilgāk te palikt. Karstums kļuva tik nepanesams, ka no sejām tecēja sviedri. Ārsts Bonamī diktēja kādam semināristam Grivotes izmeklēšanas rezultātus, bet Darželē tēvs, ieklausīdamies viņa vārdos, brīžiem piecēlās un noliecās pie viņa auss, lai kādu teikumu pārlabotu. Troksnis viņiem visapkārt tomēr vēl joprojām turpinājās; ārstu strīds bija ņēmis citu virzienu, tagad tika runāts par tehniskiem momentiem, kam nebija nekāda sakara ar speciālo gadījumu, ko pašlaik apsprieda. Starp dēļu sienām vairs nebija ko elpot. Nelabums sāka mākt sirdis un smadzenes. Mazais, gaišmatainais kungs, iespaidīgais Parīzes rakstnieks, bija aizgājis neapmierināts, ka nav redzējis īstu brīnumu.

Pjērs teica ārstam Saseņam:

— Iesim ārā, man kļūst nelabi.

Viņi izgāja reizē ar Grivoti, kuru beidzot atlaida. Tūlīt aiz durvīm viņi iekļuva jauna pūļa straumē, kas spiedās un grūstījās, lai redzētu meiteni, kura brīnumainā kārtā ir izdziedināta. Ziņa par brīnumu jau bija izplatījusies, un visi tuvojās izredzētajai, izvaicāja to un aptaustīja. Un viņa pati purpursārtiem vaigiem un liesmojošām acīm savā dejojošajā gaitā nezināja, ko citu atbildēt, un vienīgi atkārtoja:

— Esmu izdziedināta ... Esmu izdziedināta ...

Pūļa saucieni pārspēja viņas balsi, un viņa ienira burzmā, drūzma viņu aizrāva sev līdz. Brīdi viņa izzuda skatieniem it kā būtu nogrimusi; pēkšņi viņa atkal parādījās pavisam tuvu Pjēram un ārstam, kuri mēģināja izkļūt no pūļa. Gluži nejauši viņi uzdūrās komandorani, kuram, starp citu, bija mānija nokāpt lejā pie baseiniem un grotas un tur izgāzt pār kādu savas dusmas. Cieši sajozies savos svārkos, kā jau karavīrs, atspiedies uz spieķa ar sudraba rokturi, viņš soļoja, pievilkdams kreiso kāju, kura bija kļuvusi stīva pēc otrās triekas lēkmes.

Viņa seja sārtojās un acis gailēja dusmās, kad Grivote to pastūma, lai paietu garām, atkārtodama pūļa neapvaldītā jūsmā:

— Esmu dziedināta ... Esmu dziedināta ...

— Nu un tad! — viņš iesaucās, pēkšņa niknuma sagrābts. — Jo sliktāk jums, mana meita!

Skanēja izsaucieni un smiekli, jo visi komandoru pazina un piedeva tam dīvaino tiekšanos pēc nāves. Un, kamēr viņš murmināja neskaidrus vārdus, teikdams, ka tas ir nožēlojami, ka cilvēkam nav ne skaistuma, ne bagātības un tas grib dzīvot, un ka šai meitenei labāk vajadzētu vēlēties tūlīt mirt nekā ciest tālāk, — ap viņu sākās kurnēšana, un abats Židēns, garām ejot, izglāba komandoru no šīs kļūmīgās situācijas. Viņš aizvilka to sāņus.

— Apklustiet taču! Tas jau ir skandāls... Kādēļ jūs saceļaties pret dieva labvēlību, kurš reizēm parāda mums žēlastību bēdās, tās atvieglojot?... Jums pašam būtu jākrīt ceļos, es jums to vēlreiz saku, un jālūdz atdot jums kāju, lai jūs vēl padzīvotu desmit gadus.

Komandors aizrijās no sašutuma.

— Es! Es lai izlūgtos desmit dzīves gadus; mana laimīgākā diena būs tā, kad es aiziešu no dzīves! Es lai būtu tikpat banāls, tikpat gļēvs kā šie tūkstoši slimnieku, kurus es te redzu bariem zemiskās nāves bailēs kaucam savā nespēkā, neapzinīgā tieksmē dzīvot! Ak nē, tad es sevi pārāk nicinātu!... Kaut es nosprāgtu! Un tūlīt uz vietas! Tam vajag būt tik jauki, kad tu vairs noesi!

Viņš pēkšņi atradās blakus ārstam šaseņam un Pjē-ram, kas beidzot bija izkļuvuši ārā no svētceļnieku jūkļa Gavas krastā. Un tāpēc griezās pie ārsta, kuru tas bieži sastapa.

— Vai tad viņi nupat nemēģināja uzmodināt kādu mironi! Man to stāstīja, likās, ka nosmakšu aiz dusmām... Nu, doktor, vai jūs saprotat? Cilvēku, kuram ir bijusi laime nomirt, tic. atļāvušies bāzt ūdenī ar noziedzīgu cerību likt tam atkal dzīvot! Ja tas viņiem būtu izdevies, ja viņu ūdens būtu to atdzīvinājis, šo nelaimīgo, — jo nekad jau nevar zināt, kas šinī dēkainajā pasaulē notiek, — vai tad šim cilvēkam nebūtu tiesības tiem dusmās iespļaut sejā, šiem līķu lāpītājiem?... Vai tad mirušais bija tos lūdzis, lai viņu atdzīvina? Kā tad šie to var zināt, vai viņš pats nebija vēl priecīgs, ka ir miris? Vismaz taču apjautājušies cilvēkiem... Ja šo netīro joku lugu iedomātos nospēlēt ar mani, ar mani, kad es beidzot gulētu lielajā miegā? Ak, es viņus kārtīgi saņemtu! Neiejaucieties tur, kur jums nav nekādas daļas! — es tiem pateiktu un steigtos atkal nomirt.

Komandors bija tik dīvains savā dusmu uzliesmojumā, ka abats Židēns un ārsts nespēja novaldīt smaidu. Bet Pjērs klusēja, viņam pārskrēja ledainas tirpas. Vai tie nebija izmisuma pilnie Lācara lāsti, kurus viņš nupat dzirdēja? Bieži vien viņš bija sev iztēlojis, kā Lācars, iznācis no kapa, uzrunāja Jēzu: «Ak kungs, kādēļ gan tu mani modināji šai atbaidošajai dzīvei? Es tik saldi dusēju mūžīgā miegā bez sapņiem, beidzot es baudīju miera pilnu atpūtu nebūtības burvīgumā! Pazīstu visas bēdas, visas sāpes, nodevību, veltas cerības, kļūmes un slimības; ar ciešanām esmu samaksājis savu dzīvā radījuma drausmīgo parādu, jo esmu nācis pasaulē, nezinādams, kāpēc, un esmu dzīvojis, nezinādams, kā dzīvot; un, lūk, kungs, tu man liec divkārt maksāt, sodīdams mani atsākt šīs klaušas!... Vai es varbūt esmu nodarījis kādu neizpērkamu aplamību, ka tu inani tik bargi sodi? Atkal dzīvot, ak vai! Izjust, ka ar katru dienu pamazām mirst tava miesa, ka tev ir saprāts — lai šaubītos, griba — lai tu neko nespētu, un jūtas — lai apraudātu savas mokas! Un tas viss bija izbeigts, es biju spēris šausminošo soli pretim nāvei, šis mirklis ir tik baigs, ka pietiek, lai ar to sagandētu visu esamību. Es jutu, kā nāves sviedri mani klāj, kā asinis atstāj manus locekļus un elpa gaist pēdējā nopūtā. Un tu gribi, lai es šis mokas izjūtu divreiz, tu gribi, lai es mirstu divreiz un lai manas šīs pasaules cilvēciskās ciešanas pārsniedz visu citu cilvēku ciešanas! ... Ak kungs, tad lai tas notiek tūlīt! Jā, es tevi lūdzu, dari šo otru lielo brīnumu, guldi mani atkal manā kapā, liec man aizmigt atkal bez ciešanām mūžīgajā dusā, kas man zuda. Esi žēlīgs, neuzliec man mocību otrreiz dzīvot, šo briesmīgo mocību, ar kādu tu nevienu radību neesi sodījis. Es tevi vienmēr esmu mīlējis un tev kalpojis, neliec man būt tam, no kura bīsies visas paaudzes. Esi žēlsirdīgs un mīlestības pilns, kungs, dod man atkal dusu, kuru esmu pelnījis, liec man atkal aizmigt tavas nebūtības svētlaimē!»

Abats Židēns tikmēr bija aizvedis komandoru, kurš nomierinājās; Pjērs spieda roku ārstam Saseņam, atcerēdamies, ka pulkstenis jau bija pāri pieciem un Marī gaida. Atgriezdamies grotā, Pjērs pa ceļam sastapa abatu De-zermuāzu, kurš bija nogrimis dziļā sarunā ar de Gersēna kungu, kurš tikko bija atstājis viesnīcas istabu joii labā omā pēc izgulēta miega. Abi apbrīnoja daiļumu, kādu ticības jūsmā ieguva dažas sieviešu sejiņas. Viņi pārsprieda arī savu izbraukuma projektu uz Gavarnī ieplaku.

De Gersēna kungs tomēr nekavējoties sekoja Pjēram, tiklīdz viņš uzzināja, ka Marī pirmoreiz gremdēta baseinā bez panākumiem. Viņi atrada jauno meiteni tajā pašā sāpju pilnajā, trulajā noskaņojumā, skatieniem cieši veroties svētajā jaunavā, kura nebija to uzklausījusi. Marī neatbildēja uz tēva mīļajiem vārdiem, viņa vienīgi paskatījās uz to ar savām dziļu skumju pilnajām acīm, tad atkal pievērsa tās marmora statujai, kas vīdēja gluži balta sveču mirdzā. Un, kamēr Pjērs, kājās stāvēdams, gaidīja, lai varētu Man aizvest atpakaļ uz slimnīcu, de Gersēna kungs pazemīgi nometās ceļos. Vispirms viņš aizrautīgi lūdza par savas meitas dziedināšanu. Tad lūdza par sevi, lai dievs dāvātu viņam labvēlību atrast kādu kompanjonu, kurš viņam dotu miljonu, kas nepieciešams vadāmo gaisa balonu izmēģinājumiem.

V

Ap pulksten vienpadsmitiem vakarā Pjēram, atstājot de Gersēna kungu savā istabā «Parādību» viesnīcā, ienāca prātā doma uz brīdi atgriezties Sāpju dievmātes slimnīcā, iekams viņš devās pie miera. Viņš bija atstājis Marī tik izmisuma pilnā noskaņā, nerunīgu un tik drūmā klusēšanā iegrimušu, ka viņu māca nemiers. Un, kad Pjērs pie svētās Onorīnas zāles durvīm lūdza pasaukt de Žonkjēra kundzi, viņa nemiers auga, jo ziņas nebija labas: priekšniece viņam pastāstīja, ka jaunā meitene nav vēl lupas pavērusi, nevienam neatbildot un pat atsakoties ēst. De Žonkjēra kundze noteikti vēlējās, lai Pjērs ienāktu. Sieviešu palātās vīriešiem bija aizliegts naktīs ieiet, bet garīdznieks taču nav vīrietis.

— Viņa mīl tikai jūs, viņa uzklausīs tikai jūs. Es jūs lūdzu, ienāciet, apsēdieties pie viņas gultas un pagaidiet abatu Židēnu. Viņam jābūt šeit ap pulksten vieniem rītā pasniegt svēto vakarēdienu grūti slimajiem, tiem, kuri nespēj kustēties un ēd, tikko diena aust. Jūs abatam palīdzēsiet.

Tad Pjērs sekoja de Žonkjēra kundzei, un viņa nosēdināja viņu pie Marī gultas galvgaļa.

— Mīļais bērns, es jums atvedu kādu, kas jūs ļoti mīl... Vai ne? Jūs parunāsiet un būsiet prātīga.

Bet slimniece, pazīdama Pjēru, to uzlūkoja bezcerīgās ciešanās ar sašutumu drūmajā, skarbajā sejā.

— Vai jūs gribētu, lai viņš jums ko palasa priekšā, kaut ko skaistu un mierinošu, kā viņš to darīja vagonā? ... Nē, tas jūs neizklaidēs, jums tas nedarīs prieku. Nu labi! Redzēsim vēlāk ... Es jūs atstāšu vienu ar viņu. Esmu pārliecināta, ka jūs pēc brīža kļūsiet ļoti laipna.

Veltīgi Pjērs viņai klusā balsī teica mīļus, glāsmigus vārdus, ko viņš savā maigumā atrada, lūgdams Marī tik ļoti neskumt. Ja svētā jaunava nav viņu dziedinājusi pirmajā dienā, tātad viņa Marī dziedināšanu uzticējusi kādam pārsteidzošam brīnumam. Bet meitene, aizgriezusi galvu, šķita nemaz neklausāmies Pjēra vārdos, rūgtuma un dusmu pilnu vaibstu ap lūpām, satrauktiem skatieniem maldoties tukšumā. Pjēram vajadzēja apklust, viņš aplūkoja zāli.

Tas bija šausminošs skats. Nekad vēl viņa sirds nebija izjutusi tādu līdzcietības un izbīļa radītu pretīgumu. Pusdienas bija paēstas jau labi sen; no virtuves uznestās porcijas tomēr vēl atradās uz palagiem; bija slimnieces, kuras ēda vēl līdz pat agram rītam, turpretī citas kunkstēja, lūgdamas, lai tās pagriež uz otriem sāniem vai arī kā citādi palīdz. Iestājoties naktij, viņas visas māca neskaidri murgi. Ļoti maz slimnieču gulēja mierīgi, dažas bez drēbēm zem segas, lielais vairums bija vienkārši tāpat atlaidušās gultā, tik grūti viņām bija izģērbties, ka tās pat nepārmainīja veļu visas piecas svētceļojuma dienas. Pustumsā zāle šķita vēl vairāk pieblīvēta; piecpadsmit gultas, kas bija novietotas gar sienām, septiņi matrači, kas aizpildīja vidus eju, bez tam vēl citi, ko tiem pievienoja, nenosakāmu lupatu kaudze, turpat vīdēja arī bagāža — veci grozi, kastes, ceļasomas; un nebija vairs vietas, kur kāju spert. Divas kūpošas laternas vāji apgaismoja šo mirēju nometni, smaka kļuva atbaidoša, lai gan abi logi bija pusviru, bet pa tiem ieplūda vienīgi augusta nakts spiedīgais karstums. Ēnas slīdēja garām, un murgu izraisīti kliedzieni izskanēja šai nakts drausmu pilnajā ciešanu ellē.

Tagad Pjērs ieraudzīja Raimondu, kura, savu darbu beigusi, gribēja noskūpstīt māti, iekams kāpa augšā gulēt jumtistabiņā, kādas bija rezervētas māsām. Dc Zonkjčra kundze, kura vadītājas pienākumus pildīja pēc labākās sirdsapziņas, trīs naktis neaizvēra acis. Viņai bija gan nolikts atzveltnes krēsls, kur atpūsties, bet viņa nevarēja ne bridi tanī atsēsties, jo viņu nemitīgi kāds traucēja. Protams, viņu drosmīgi atbalstīja mazā Dezanjo kundze ar tik aizrautīgu dedzību, ka māsa Hiacinte smaidīdama jautāja: «Kāpēc gan jūs nekļuvāt, klostera māsa?» Uz to Dezanjo kundze, pārsteigumā samulsusi, atbildēja: «Es nevaru, esmu precējusies un dievinu savu vīru!» Volmāra kundze nebija parādījusies. Stāstīja, ka viņa nolikusies gultā, jo ļoti ciešot no briesmīgām galvassāpēm; bet Dezanjo kundze piebilda, ka nevajagot nākt slimniekus kopt, ja cilvēkam vāja veselība. Tomēr beidzot arī viņai bija nogurušas kājas un rokas, kaut gan viņa pati to neatzina, jo steidzās pie katras slimnieces, izdzirdot vismazāko vaidu, vienmēr gatava sniegt palīdzīgu roku. De-zarijo kundze, kura savā dzīvoklī Parīzē drīzāk zvanītu kalpotājam nekā pārvietotu svečturi citā vietā, staigāja šeit ar mazgājamām bļodām, tukšoja nakts traukus, pacēla slimnieces, kamēr de 2onkjēra kundze aizlika tām spilvenus aiz muguras. Bet, kad pulkstenis nosita vienpadsmit, viņas spēki bija izsīkuši. Neapdomībā mirkli iz-sliepusies krēslā, viņa tūlīt aizmiga, skaistā galviņa matu bagātīgajā krāšņumā noslīdēja uz pleca, un ne vaidi, ne aicinājumi, nekas vairs nespēja viņu uzmodināt.

Klusiem soļiem atgriezās de Žonkjēra kundze un uzrunāja jauno priesteri:

— Man ienāca prātā doma aizsūtīt pēc Ferāna kunga, mūsu ārsta, kas atbrauca reizē ar mums: viņš iedotu nabaga meitenei kaut ko nomierinošu. Bet viņš ir nodarbināts lejā ģimeņu zālē pie brāļa Izidora. Bez tam mēs šeit neārstējam, mēs taču nākam šurp, lai mūsu dārgās slimnieces nodotu svētās jaunavas rokās.

Pienāca māsa Hiacinte, kas nakti palika pie vadītājas.

— Es nāku no ģimeņu zāles, kurp biju apsolījusi nonest apelsīnus Sabatjē kungam, un es tur redzēju Ferāna kungu, kurš rosās ap brāli Izidoru... Vai jūs gribētu, lai es pasaucu Ferāna kungu?

Bet Pjērs tam pretojās.

— Nē, nē, Marī būs saprātīga. Es tūlīt viņai palasīšu dažas skaistas lappuses, un tas viņu nomierinās.

Marī vēl arvien ietiepīgi klusēja. Viena no abām laternām atradās turpat pie sienas, un Pjērs skaidri saredzēja Marī šauro, stingo sejiņu. Tad pa labi blakus gultā viņš pamanīja Elīzes Rukē galvu, viņai guļot dziļā miegā, bez lakatiņa, ar atsegtu baigo seju, kuras briesmīgā brūce tomēr bija kļuvusi bālāka. Pa kreisi no Pjēra gulēja Vetī kundze — nespēcīga, neārstējama; viņa nevarēja aizmigt, jo viņu nepārtraukti kratīja drebuļi. Viņš pateica slimajai dažus laipnus vārdus. Viņa pateicās un gluži klusu piebilda:

— Šodien ir notikušas vairākas dziedināšanas, mani tas ļoti iepriecināja.

Tiešām, uz matrača tās pašas gultas kājgalī Grivote drudžainā satraukumā ik brīdi cēlās augšā un atkārtoja katram, kas nāca:

— Esmu izdziedināta ... Esmu izdziedināta ...

Viņa stāstīja, ka izsalkumā apēdusi pusi cāļa, viņa, kura mēnešiem neko vairs neēda. Tad gandrīz divas stundas viņa pieaalījusies sveču gājiena procesijā, iedama kājām. Viņa noteikti būtu dejojusi līdz pat rītam, ja svētā jaunava sarīkotu balli.

— Esmu dziedināta, ak, dziedināta, pavisam izdziedināta!

Tad Vētī kundze bērnišķīgā priekā, pašaizliedzīgi smaidot, pateica:

— Svētā jaunava pareizi darījusi, Grivoti izdziedinādama, jo viņa ir nabaga. Tas sagādā vairāk prieka, nekā ja tā būtu es, jo man taču ir mans mazais pulksteņu veikaliņš un es varu pagaidīt... Katram sava kārta, katram sava kārta.

Gandrīz visas slimnieces izrādīja šādu tuvākā mīlestību un neticamu laimes izjūtu par cilu dziedināšanu. Peli viņas kļuva skaudīgas, viņas pakļāvās tādai kā svētlaimes epidēmijai, aizraujošai cerībai, ka rīt arī viņas liks dziedinātas, ja svētā jaunava to gribēs. Nedrīkstēja tikai viņu sadusmot un izrādīt savu nepacietību, jo viņai taču bija pašai savas domas, viņa taču pati zināja, kādēļ iesāka vispirms ar šo un nevis ar citu. Tādēļ arī smagi slimās lūdza par savām kaimiņienēm šai ciešanu un cerību brālīgajā noskaņā. Katrs jauns brīnums bija ķīla nākošajam brīnumam. Viņu ticība vienmēr atjaunojās, tā bija nesatricināma. Stāstīja par kādu paralizētu lauku meiteni, kura parādījusi neparastu gribasspēku un groiā pagājusi dažus soļus; atgriezusies slimnīcā, pali lūgusi, lai noved to lejā, jo gribējusi atgriezties pie Lurdas dievmātes kājām; bet pusceļā viņa sagrīļojusies, elpa aizrāvusies un viņa nobālusi; kad to uz nestuvēm atnesuši atpakaļ, viņa bijusi jau mirusi, izdziedināta — tā teikušas viņas palātas kaimiņienes. Katrai ir sava kārta, svētā jaunava neaizmirst nevienu savu mīļoto meitu, ja vien nav nodomājusi kādu izredzēto tūlīt apveltīt ar paradīzes svētlaimi.

Pēkšņi mirklī, kad Pjērs noliecās pie Marī, lai atkārtoti piesolītu viņai palasīt priekšā, meitene sāka rūgti raudāt. Viņas galva noslīdēja uz drauga pleca, un klusā balsī viņa izteica savu dziļo sašutumu, bet visapkārt šai baigajā zālē vīdēja izplūdušas ēnas. Māri juta, un tas gadījās visai reti, ka viņas ticība zūd, ka pēkšņi nav vairs drosmes un saceļas visa viņas izvārdzinātā būtne, kas nespēj vairs gaidīt. Un Marī sāka zaimot.

' — Nē, nē, viņa ir ļauna, viņa ir netaisna. Es biju tik pārliecināta, ka viņa mani uzklausīs šodien, un es viņu tik ļoti lūdzu! Nekad es nekļūšu vesela, tagad šī pirmā diena jau beidzas. Šodien ir sestdiena, un es biju pārliecināta, ka viņa mani sestdienā izdziedinās... Ak! Pjēr, es negribu vairs runāt, neļaujiet man vairs runāt, jo mana sirds ir pārlieku smaga un es sarunāšu pārāk daudz.

Pjērs strauji ar braļa sirsnību apskāva meitenes galvu un centās apslāpēt šo satraukumu.

— Marī, klusējiet! Jūs nedrīkst dzirdēt, neviens... Jūs taču esat tik dievbijīga! Vai tad jūs gribat aizdot dusmas visām šīm dvēselēm?

Lai gan Pjērs pielika visas pūles, Marī tomēr nespēja klusēt.

— Es nosmakšu, man ir jārunā... Es viņu nemīlu vairs, cs neticu vairs viņai ... Tic ir meli, viss, ko šeit stāsta; viss ir māņi, viņas nemaz nav, jo viņa nedzird, kad to sauc un kad raud. Ja jūs zinātu visu, ko es viņai stāstīju!... Tas ir izbeigts, Pjēr, es gribu braukt projām tūlīt, šinī brīdī. Vediet mani projām, aiznesiet mani, lai es nomirstu uz ielas, kur vismaz garāmgājējiem būs līdzjūtība par manām ciešanām.

Viņas spēki zuda, viņa atkrita uz muguras, murminādama kā bērns:

— Turklāt — neviens taču mani nemīl. Pat mans tēvs nebija šeit. Jūs, mans nabaga draugs, arī jūs mani pametāt. Kad es ieraudzīju, ka tas ir cits, kas ved mani uz baseinu, es jutu sirdī ledainu saltumu, ko esmu bieži izjutusi Parīzē... Un ir skaidrs, ja viņa mani nav dziedinājusi, tad tas noticis tādēļ, ka esmu šaubījusies. Esmu slikti lūgusi, es neesmu vēl pietiekoši šķīsta ...

Nu Marī vairs nezaimoja, viņa atrada debesīm attaisnojumu. Bet viņas seja atspoguļoja dziļi satrauktu cīņu pret augstāko varu, kuru viņa tik ļoti bija mīlējusi un pielūgusi un kura viņas gribu nebija izpildījusi. Ja reizēm slimnīcā atgadījās dusmu izvirdumi un guļošās slimnieces pārņēma sacelšanās gars un izmisums, ja bija dzirdamas raudas un pat lāsti, — izbiedētās kopējas un māsas aizvilka aizkarus. Žēlastība bija atkāpusies, vajadzēja gaidīt, līdz tā atkal atgriezīsies. Tad sekoja vispārēja nomierināšanās, un pēc dažām stundām viss bija izgaisis dziļā, skumju pilnā klusumā.

— Nomierinieties, nomierinieties, es jūs lūdzu, — Pjērs atkārtoja klusā, glāsmainā balsī, redzēdams, ka Marī pārņem otra dvēseles krīze — šaubas par sevi pašu, ka viņa nav žēlastības cienīga.

No jauna pienāca māsa Hiacinte.

— Mans mīļais bērns, jūs nevarēsiet tūlīt saņemt svēto vakarēdienu, ja esat šādā stāvoklī... Ja mēs atļaujam abata kungam jums palasīt priekšā, kāpēc jūs to nepieņemat?

Marī gurdeni pamāja, gribēdama izteikt piekrišanu, un Pjērs pasteidzās izņemt no ceļasomas gultas kājgalī mazo grāmatiņu zilajos vākos ar naivo nostāstu par Bernadeti. Bet, tāpat kā iepriekšējā naktī ritošajā vilcienā, viņš nepieturējās pie brošūras teksta, viņš improvizēja; tāpēc ka domātājs Pjērā, analītiķis viņa dvēseles dziļumos nevarēja neatzīt īstenību un pārveidoja cilvēciskā nostāstā šo leģendu, kuras nemitīgie brīnumi veicināja slimnieku izdziedināšanu. Drīz vien sievietes no visiem apkārtējiem matračiem piecēlās sēdus, gribēdamas dzirdēt nostāsta turpinājumu, jo satrauktā svētā vakarēdiena gaidīšana neļāva tam aizmigt.

Pjērs lasīja pie sienas piekārtās laternas blāvajā gaismā, pamazām pastiprinot balsi, lai visa zāle varētu viņu sadzirdēt.

«Tūlīt pēc pirmajiem brīnumiem sākās vajāšanas. Bernadeti uzskatīja par meli un vājprātīgu, un viņai draudēja ar ieslodzīšanu cietumā. Abats Peiramals, Lurdas kirē un viņa augstība Tarbas bīskaps Loranss, tāpat arī visa garīdzniecība turējās nomaļus un ar gudru piesardzību nogaidīja, bet civilās iestādes — prefekts, prokurors, pilsētas mērs un policijas komisārs ar nožēlojamu un reizē pārmērīgu dedzību uzstājās pret reliģiju ...»

Turpinot šādā veidā, Pjērs pakļāvās patiesā Bernadetes dzīves stāsta stiprajai ietekmei, kas iznira vienīgi viņa uztverē. Viņš atgriezās mazliet atpakaļ pie jau stāstītā, pie pirmajām parādībām un atrada atkal Bernadeti ar skaidru sirdi, apburošu savā nezināšanā un dziļi ticīgu savās ciešanās. Viņa bija gaišreģe, svētā, kuras sejiņa aizrautības brīdī pieņēma pārcilvēciska skaistuma izteiksmi: viņas piere staroja, sejas vaibsti apskaidrojās, acis spulgoja gaismas mirdzā, bet puspavērtā mute kaisa mīlestībā. Visa viņas būtne bija tik dižena, viņa krustījās tik cēli un ļoti lēni, it kā krusta zīmēm būtu jāaptver viss apvārsnis. Visās apkārtējās ielejās, ciemos un pilsētās runāja tikai par Bernadeti. Lai gan svētā jaunava vēl nebija sevi nosaukusi, parādību tomēr pazina, un visi sacīja: «Tā ir viņa, tā ir svētā jaunava.» Pirmajā tirgus dienā bija salasījies tik daudz ļaužu, ka Lurda pārplūda no tiem. Visi gribēja redzēt svētīto meiteni, eņģeļu karalienes izredzēto, kura kļuva tik skaista, kad debesis atvērās viņas pielūgsmē mirdzošajām acīm. Katru rītu pūlis Gavas krastā pieauga; vairāki tūkstoši ļaužu grūstīdamies un spiezdamies apmetās šeit, lai nekā nezaudētu no šī skata. Tikko parādījās Bernadete, pūli pāršalca jūsmīga murmināšana: «Lūk, svētā, svētā, svētā!» Visi steidzās pie meitenes un skūpstīja tās drēbes. Viņa bija mesija, mūžīgais mesija, kuru tautas gaida nerimstošās ilgās paaudžu paaudzēs. Arvien atgadījās tie paši brīnumi: svētās jaunavas parādīšanās ganītei, balss, kas aicina pasauli nožēlot grēkus, avots, kur urdz brīnumi, kas pārsteidz un ielīksmo sanākušās, nemitīgi augošās ļaužu masas.

Ak, šie pirmie Lurdas brīnumi, kāds mierinošs pavasarīgu ziedu plaukums grūtdieņu sirdīm, kuras nomāca nabadzība un slimības! Vecā Burjeta dziedinātā acs, ledainā ūdenī augšāmcēlies Buoru bērns, kurlie, kas atkal dzirdēja, klibie, kuri gāja, un daudz vēl citu — Blēzs Momī, Bernads Subī, Ogists Bords, Blezets Supens Be-nuats Kazo; tie visi bija izglābti no vissmagākajām cie šanām un kļuva par bezgalīgu sarunu vielu un spārnoja cerībām visus tos, kas cieta garīgi un miesīgi. Ceturtdienā, ceturtajā martā, kas bija svētās jaunavas prasīto piecpadsmit apmeklējumu pēdējā diena, pie grotas bija sapulcējušies vairāk nekā divdesmit tūkstoši cilvēku, visi apkārtējo ciemu iedzīvotāji bija nokāpuši no saviem kalniem. Un šī milzīgā cilvēku masa atrada šeit to, pēc kā bija izsalkusi, — dievišķo barību, brīnumu pilnu svētku maltīti, pietiekoši daudz neiespējamā, lai apmierinātu savu ticību augstākai varai, kas pagodinājusi nabaga cilvēkus un tik pārsteidzošā veidā iejaukusies šīs zemes nožēlojamās gaitas, lai radītu mazliet taisnības un darītu labu. Atskanēja dievišķās tuvākā mīlestības sauciens, pastiepās nezināma, palīdzīga roka, lai pārsietu cilvēces mūžīgo brūci. Ak, sapnis, ko sapņoja katra paaudze, ar kādu neiznīcināmu spēku tas atkal dzina asnus pie dzīves pabērniem, tiklīdz bija atradis apstākļu sagatavotu, labvēlīgu augsni! Varbūt jau gadsimtiem ilgi nebija radies tāds apstākļu savirknejums, kas ļautu uzliesmot mistiskam ticības pavardam tā kā Lurdā.

Radās jauns kults, kuram tūlīt sekoja arī vajāšanas, jo reliģijas zeļ mocību un nemieru laikmetā. Ka senās dienās Jeruzalemē, kad izpaudās vēstis, ka brīnumi plaukst kā ziedi zem gaidītā glābēja soļiem, tāpat ari tagad satraucās civilas varas iestādes, impērijas prokurors, miertiesnesis, pilsētas mērs un sevišķi Tarbas prefekts. Tieši viņš bija stingri ticīgs katolis un pildīja rituālu kā nevainojami godīgs, bet arī apzinīgs administrators, aizrautīgs kārtības sargs un atzīts pretinieks fanātismam, no kura rodas nemieri un reliģisks posts. Lurdā viņam bija pakļauts kāds policijas komisārs, kuram piemita likumīga vēlēšanās parādīt savu veiklību un attapību. Sākās cīņa; un tieši šis komisārs pirmajā gavēņa svētdienā, tikko iesākās parādības, lika atvest Bernadeti pie sevis, lai to iztaujātu. Veltīgi viņš vispirms parādīja laipnību, tad dusmas, beidzot draudus: no meitenītes viņš dzirdēja vienas un tās pašas atbildes. Viņas stāsts, kas pamazām tika papildināts ar sīkumiem, bija neizdzēšami nostiprinājies viņas bērna galviņā. Un šī dīvainā histēriskas dabas meitene nemeloja, viņu vajāja parādība, pašai to neapzinoties, viņai nebija gribasspēka atvairīt pirmo halucināciju. Ak, nelaimīgais, dārgais bērns, tik piemīlīgs, kopš šī brīža bija dzīvei zudis, to mocīja iedoma, no kuras meiteni varēja atbrīvot, vienīgi mainot vidi, ja to būtu aizveduši citā apkārtnē — brīvā, skaidrā gaisā, kur valda gaisma un mīlestība starp cilvēkiem! Bet Bernadete taču bija izredzētā, viņa bija redzējusi svēto jaunavu, par to viņai vajadzēja ciest visu savu mūžu un iet bojā.

Pjērs, kurš labi zināja Bernadetes dzīvi un viņu pieminēja ar brāļa līdzcietību un sajūsmu, kādu veltī šīs zemes svētajai — vienkāršai, atklātai un savas ticības mokās skaistai būtnei —, Pjērs bija aizkustināts, viņa acis kļuva mitras un balss drebēja. Šeit viņa stāstu pārtrauca.

Marī, kura līdz šim bija gulējusi stinga, sašutumā drūmu seju, atplēta sažņaugtās rokas un līdzjūtīgi pamāja.

— Ak, — viņa čukstēja, — nabaga mazā meitenīte, viena pati pret šiem ierēdņiem, tik nevainīga, lepna un pārliecināta par taisnību!

No visām gultām Pjērā raudzījās līdzjūtīgas ciešanu pilnas sejas. Šīs zāles elle savās nakts mokās ar smirdošo gaisu, cieši blakus pievirzītām guļvietām, šurp un turp spokaini slīdošām, pārgurušām kopējām un klostera māsām, šķita, mirklī kļuva gaiša dievišķīgās mīlestības mir-dzā. Nabaga, nabaga Bernadetel Visi bija sašutuši par vajāšanām, kas viņai bija jācieš, aizstāvot redzētās parādības patiesīgumu.

Tad Pjērs, atsākot savu stāstu, turpināja par Bernade-tcs ciešanām. Pēc iztaujas pie komisāra viņai vēl bija jāstājas tiesas priekšā. Tiesa bija saniknota un gribēja ar varu Izspiest no meitenes pretrunīgu atbildi. Bet nepiekāpīgā jūsma par savu sapni bija stiprākā nekā visu apvienoto pilsonisko varas iestāžu prāta spriedumi. Divi prefekta atsūtīti ārsti, kas meiteni izmeklēja, godīgi atzina nervu traucējumus, kā to būtu darījis jebkurš ārsts; viņi atrada, ka meitenei ir aizdusa, kas zināmos apstākļos varēja izsaukt halucinācijas, un meiteni derētu ievietot kādā Tarbas slimnīcā. Tomēr neviens neuzdrošinājās Bcrnadeti vest projām, jo baidījās no tautas sarūgtinājuma. Ieradās kāds bīskaps, kas bija nometies ceļos viņas priekšā. Dāmas gribēja par zeltu izlūgties viņas labvēlību. Arvien pieaugošas ticīgo straumes apgrūtināja meiteni ar apmeklējumiem. Viņa bija patvērusies pie Nevērās māsām, kuras apkalpoja pilsētas patversmi; pie šīm māsām meitene saņēma pirmo svēto vakarēdienu un ar pūlēm iemācījās lasīt un rakstīt. Tā kā svētā jaunava šķita izredzējusi Bernadeti vienīgi citu laimei un Berna-deles pašas hronisko aizdusu nedziedināja, tad nolēma meiteni aizvest uz Koterē dziedniecības ūdeņiem, kas atradās turpat kaimiņos, bet tie viņai nelīdzēja. Atgriežoties Lurdā, sākās atkal mocības: tiesu iztaujas, pūļa pielūgsme, kas kļuva arvien neatvairāmāka un iedvesa meitenei arvien lielākas bailes no cilvēkiem. Viņa nespēja vairs būt līksms bērns, jaunava, kura sapņo par dzīves draugu, ne arī jauna sieva, kura skūpsta savu bērnu apaļos vaidziņus: viņa bija redzējusi svēto jaunavu, viņa bija izredzētā mocekle. Svētā jaunava, tā stāstīja ticīgie, esot viņai uzticējusi trīs noslēpumus un tātad apbruņojusi viņu ar trīskārtīgām bruņām, lai atbalstītu un stiprinātu pārbaudījumos.

Garīdzniecība, pati šaubu un nemiera pilna, bija ilgi atturējusies izteikt savas domas. Lurdas kirē, abats Pei-ramāls, bija skarbs vīrs, bet bezgala labsirdīgs, apbrīnojami taisnīgs un uzņēmīgs, kad bija pārliecināts, ka iet pareizo ceļu. Pirmo reizi, kad ieradās Bernadcte, viņš sagaidīja šo Bartrcsā izaudzināto bērnu, kuru nekad nebija redzējis savās katķisma stundās, gandrīz tikpat bargi kā policijas komisārs; viņš neticēja meitenes stāstam un mazliet ironiski ieteica viņai lūgt dievmāti, lai tā uz-zicdina mežrožu krūmu, kas atrodas tai pie kājām, ko dievmāte, protams, nedarīja; un, kad viņš vēlāk šo bērnu ņēma savā aizsardzībā kā labs draudzes gans, kurš sargā savu ganāmpulku, tad tas notika tāpēc, ka sākās atkal vajāšanas un klīda valodas par šīs trauslās meitenes ar gaišajām, atklātajām acīm ieslodzīšanu cietumā viņas ietiepīgā stāstījuma dēļ, no kura tā savā pazemīgajā maigumā neatkāpās. Turklāt — kāpēc gan lai viņš turpina noliegt brīnumu, kaut arī viņš bija tikai šaubījies kā gudrs garīdznieks, kuram bija maz patikas iejaukt reliģiju aizdomīgā brīnumu dēkā. Bet svētās grāmatas ir pilnas ar brīnumiem, visa dogma taču pamatojas uz mistērijām. Tad garīdznieks vairs nebrīnījās, ka svētā jaunava uzdevusi šim bērnam nodot viņam vēstījumu, lai viņš uzceltu baznīcu, kurp varētu doties ticīgo procesijas. Galu galā viņš iemīlēja Bcrnadeti viņas apburošās piemīlības dēļ un sāka viņu aizstāvēt, kaut arī vēl turējās nomaļus, lai nogaidītu bīskapa lēmumu.

Šis bīskaps, rnonscnjors Loranss, šķita ieslēdzies savā Tarbas bīskapijā aiz trīskārtīgām bultām un cieta klusu, it kā Lurdā nekas nebūtu noticis, kas spētu piesaistīt viņa uzmanību. Viņš bija devis stingrus rīkojumus garīdzniecībai, un neviens mācītājs nebija parādījies lielajā cilvēku pūlī, kas pavadīja daudzas dienas pie grotas. Viņš nogaidīja un paziņoja prefektam apkārtrakstā, ka pilsoniskās varas rīcība pilnīgi atbilst reliģiskās varas domām. Būtībā viņam taču nevajadzēja parādībām ticēt, bez šaubām, viņš šeit, tāpat kā ārsti, redzēja vienīgi slimas meitenes halucinācijas. Šis piedzīvojums, kas sacēla kājās visu zemi, bija pietiekoši svarīgs, lai to diendienā rūpīgi izstudētu, un bīskapa rīcības ilgā vienaldzība pierādīja, cik mazsvarīgs viņam šķita iedomātais brīnums; viņa vienīgās rūpes bija nekompromitēt baznīcu ar noti-kurnu, kurš nolemts neveiksmei. Monsenjors Loranss, būdams ļoti dievbijīgs, bija prāta cilvēks, kas saprātīgi pārvaldīja savu bīskapiju. Nepacietīgie un dedzīgie Berna-detes sekotāji viņam toreiz bija iedevuši palamu «Neticīgais Toms», jo bīskaps neatkāpās no savām šaubām līdz tai dienai, kad fakti lika viņam iejaukties. Viņš negribēja neko dzirdēt un redzēt, stingri apņēmies piekāpties vienīgi tad, ja reliģijai šeit nebūtu nekā ko zaudēt.

Bet Bernadetes vajāšanas vēl pastiprinājās. Kultu ministrs Parīzē, kurš tika brīdināts, pieprasīja tūlītēju nekārtību izbeigšanu; prefekts deva zaldātiem rīkojumu ielenkt visas pieejas grotai. Ticīgie savā jūsmā un dziedinātie pateicībā bija jau paspējuši grotu rotāt ar ziediem vāzēs. Grotā meta arī monētas, svēto jaunavu apbēra ar dāvanām. It kā pati no sevis grota tika visai primitīvi iekārtota: akmeņlauzēji bija izcirtuši kaut ko līdzīgu tvertnei, kur uzkrāties brīnumdarītājam ūdenim; cili aizvāca lielos klinšu bluķus un kalnu nogāzē izcirta ceļu. Aizvien pieaugošās cilvēku plūsmas acu priekša prefekts, atsakoties no domas par Bernadetes apcietināšanu, bija stingri izlēmis aizliegt tuvoties grotai, noslēdzot tai pieeju ar izturīgu žogu. Izplatījās diezgan nepatīkamas runas: bērni apgalvoja, ka redzējuši velnu; vieni bija spējīgi melot, citi bija inficējušies ar visapkārt valdošo neprātu. Bet kādu troksni sacēla grotas iztukšošana! Policijas komisārs tikai vakara pusē atrada kādu meiteni, kas bija ar mieru izīrēt ratiņus; bet pēc divām stundām šī meitene krita un lauza ribu. Tāpat klājās vīram, kurš deva komisāram cirvi, otrā dienā viņam akmens uzkrita uz kājas un to saspieda. Beidzot vakara krēslā, izsmiekla saucieniem skanot, policijas komisārs aizveda puķu podus, dažas sveces, kas tur dega, sū monētas un sudraba sirsniņas, kas bija nomestas grotas smiltīs. Cilvēki sažņaudza dūres, nosauca komisāru par zagli un slepkavu. Pēc tam tika iedzīti pāļi, žoga ierīkošanai pienagloja tiem dēļus; ieslodzīja mistēriju, aizsprostoja ceļu ar prātu neaptveramajam un brīnumu turēja gūstā. Pilsoniskās iestādes bija tik vientiesīgas, domādamas, ka ar to viss izbeigts un daži dēļi atturēs nabaga cilvēkus, kuri alkst ilūziju un cerību.

Tiklīdz jaunais kults bija aizliegts un likums to jau vajāja kā noziegumu, jauna ticība iedegās ļaužu dvēselēs neizdzēšamā liesmā. Ticīgie tomēr, par spīti visam, nāca uz grotu daudz lielākā skaitā, nometās ceļos kaut

kur tālumā un raudāja pie aizliegtajām debesīm. Bet slimie, it sevišķi trūcīgie slimnieki, kuriem šis nežēlīgais rīkojums liedza dziedināšanu, klīda ap grotu, lai gan tas bija aizliegts, un līda caur žoga spraugām, pārvarēdami visus šķēršļus ar vienu vienīgu kvēlu vēlēšanos nozagt ūdeni. Kā?l Tur taču bija brīnumdarītājs ūdens, kas atdeva akliem redzi, kroplus piecēla kājās un mirklī atviegloja visas kaites, un nu bija atradušies pietiekoši cietsirdīgi cilvēki, lai šo ūdeni iesprostotu aiz atslēgas un tas vairs nedziedinātu nabaga cilvēkus! Tas taču bija briesmīgi! Lāsti izlauzās šiem nabaga ļautiņiem, visiem novārtā atstātajiem, kuriem, lai dzīvotu, brīnums bija tikpat nepieciešams ka maize. Pēc iestāžu rīkojuma vajadzēja sastādīt protokolus par likuma pārkāpējiem, un tiesas priekšā stājās nožēlojamas vecas sievas un kropli viri, kuri bija noziegušies, ņemdami ūdeni no dzīvības akas. Viņi stostījās, lūdzās un nespēja aptvert, kāpēc tiem uzliek naudas sodu. Bet ārā pūlis kurnēja, niknas dusmas vērsās pret tiesnešiem, kas bija tik bargi pret šīs pasaules postu, dusmas pret šiem kungiem bez līdzjūtības, kuri, paši sagrābuši visas bagātības, nabagiem negribēja atstāt pai sapni par viņsauli, ticību, ka cita — augstāka un labāka vara rūpējas par tiem kā māte. Kādā skumjā rītā nabago un slimo pūlis gāja pie pilsētas mēra: pagalmā viņi nometās ceļos un raudādami lūdza atkal atvērt grotu; un tas, ko viņi teica, bija tik aizkustinošs, ka visi raudāja. Kāda māte rādīja savu pusmirušo bērnu: vai tiešām ļaus šim bērnam nomirt viņas rokās, ja šeit bija avots, kas citām mātēm dziedinājis bērnus? Kāds aklais rādīja uz savām blāvajām acīm, kāds bāls, skrofu-lozs bērns rādīja uz brūcēm kājās, kāda paraiizēta sieviete mēģināja salikt savas līkās, savilktās rokas: vai tad tiešām gribēja viņu nāvi, ja tiem atteica dievišķo laimi dzīvot tāpēc, ka cilvēku zinātne tos bija atstūmusi? Tikpat lielas bija arī ticīgo bēdas, kuri bija pārliecināti, ka debesu stūrītis atvērsies viņu drūmās esamības naktī, un viņos sacēlās rūgtums, ka tiem atrāva sapņa prieku, šo augstāko atvieglojumu cilvēciskās ciešanās un sociālās nelaimēs, — ticēt, ka svētā jaunava nokāpusi no debesīm, lai atnestu tiem savas godības bezgalīgo labsirdību. Pilsētas mērs nevarēja neko apsolīt, un pūlis aizgāja raudādams, gatavs sacelties pret lielo netaisnību, kas taču bija muļķīga cietsirdība pret mazajiem, vienkāršajiem ļautiņiem, par kuriem atriebsies debesis.

Cīņa turpinājās vairākus mēnešus. Tā bija kā neparasta izrāde, kur cilvēki ar veselu saprātu — ministrs, prefekts un policijas komisārs, protams, vislabāko nodomu pamudināti, cīnījās ar nemitīgi pieaugošo izmisušo pūli, kas negribēja ļaut aizvērt viņu sapņa durvis. Iestādes prasīja kartību, cieņu vispārpieņemtajai reliģijai, saprāta uzvaru; turpretī ilgas pēc laimes aizrāva tautu līdz pārmērīgām alkām kļūt dziedinātai šajā un ari kādā citā pasaulē. Ak, neciest vairs, iegūt vienlīdzību labklājībā, dzīvot taisnīgās un labsirdīgās mātes aizgādnībā un mirt, lai atmostos debesis! Ta bija tautas masu nenovēršama, kvēla vēlēšanās, kopīga prieka svētais neprāts, kam vajadzēja uzveikt sabiedrības stingos un drūmos uzskatus — sabiedrības, kur reliģiski ekstātisku parādību slimīgās lēkmes ir kā uzbrukumi veselā saprāta cilvēku snaudai.

Šajā brīdī savu sašutumu izteica arī slimnieces svētās Onorinas zālē. Pjēram no jauna vajadzēja uz bridi pārtraukt stāstījumu, atskanot apspiestiem dusmu izsaucieniem — sātans un Hērods, ar kādiem viņas apveltīja policijas komisāru. Grivote, piecēlusies uz sava matrača, murmināja;

— Ak, briesmoņi! Labā svētā jaunava taču mani izdziedināja!

Vētī kundze, kurai atkal atausa cerība, lai gan sirds dziļumos tā bija pārliecināta, ka viņai jāmirst, pat viņa uztraucās, iedomādamās, ka grotas vairs nebūtu, ja prefekts būtu guvis uzvaru.

— Tad jau nenotiktu svētceļojumi, mēs šeit neatrastos un simtiem slimnieku netiklu dziedināti katru gadu?

Viņai aizrāvās elpa, un māsai Hiacintei vajadzēja nākt, lai to pieceltu sēdus. De Žonkjēra kundze izmantoja pārtraukumi!, lai aiznestu nakts trauku kādai jaunai sievietei, kurai bija bojātas mugurkaula smadzenes. Divas citas sievietes, nevarēdamas palikt gultā — tik neciešams bija karstums, — lodāja apkārt klusiem, maziem solīšiem, gluži kā baltas ēnas neskaidrajā tumsā; no zāles gala tumsā bija sadzirdami smagi sēcoši elpas vilcieni, kas nemitējās, bet visu laiku pavadīja stāstījumu. Vienīgi Elīza Rukē mierīgi gulēja uz muguras, atsegusi savu briesmīgo brūci, kas pamazām žuva.

Bija jau ceturksnis uz vieniem, kuru katru brīdi varēja ierasties abats Židēns, lai pasniegtu svēto vakarēdienu. Marī sirdī atkal bija atgriezusies padevība, tagad meitene bija pārliecināta, ja jau svētā jaunava atteikusies viņu dziedināt, vainīga noteikti bija viņa pati, jo viņa bija šaubījusies, kad to gremdēja baseinā. Un Marī nožēloja savu sacelšanos, it kā būtu izdarijusi noziegumu: vai viņai to kādreiz varēja piedot? Viņas nobālusī sejiņa it kā pazuda skaistajos, gaišajos matos, acīs sariesās asaras, un viņa raudzījās Pjērā samulsusi un skumja.

— Ak, mans draugs, cik ļauna es biju! Klausoties par prefekta un viņa ierēdņu aiz lepnuma izdarītajiem pārkāpumiem, es sapratu savu maldīšanos... Jātie, mans draugs, bez ticības un mīlestības laimes nav.

Pjērs gribēja pārtraukt stāstījumu, bet visas slimnieces sauca, lūgdamas to turpināt. Un viņam bija jāapsola izlasīt līdz tai vietai, kur grotas lieta svin uzvaru.

Groiu vēl joprojām aizsprostoja žogs, vajadzēja nākt šurp naktī, paslepus, ja gribēja lūgt un aiznest kādu pudeli nozagtā ūdens. Pa to laiku bailes no sacelšanās bija pieaugušas, klīda valodas, ka visi kalnu ciemu iedzīvotāji nākšot, lai atbrīvotu dievu. Tā bija pazemoto ļaužu sacelšanas, ne ar ko neatturama izsalkušo tieksme pēc brīnuma, kas vienkāršo, skaidro saprātu un parasto, labo kārtību varēja aizslaucīt kā salmus. Kā pirmais padevās monsenjors Loranss savā Tarbas bīskapijā. Visu viņa atturību, visas viņa šaubas pārspēja tautas kustība. Piecus garus mēnešus viņš bija spējis turēties nomaļus un aizliegt saviem garīdzniekiem sekot ticīgajiem pie grotas, uzdodot tiem aizsargāt baznīcu pret šo neapvaldīto māņticības vēja brāzmu. Bet kāda vairs nozīme cīnīties tālāk? Viņš izjuta savas ticīgās tautas lielo postu un izlēma dot tai elka dievības kultu, ko tā izsalkusi prasīja. Tomēr aiz pārlieku lielas apdomības viņš izdeva rīkojumu, ar kuru tika iecelta komisija, un tai tika uzdots uzsākt izmeklēšanu: tas nozīmēja brīnuma pieļaušanu uz ilgāku vai īsāku laiku. Kaut ari monsenjors Loranss bija saprāta un salta apdoma cilvēks, tomēr var iedomāties, cik baigi viņam bija ap sirdi tajā rītā, kad vajadzēja parakstīt šo rīkojumu! Viņam bija jānometas ceļos savā lūgšanu telpā un jālūdz dievs, visaugstākais pasaules valdnieks, lai norāda, kā viņam izturēties. Viņš neticēja parādībām, viņam bija plašāka, izpratnīgāka doma par die-vibas atklāsmēm. Bet vai tā nebija līdzcietība un žēlsirdība — apklusināt sava saprāta bažas un savus cēlākos uzskatus par kalpošanu dievam šīs nepieciešamības priekšā — pasniegt melu maizi, kas tik vajadzīga nabaga cilvēcei, lai tā dzīvotu laimīga? «Ak, mans dievs, piedod man, ka es lieku tev nokāpt no tavas mūžīgās varas troņa, kur tu esi, ka es tevi pazemoju līdz šai bērnišķīgai rotaļai ar nevajadzīgiem brīnumiem. Tas ir apvainojums tev — uzdrošināties lūgt, lai tu piedalies šai nožēlojamā dēkā, kur valda slimība un aplamība. Bet, mans dievs, šie ļaudis tik ļoti cieš, viņu izsalkums pēc brīnumiem, pēc pasaciņām ir tik liels, lai klusinātu sāpes, ko sniedz dzīvei Arī tu, ja tās būtu tavas avis, arī tu pats palīdzētu viņus mānīt. Un, kaut arī tavas dievišķības ideja no tā ciestu, liec tiem būt apmierinātiem šīs zemes virsū!» Un tā, liedams asaras, bīskaps ka labdarības saviļņots gans upurēja savu dievu nožēlojama cilvēces ganāmpulka labā.

Tad savukārt padevās imperators, pats valdnieks. Viņš toreiz atradās Biaricā, un katru dienu viņam tika ziņots par šo notikumu ar parādībām, par kuru interesējās visi Parīzes laikraksti, jo Bernadetes vajāšana nebūtu pilnīga, ja šeit neplūstu arī žurnālistu voltēriešu tinte. Imperators klusēja; kamēr viņa ministrs, prefekts un policijas komisārs cīnījās par veselo saprātu un labo kārtību, viņš gremdējās dziļā klusumā kā atmodies sapņotājs, kuru neviens nekad nespēj izprast. Ik dienas pienāca lūgumi, bet viņš klusēja. Bīskapi ieradās uz pārrunām, ievērojami valsts darbinieki, augstākās sabiedrības dāmas no viņa vides to uzmanīja un tvēra brīdi, lai ar valdnieku klusībā parunātu, bet viņš klusēja. Par viņa lēmumu notika nepāri raukta cīņa; no vienas puses, ticīgie vai vienkārši karstas galvas, ko aizrāva viss noslēpumainais, no otras — neticīgie, valdības vīri, kas nepadevās iedomu nemieram; bet imperators klusēja. Beidzot, pārvarējis savu kautrību, viņš izlēma, viņš runāja. Klīda valodas, ka viņš izlēmis, paklausot ķeizarienes lūgumam. Viņa, bez šaubām, iejaucās, taču lielāki nopelni bija paša valdnieka senā, utopiskā sapņa atmodai, atgriežoties viņa īstajai līdzjūtībai pret dzīves grūtdieņiem. Tāpat kā bīskaps, arī viņš negribēja nelaimīgajiem aizvērt ilūziju vārtus, atbalstot nepopulāro prefekta rīkojumu, kas aizliedza dzert dzīvības ūdeni no svētā avota. Viņš atsūtīja telegrammu— īsu pavēli nojaukt žogu, lai grota atkal būtu pieejama.

Tā bija gaviļu pilna līksme, tā bija uzvara. Jauno rīkojumu nolasīja Lurdas laukumos, atskanot bungu rīboņai un fanfaru skaņām. Policijas komisāram personīgi vajadzēja ķerties pie žoga nojaukšanas. Pēc tam minēto ministru, tāpat kā prefektu, pārcēla uz citu vietu.

Ļaudis nāca no visām malām, un grotā notika dievkalpojumi. Atskanēja prieka saucieni: dievs ir uzvarējis! Dievs? Ak, nē, bet cilvēku posts, mūžīgās alkas pēc māna, kas ir cerība atstumtajam, kurš, lai rastu glābiņu, atdod sevi neredzamas varas rokās, jo tā ir stiprāka par dabu un vienīgā spēj lauzt nepielūdzamos likumus. Un bez ta vēl uzvarēja labvēlība, ko izrādīja ganāmpulka vadoņi — bīskaps un imperators, kuri savā visžēlibā atstāja lielajiem, slimajiem bērniem fetišu, kas vienus mierināja un otrus reizēm pat dziedināja.

Novembra vidū bīskapa komisija uzsāka izmeklēšanu, kā tai bija uzdots. Tā izvaicāja Bernadeti vēl lieku reizi un izskatīja lielu vairumu brīnumu. Tomēr komisija atrada tikai trīsdesmit dziedināšanas gadījumus, kuru pierādījumi bija neapstrīdami. Monsenjors Loranss atzina, ka ir pārliecināts. Bet pēdējais viņa gudrības pierādījums bija tas, ka viņš nogaidīja trīs gadus, iekams rakstiski paziņoja, ka Masabjellas grotā tiešām parādījusies svētā jaunava un pēc tam notikuši neskaitāmi brīnumi. Viņš bija nopircis bīskapijas vārdā no Lurdas pilsētas grotu ar lielu zemes platību ap to. Tad iesākās darbi, sākumā pieticīgos apmēros, pēc tam kļuva arvien plašāki, pieaugot līdzekļiem, kas plūda no visas kristīgās pasaules. Grotu iekārtoja un nožogoja ar režģi. Gavas upi atvirzīja tālāk, jaunā gultnē, lai ierīkotu plašas pieejas pie grotas, izveidoja maura laukumus, gatves un pastaigu vielas. Beidzot klints virsotnē pacēlās bazilika, ko svētā jaunava bija prasījusi. No pirmā kapļu cirtiena Lurdas kirē, abats Pciramāls, ar neparastu aizrautību vadīja visus darbus, jo cīņa bija viņu izveidojusi par visdedzīgāko ticīgo un vissirsnīgāko grotas brīnumu atbalstītāju. Ar savu mazliet skarbo lē-višķīgumu viņš sāka godināt Bernadeti un ar miesu un dvēseli centās īstenot pavēles, kuras bija saņēmis no debesim ar šī nevainīgā bērna muti. Vadot darbus, viņš nopūlējās līdz pārgurumam, jo gribēja, lai viss būtu skaists, plašs un eņģeļu karalienes cienīgs, kas bija pagodinājusi šo kalnu nostūri ar savu apmeklējumu. Pirmā reliģiskā ceremonija notika tikai pēc sešiem gadiem pēc parādībām, tajā dienā, kad lielā greznībā grotā novietoja svētās jaunavas statuju, tajā vietā, kur tā Bernadetei bija parādījusies. Tai rītā laiks bija brīnišķīgs, Lurda bija izrotāta karogiem un skanēja visi zvani. Pēc pieciem gadiem, tūkstoš astoņi simti sešdesmit devītajā gadā, bazilikas kriptā notika pirmā misa, kaut torņa smaile vēl nebija pabeigta. Dāvanas auga nemitīgi, zelta straume plūda, no zemes izauga vesela pilsēta. Tas bija jauna reliģiska kulta nodibināšanās sākums. Ilgas pēc dziedināšanas dziedināja, slāpes pēc brīnuma darīja brīnumus. Līdzcietības un cerības dievs radās no cilvēka ciešanām, no prasības pēc māna un mierinājuma, kas visos cilvēces aizvadītajos gadsimtos uzbūris viņsaules brīnumu paradīzi, kur viena visvarenība spriež taisnu tiesu un sadala mūžīgās laimes devas.

Arī svētās Onorīnas zāles slimnieces grotas uzvarā neredzēja neko citu kā vienīgi pašu gaviļpilnas cerības uz izveseļošanos. Un visai slimnieču rindai gultās pārskrēja prieka trīsas, kad Pjērs satrauktu sirdi, raugoties viņam pievērstajās, izmocītajās, pēc apstiprinājuma alkstošajās sejās, atkārtoja:

— Dievs uzvarēja, un brīnumi nav rimuši līdz pat šai dienai, un visvairāk pazemotām būtnēm tiek remdētas sāpes.

Pjērs nolika mazo grāmatiņu. Ienāca abats Židēns, un sākās svētā vakarēdiena pasniegšana. Marī, ticības aizrautībā satraukta, pieliecās Pjēram un pieskārās ar drudžaini degošu roku.

— Ak, mans draugs, — viņa čukstēja, — izdariet man šo lielo pakalpojumu, uzklausiet manu grēku nožēlošanu un atlaidiet man to. Esmu zaimojusi, esmu nodarījusi nāves grēku. Ja jūs man nepalīdzēsiet, es nevarēšu saņemt svēto vakarēdienu, bet man tik ļoti vajadzīgs mierinājums un atbalsts!

Jaunais garīdznieks noliedzoši papurināja galvu. Nekad viņš negribētu uzklausīt grēksūdzi no savas draudzenes, vienīgās sievietes, kuru pats bezrūpīgajos un līksmajos jaunības gados bija mīlējis un vēlējies iegūt. Bet viņa neatlaidās.

— Es jūs sirsnīgi lūdzu, jūs palīdzēsiet manas dziedināšanas brīnumam.

Pjērs padevās, viņš uzklausīja Marī maldu atzīšanu, bezdievīgo sacelšanos pret svēto jaunavu, kas nebija uzklausījusi viņas lūgšanas; tad viņš pasludināja viņai grēku atlaidi ar sakramenta vārdiem.

Abats Židēns bija jau nolicis uz maza galdiņa svētā vakarēdiena šķirstiņu starp divām aizdedzinātām svecētn, divām skumjām zvaigznēm zāles pustumsā. Nolēma plaši atvērt logus, tik nepanesami bija kļuvuši cietēju miesas izgarojumi un lupatu kaudzes smaka; bet gaiss neieplūda, šaurais, nakts tumsā tītais pagalms atgādināja sakarsētu šahtu. Pjērs piesolījās pakalpot un noskaitīja Confiteor. Tad garīdznieks baltajā misas tērpā, pēc tam kad bija atbildējis ar Misereatur un Indulgenliam, pacēla šķirstiņu: «Lūk, dieva jērs, kas nes pasaules grēkus.» Ikviena sieviete, nepacietīgi gaidot uz vakarēdienu, sāpju tirdīta, — tāpat kā mirējs cer dzīvību atgūt no jaunām zālēm, uz kurām jāgaida, — trīsreiz pie sevis atkārtoja zemošanās vārdus: «Kungs, es neesmu cienīga, ka tu nac pie manis, bet saki vienu vienīgu vārdu, un mana dvēsele kļūs dziedināta.» Abats Židēns Pjēra pavadībā bija jau sācis apstaigāt cietēju gultas, viņiem sekoja de Zon-kjēra kundze un māsa Hiacinte, katra ar vaska sveci rokā. Māsa parādīja slimnieces, kurām bija jāsaņem svētais vakarēdiens, garīdznieks noliecās un pasniedza dievmaizīti, uzliekot to katrai slimniecei uz mēles kā pagadījās, murminādams latīņu vārdus. Pārliekā steigā iekārtotajā zālē visas piecēlās sēdus plaši atvērtām, spulgām acīm. Vajadzēja uzmodināt divas slimnieces, kuras bija aizmigušas dziļā miegā. Daudzas nemaņā vaidēja un kunkstēja arī pēc tam, kad bija uzņēmušas sevī paša dieva garu. Zāles galā turpinājās neredzamas slimnieces gārdzieni. Nebija nekā skumjāka par šo mazo gājienu pustumsā, kur mirgoja kā zvaigznes divas dzeltenas sveču liesmiņas.

Kā dievišķa parādība šķita Marī apskaidrotā sejiņa. Svēto vakarēdienu atteica Grivotei, kura bija izsalkusi pēc dzīvības maizes, jo viņai vajadzēja to saņemt rit Rožukroņa baznīcā; Vētī kundze klusēdama un žagodamās saņēma dievmaizīti uz savas nomelnējušās mēles.

Tagad pienāca Marī kārta; viņa bija tik skaista zeltaino matu ietvarā sveču blāvajā spulgā — savām lielajām acīm, kas bija kļuvušas vēl lielākas, un ticībā apskaidrotiem vaibstiem —, ka visi viņu apbrīnoja. Ar dziļu saviļņojumu meitene saņēma svēto vakarēdienu, acīm redzami debesis nolaidās pār viņas vārgo, jaunavīgo augumiņu, kas bija pakļauts tik dziļām fiziskām ciešanām. Mirkli viņa paturēja Pjēra roku.

— Ak, mans draugs, viņa mani izdziedinās, viņa man to teica ... Ejiet arī jūs pie miera. Es tagad gulēšu saldā miegā!

Iziedams no zāles kopā ar abatu Židēnu, Pjērs ieraudzīja mazo Dczanjo kundzi atzveltnes krēslā, kur nogurums to bija pārsteidzis. Nekas nespēja to uzmodināt. Bija jau pusdivi no rīta. De Žonkjēra kundze, piepalīdzot māsai Hiacintei, šurpu turpu staigādama, pagrieza slimnieces uz otriem sāniem, apkopa tās un pārsēja. Zāle pamazām nomierinājās un, kopš Bernadete ar savu burvīgumu bija lo pārstaigājusi, iegrima tumsas smagmē, kas vairs nelikās tik nomācoša. Mazās gaišreģes ēna tagad līksma klīda starp gultu rindām, jo viņa bija veikusi savu darbu, atnesdama katrai šīs zemes atstumtajai, katrai izmisušajai dvēselei mazliet debesu valstības; un, ļaudamās miegam, slimnieces redzēja noliecamies pār sevi meitenīti, tikpat trauslu un slimu kā viņas, un smaidot tās skūpstām.

TREŠĀ DIENA

I

Šai skaistajā, siltajā un gaišajā augusta svētdienā de Gersēna kungs, jau kopš pulksten septiņiem piecēlies un apģērbies, atradās vienā no mazajām istabiņām, kuras tam laimīgā kārtā bija paveicies noīrēt «Parādību» viesnīcas ceturtajā stāvā Grotas ielā. Gulējis no pulksten vienpadsmitiem un atmodies līksmā noskaņā, viņš tūlīt iegāja otrā istabā, kuru aizņēma Pjērs. Bet tas, atgriezies tikai divos no rīta, bezmiega nomocīts, bija aizmidzis, dienai austot, un vēl gulēja. Krēslam pārmestā sutana un citi izklaidus nosviestie apģērba gabali liecināja par viņa nogurumu un satraukumu.

— Ak, jūs sliņķis! — jautri iesaucās de Gersēna kungs. — Vai tad jūs nedzirdat, kā zvani skan?

Mirklī Pjērs atmodās, gluži pārsteigts, redzēdams sevi šajā mazajā, saules staru pārpildītajā viesnīcas istabā. Tiešām, caur atvērto logu ielidoja prieka pilnas zvanu skaņas, visa laimīgā pilsēta zvanīja.

— Mums nebūs vairs laika pirms astoņiem ierasties slimnīcā pēc Marī, — de Gersēna kungs teica. — Mēs taču tagad iesim brokastot, vai ne?

— Bez Šaubām, pasūtiet ātri divas tases šokolādes. Es tikmēr piecelšos. Man daudz laika nevajadzēs.

Viens palicis, Pjērs, kaut gan juta stīvumu visos locekļos, izlēca no gultas un steidzās ģērbties. Viņš vēl mazgāja seju bļodā, atsvaidzinādamies ar aukstu ūdeni, kad jau parādījās de Gersēna kungs, kurš nevarēja rimties vien.

— Tas ir izdarīts, mums to uznesīs augšā... Ak, šī viesnīca! Vai jūs redzējāt cienīgo un balti ģērbto viesnīcas īpašnieku Mažestē kungu savā birojā? Liekas, viss nams pārpildīts, nekad viņiem nav bijis tik daudz viesu... Bet kāds elles troksnis! Trīs reizes mani uzmodināja šonakt. Nezinu, kas tur īsti notiek, tajā istabā blakus manējai: vēl tikai nupat dzirdēju tā kā sitienu pret sienu, pēc tam čukstus un tad nopūtas...

Viņš aprāvās, lai pavaicātu:

— Vai jūs labi gulējāt?

— Nē, nepavisam, — Pjērs atbildēja. — Jutos gan pārguris, bet nespēju aizvērt acu. Bez šaubām, tur vainīgs troksnis, par ko jūs stāstāt.

Arī viņš savukārt ieminējās par plānajām sie.nām un pārpildīto namu, kurš vai lūza no daudzajiem cilvēkiem. Visu cauru nakti bija dzirdami neizskaidrojami sitieni, ātri skrējieni pa gaiteņiem, smagi soļi un skaļas balsis, kas cēlās nezin no kurienes, nemaz jau neminot slimo vaidus un klepošanu, briesmīgu klepošanu, kura atskanēja no visām pusēm un likās nākam no sienām. Acīmredzot visu nakti cilvēki nāca un gāja, cēlās un gūlās, jo šeit taču tagad neviens nedomā vairs par laiku, visi dzīvo nesavaldīgā, drudžainā satraukumā un iet dievu lūgt tāpat, kā iet uz izpriecām.

— Un kādā noskaņojumā jūs atstājāt Marī vakarvakarā? — no jauna vaicāja de Gersēna kungs.

— Daudz labākā, — garīdznieks atbildēja. — Pēc smagas izmisuma krīzes viņa atguva atkal visu savu drosmi un ticību.

Iestājās klusums.

— Ak, es nemaz neesmu satraukts, — Marī tēvs atsāka savā mierīgajā optimismā. — Jūs redzēsiet, viss ies ļoti labi... Esmu sajūsmināts. Izlūdzos no svētās jaunavas aizgādnību saviem darījumiem, jūs zināt, manam lielajam izgudrojumam — vadāmajiem gaisa baloniem. Nu un kas būtu, ja es jums pateiktu, ka viņa savu labvēlību jau likusi manīt? Jā gan, kad es vakarvakarā tērzēju ar abatu Dezcrrnuāzu, viņš ieminējās, ka uzmeklēs Tulūzā kādu naudas aizdevēju, kādu bezgala bagātu draugu, kas interesējas par mehāniku! Tūlīt nojautu, ka šeit iedarbojas dieva pirksts.

De Gersēna kungs smējās kā bērns. Tad piebilda:

— Jauks cilvēks šis abats Dezermuāzs! Es gribu uzzināt, vai ar viņu kopā nevarētu par lētāku naudiņu doties izbraukumā uz Gavarnī vidieni.

Pjērs, kurš bija nodomājis maksāt par visu, par viesnīcu un pārējo, viņu draudzīgi pamudināja.

— Protams, nelaidiet garām izdevību aizbraukt kalnos, ko jūs tik ļoti vēlaties. Jūsu meita būs laimīga, zinot, ka ari jūs esat laimīgs!

Viņus pārtrauca kalpone, atnesdama divas tasītes šokolādes un divas maizītes uz paplātes, kas bija apsegta ar servjeti; tā kā viņa bija atstājusi durvis atvērtas, varēja redzēt da|u gaiteņa, kur rindojās istabas cita aiz citas.

— Lūk! Jau uzkopj mana kaimiņa istabu, — ziņkāri izmeta de Gersēna kungs. — Viņš ir precējies, vai ne?

Kalpone izbrīnījās.

— Ak nē, viņš ir gluži viens.

— Kā, gluži viens! Bet visu rītu tur bez mitas kustējās, tērzēja un nopūtās!

— Tas nav iespējams, viņš ir viens pats... Nupat viņš nokāpa lejā un lika ātri uzkopt istabu. Viņam ir tikai viena istaba ar lielu skapi, kura atslēgu viņš paņēmis līdzi... Bez šaubām, viņš tur ieslēdz vērtslietas.,.

Kalpone aizmirsās un pļāpāja tālāk, noliekot abas tasītes uz galda.

— Ak, tas laikam gan ir visai pārticis kungs!... Pagājušo gadu viņš bija noīrējis vienu no mazajiem, atsevišķajiem paviljoniem, kurus Mažestē kungs izdod blakus ieliņā. Bet šogad viņš vēlu pieteicās, un nu vajadzēja apmierināties ar šo istabu, kas viņu patiešām apbēdināja... Tā kā šis kungs nevēlas ēst kopā ar visiem, tad liek maltītes pasniegt savā istabā, viņš dzer labu vīnu un ēd labus ēdienus.

— Jā, tā tas būs, — jautri secināja de Gersēria kungs, — droši vien vakarvakarā viens pats ieturēja pusdienas pārlieku labi.

Pjērs klausījās.

— Un blakus manai istabai, vai tur nedzīvo divas dāmas un bērns, kas staigā ar kruķi?

— Jā, abata kungs, es tos pazīstu... Krustmāte Šēza kundze ieņēmusi vienu no abām istabām, bet Vinjerona kungam ar kundzi un dēlu Gistavu vajadzēja saspiesties otrā... Sis jau ir otrais gads, kopš viņi brauc šurp. Ak, tic arī ir ļoti pārtikuši cilvēki!

Naktī Pjēram tiešām bija licies, ka viņš dzird Vinjerona kunga balsi, kuram karstums neļāva aizmigt. Kalpone, aizrāvusies ar tērzēšanu, stāstīja arī par citiem šī gaiteņa īrniekiem: kreisajā pusē dzīvojot kāds priesteris, māte ar trim meitām un vecs laulāts pāris; pa labi otrs vientuļš kungs, kāda vientuļa dāma un tad vesela ģimene ar mazgadīgiem bērniem. Viesnīca bija pilna līdz pat jumtistabiņām. Kalpones, kuras savas istabas bija atstājušas viesiem, gulēja visas kopā ve|as mazgātavā. Pagājušo nakti bija izliktas saliekamās gultas arī katra stāva kāpņu laukumiņos. Kāds godājams garīdznieks pat bija spiests gulēt uz biljarda galda.

Kad beidzot kalpone bija aizgājusi un abi vīrieši bija izdzēruši savu šokolādi, de Gersēna kungs ātri iegāja istabā nomazgāt atkal rokas, jo viņš joli rūpīgi kopa sevi; Pjērs, palicis viens, āra spožās saules valdzināts, uz brīdi izgāja šaurajā balkonā. Pie visām ceturtā stāva istabām viesnīcas šajā pusē atradās balkoni ar izgrieztām koka margām. Bet Pjēru sagaidīja ārkārtīgs pārsteigums. Uz blakus balkona, kurš piederēja istabai, ko aizņēma vientuļais kungs, viņš ieraudzīja kādu sievieti pabāžam galvu, un Pjērs pazina Volmāra kundzi: tā bija viņa ar gareno seju, smalkiem un izmocītiem vaibstiem, lielajām, kvēlošām oglēm līdzīgām acīm, kas brīžiem šķita pārklājamies it kā ar viļņojošu plīvuru, un tad to mirdzums dzisa. Volmāra kundze ļoti izbijās, ieraudzījusi Pjēru. Arī viņš, savukārt samulsis, ka to pārsteidzis, ātri atgriezās istabā. Pēkšņi uzausušā skaidrībā Pjērs aptvēra visu: vientuļais kungs bija varējis noīrēt vienīgi šo istabu un slēpa tur no visu acīm savu mīļāko, ieslēgdams to lielajā skapī, kamēr kalpone uzkopa istabu, barodams to ar maltītēm, ko viņam uznesa, abi dzerdami no vienas glāzes; arī nakts trokšņiem atradās savs izskaidrojums, un šādā ieslodzījumā un neprāta kaislē Volmāra kundzei aizritēs trīs dienas šīs istabas sienās. Bez šaubām, pēc tam kad istaba bija uzkopta, Volmāra kundze uzdrošinājās no iekšpuses atvērt skapi un pabāzt galvu uz balkona, lai paskatītos, vai nenāk viņas draugs. Tāpēc viņa ari nebija vairs redzama slimnīcā, kur par viņu pastāvīgi jautāja mazā Dezanjo kundze! Pjērs stāvēja nekustīgs, viņa sirds sažņaudzās, un kā sapnī viņš iegrima pārdomās par šīs sievietes dzīvi, ko viņš pazina, par viņas laulības dzīves mocībām Parīzē līdzās ļaunajai vīramātei un sevis necienīgajam vīram, tad par šīm trim pilnīgas brīvības dienām gadā, šo pēkšņo, gaišo mīlas liesmu zem zaimojošā iegansta — Lurdā kalpot dievam. Asaras, kuras viņš pats nespēja izskaidrot, asaras, kas radās dvēseles dzīlēs, viņa labprātīgās šķīstības izraisītas, sariesās acīs un modināja bezgalīgas skumjas.

— Nu! Vai varam iet? — līksmi sauca de Gersēna kungs, ienākdams cimdiem rokās un cieši aizpogājies savos pelēkajos tūka svārkos.

— Jā, jā, ejam, — atbildēja Pjērs, aizgriezdamies, it kā meklēdams cepuri, bet patiesībā slaucīdams acis.

Izejot viņi izdzirdēja pa kreisi atskanam dobju balsi, ko tie pazina, tā bija Vinjerona kunga balss, kurš pašlaik ļoti skali sāka skaitīt rīta lūgšanas. Tad notika kāda ievērības cienīga sastapšanās: ejot pa gaiteni, viņu ceļš krustojās ar kādu četrdesmit gadus vecu zema, drukna auguma kungu, kura seju ietvēra labi kopta vaigubārda. 5is kungs sarāvās un pagāja garām tik ātri, ka viņi nepaspēja ieskatīties tam sejā. Viņš nesa rokā rūpīgi pārsietu sainīti. Tad viņš iebāza atslēgu slēdzenē, atslēdza durvis un pazuda kā ēna bez trokšņa.

De Gersēna kungs pagriezās uz to pusi.

— Lūk! Vientuļais kungs... Viņš laikam atgriežas no tirgus un nes sev kārumus.

Pjērs izlikās nedzirdam de Gersēna kungu, jo līdzbiedrs viņam šķita pārāk viegla rakstura, lai tam uzticētu svešu noslēpumu. Tad Pjēru pārņēma apjukums, kauna pilnas baismas par miesas kārībām, kas tiek apmierinātas mistiskas aizrautības vidē, kādu viņš izjuta visapkārt.

Viņi nonāca slimnīcā tieši mirklī, kad slimniekus nesa lejā, lai vestu uz grotu. Marī tie atrada līksmi noskaņotu, jo viņa bija labi gulējusi. Meitene apskāva tēvu un to izrāja, uzzinādama, ka tas vēl nebija galīgi izlēmis par izbraukšanu uz Gavarnī. Ja tēvs turp nebrauktu, viņš Marī ļoti apbēdinātu. Smaidoša un atpūtusies Māri starp citu pateica, ka šodien viņa vēl netikšot izdziedināta. Tad viņa lūdza Pjēru dabūt atļauju pavadīt nākošo nakti pie grotas: tā bija labvēlība, kādu iegūt kvēli tiecās visi, bet to pēc lielām pūlēm parādīja vienīgi dažiem izredzētiem. Sākumā Pjērs atteicās, jo viņam radīja bažas Marī veselības stāvoklis, ja viņa pavadīs visu nakti zem klajas debess, tomēr viņam bija jāapsola parūpēties, redzot Marī pēkšņi tik ļoti nelaimīgu. Bez šaubām, viņa cerēja, ka svētā jaunava to sapratis uti uzklausīs divatā, nakts tumsā valdošajā mierā. Torīt visi trīs bija grotā noklausījušies misu, meitene jutās kā pazudusi slimnieku jūklī un lūdza, lai to tūlīt pulksten desmitos vedot atpakaļ uz slimnīcu, sūdzēdamās, ka spilgtā dienas gaisma žilbinot viņai acis.

Kad Marī tēvs un priesteris viņu bija atkal novietojuši svētās Onorīnas zālē, viņa abus atlaida uz visu dienu.

— Nē, nē, nenāciet man pakaļ, es neatgriezīšos grotā šo pēcpusdienu, tas ir lieki... Bet šovakar, tūlīt ap pulksten deviņiem, jūs būsiet šeit, lai mani aizvestu turp, vai ne, Pjēr? Tas ir izlemts, jūs man devāt savu vārdu.

Pjērs atkārtoja, ka centīsies dabūt viņai atļauju un griezīsies pie tēva Furkāda, ja tas būs vajadzīgs.

— Tātad, mīlulīt, šovakar, — savukārt teica de Ger-sēna kungs, meitu apskaudams.

Viņi Marī atstāja ļoti mierīgu guļam savā gultā, domās nogrimušu, lielām, sapņainām un smaidošām, tālēs klīstošām acīm.

Kad viņi atgriezās «Parādību» viesnīcā, pulkstenis vēl nebija pusvienpadsmit. De Gersēna kungs, kuru ielīksmoja skaistā diena, ierunājās par tūlītējām brokastīm, lai pēc iespējas ātrāk varētu doties pastaigā pa Lurdu. Bet viņš tomēr devās augšā uz savu istabu; Pjērs viņam sekoja, un tur abu acu priekšā norisinājās drāma. Vinje-ronu istabas durvis bija plaši atvērtas, un tur bija redzams mazais Gistavp, izstiepies uz dīvāna, kas tam kalpoja kā gulta. Zēns izskatījās bāls, bija tikko nācis pie samaņas pēc lēkmes, kura tēvam un mātei vienu mirkli bija šķitusi jau kā beigas. Vinjerona kundze, izbīlī apstulbusi, bija atkritusi krēslā; Vinjerona kungs, šurpu turpu skraidīdams pa istabu, visu apgāza, lai sagatavotu glāzi cukurudcns, kurā tas pilināja kaut kādas zāles. Vai tas maz bija saprotams? Tik stiprs puika un zaudē samaņu, kļūst bāls kā cālēns! Vinjerona kungs raudzījās krustmātē Šēza kundzē, kura stāvēja pie dīvāna un izskatījās šorīt tik veselīga; viņa rokas sāka vēl vairāk drebēt aiz zemapziņā iznirušās domas — ja šī muļķīgā lēkme būtu sev aizrāvusi līdzi viņa dēlu, tad šobrīd krustmātes mantojums vairs nepiederētu viņiem. Vinjerona kungs vairs nevaldīja pār sevi, ar varu atvēra zēnam muti un spieda tam izdzert visu glāzi. Kad viņš beidzot izdzirdēja bērnu nopūšamies, tēva labsirdība atgriezās, viņš raudāja un sauca dēlu par savu mīļo puisīti. Kad pienāca Šēza kundze, Gistavs atgrūda to pēkšņā naidā, it kā viņš būtu aptvēris, līdz kādam neapzinātam zemiskumam viņa vecākus noved šīs sievietes nauda. Aizvainotā vecā dāma apsēdās nomaļus, bet zēna tēvs un māte, tagad nomierinājušies, pateicās svētajai jaunavai, kas tiem bija vēl paglabājusi viņu puisēnu, kurš pasmaidīja tikko jaušami un skumji, izprazdams visu un no piecpadsmit gadiem nejuzdams vairs dzīves prieku.

— Vai mēs nevaram jums kaut kā palīdzēt? — pieklājīgi iejautajās Pjērs.

— Ne, nē, ļoti pateicos, mani kungi, — atbildēja Vin-jerona kungs, iziedams uz brīdi gaitenī. — Ak, mums bija gan satraukums! Iedomājieties, vienīgais dēls, un viņš mums ir tik dārgs!

Brokastu stunda sacēla kņadu visā mājā. Visas durvis klaudzēja, gaiteņos un kāpnēs atbalsojās nepārtraukta skriešana. Trīs lielas meitenes paskrēja garām, svārkiem plīvojot. Kaimiņu istabā raudāja mazgadīgie bērni. Kā apmāti lejup steidzās arī veci vīri un apmulsuši priesteri, aizmirsuši savu augsto kārtu, ar abām rokām sacēluši savas sutanas uz augšu, lai ātrāk varētu paskriet. No apakšas līdz augšai grīdas drebēja zem šeit sablīvēto cilvēku lielā smaguma. Kāda kalpone, nesdama uz paplātes brokastis, pieklauvēja pie vientuļā kunga durvīm, bet pagāja ilgs laiks, līdz atslēdza durvis; beidzot tās pavērās un kļuva redzama klusa, mierīga istaba ar vientuļo kungu, kurš bija pagriezis muguru pret durvīm, un, kad kalpone aizgāja, durvis atkal klusi tika aizslēgtas.

— Ak, es gan ceru, ka lēkme ir nu garām un svētā jaunava puisēnu dziedinās, — atkārtoja Vinjerona kungs, kurš savus kaimiņus vēl nelaida projām. — Mēs tūlīt iesim brokastot, jo, tiešām, saku jums, man tas viss radījis ēstgribu, esmu briesmīgi izsalcis.

Kad Pjērs un de Gersēna kungs nokāpa lejā, viņiem bija ļoti nepatīkami, neatrodot ēdamzālē ne mazāko galda stūrīti brīvu. Zālē bija neiedomājama drūzmēšanās un dažas vēl brīvās vietas izrādījās aizņemtas. Viesmīlis viņiem paskaidroja, ka no desmitiem līdz vieniem zāle ne-tukšosics, jo svaigajā gaisā visiem rodas lieliska ēstgriba. Viņi nolēma gaidīt, palūdzot viesmīli tos pasaukt, tiklīdz atbrīvosies divas vietas. Un, nezinādami, ko darīt, viņi sāka staigāt pa viesnīcas priekštelpu, kas atradās ielas pusē, kur bez mitas soļoja garām svētdienas drēbēs tērpušies ļaudis.

Pēkšņi viņu priekšā visā savā godībā iznira pats «Parādību» viesnīcas īpašnieks Mažestē kungs, viscaur balti ģērbies, un ļoti pieklājīgi jautāja:

— Vai kungi nevēlētos uzgaidīt salonā?

Tas bija resns, gadus četrdesmit piecus vecs vīrietis, kurš centās savu vārdu nest ar karalisku cieņu. Plikpaurains, bez bārdas, zilām, apaļām acīm vaska dzeltenajā sejā ar trīskārtīgu zodu — viņš izturējās ar lielu cieņu. Viņš bija ieradies no Nevērās kopā ar klostera māsām, kas pārvaldīja bāriņu namu, un apprecējis sievu no Lur-das, mazu un melnīgsnēju. Abi kopā viņi nepilnos desmit gados bija šeit izveidojuši savu viesnīcu par vislabāko un visvairāk apmeklēto pilsētā. Pirms dažiem gadiem viņi bija uzsākuši arī tirdzniecību ar svētajām sīklietiņām, tas bija plašs veikals pa kreisi no viesnīcas, kuru vadīja jauna meitene, viņu radiniece, Mažestē kundzes uzraudzībā.

— Vai kungi negribētu apsēsties salonā? — atkārtoja viesnīcas īpašnieks, kuram Pjēra sutana iedvesa godbijību.

Bet abi vēlējās labāk pastaigāties un gaidīt, kājās stāvot, svaigā gaisā. Tad Mažestē kungs tos vairs neatstāja, vēlēdamies mirkli patērzēt ar viņiem, kā viņš to parasti mēdza darīt ar klientiem, kurus gribēja pagodināt. Sākumā saruna risinājās ap sveču gājienu vakarā, jo šķita, ka tik brīnišķīgā laikā procesija būs visai krāšņa. Lurdā bija ieradušies vairāk nekā piecdesmit tūkstoši iebraucēju, un no visām apkārtējām kūrvietām pastaigādamies bija vēl sanākuši arī to viesi, tādēļ saprotams, ka viesnīcas galdi bija aizņemti. Var būt pat, ka pilsētā pietrūks maizes, kā tas notika pagājušajā gadā.

— Jūs redzat, kāda drūzma, — Mažestē secināja, — un mēs esam pilnīgi apjukuši. Tā tiešām nav mana vaina, ka jums mazliet jāpagaida.

Šajā brīdī ienāca pastnieks ar visai lielu laikrakstu un vēstuļu saini, kuru tas nolika birojā uz galda. Tad, paturēdams rokā pēdējo vēstuli, viņš jautāja:

— Vai šeit pie jums nav Māža kundze?

— Māža kundze, Māža kundze, — atkārtoja viesnīcas īpašnieks. — Nē, nē, noteikti nē.

Pjērs dzirdēja to un, pagājis dažus soļus tuvāk, teica:

— Māža kundze ir šeit, viņa laikam apmetusies pie Neaptraipītās ieņemšanas klostera māsām, pie zilajām māsām, man šķiet, tā viņas šeit dēvē.

Pastnieks pateicās un aizgāja. Bet uz Mažestē kunga lūpām parādījās rūgts smīns.

— Zilās māsas, — viņš murmināja, — ak, zilās māsas ...

Viņš pameta iešķību skatienu uz Pjēra sutanu, tad kļuva pieklājīgi atturīgs, bīdamies sarunāt pārāk daudz. Tomēr viņam sirds vai lūza, viņš gribēja to izkratīt, un šis jaunais Parīzes priesteris pēc izskata likās brīvdomātājs un nepiederēja pie bandas, kā Mažestē kungs dēvēja visus grotas kalpus, visus, kas rausa naudiņu ar Lurdas dievmāti. Viņš tomēr riskēja.

— Abata kungs, es jums apzvēru, ka esmu īsts katolis. Šeit mēs, protams, visi tādi esam. Un es izpildu rituālu, es svinu lieldienas... Bet nudien, manuprāt, klostera māsām gan nevajadzētu turēt viesnīcu. Nē, nē, tas vairs nav labi!

Un Mažestē kungs izplūda komersanta sašutumā par negodīgu konkurenci. Vai tad tiešām šim Neaptraipītās ieņemšanas klostera māsām nevajadzēja palikt pie sava īstā uzdevuma — dievmaizīšu gatavošanas, svēto tērpu glabāšanas un mazgāšanas? Bet nē! Viņas savu klosteri pārvērtušas plašā viesnīcā, kur vientuļas dāmas atrod atsevišķas istabas un ēd kopīgi, ja nevēlas, lai tām maltītes pasniedz atsevišķi. Tur viss ir ļoti tīrs, ļoti labi organizēts, turklāt nav arī dārgs, to daudzo priekšrocību dēļ, kādas klostera māsām piešķirtas. Neviena viesnīca Lurdā nenesa tik daudz peļņas.

•— Beidzot, vai tad tas ir piedienīgi, ka klostera māsas sāk jaukties viras pārdošanā! Bez tam viņu priekšniece ir ļoti valdonīga sieviete. Kad tā manīja, ka peļņa nāk, viņa gribēja to paturēt vienīgi savam namam un apņēmīgi nošķīrās no grotas tēviem, kuri centās viņu ierobežot. Jā, abata kungs, viņa ir gājusi pat līdz Romai un vinnējusi, tagad viņa visu naudu iebāž savā kabatā. Klostera māsas, klostera māsas, ak, mans dievs! Izīrēt mēbelētas istabas un turēt viesnīcu!

Mažestē kungs pacēla rokas pret debesīm, viņš aizelsās.

— Bet, — Pjērs beidzot mierīgi iebilda, — ja jūsu māja ir pārpildīta un jums vairs nav nevienas brīvas gultas, neviena šķīvja, kur tad jūs vēl novietotu ceļotājus, ja tādi ierastos pie jums?

Mažestē dziļi satraucās.

— Ak, abata kungs, tūlīt redzams, ka jūs mūsu novadu nepazīstat. Nacionālā svētceļojuma laikā — kas ir, tas ir — mēs strādājam visi, mums nav ko žēloties. Bet tas ilgst tikai četras līdz piecas dienas; un parastajā laikā apmeklētāju straume nav tik liela... Ak, par sevi man jāteic, paldies dievam, esmu vienmēr apmierināts. Mans uzņēmums ir pazīstams, tas atrodas uz tās pašas pakāpes kā Grotas viesnīca, kuras īpašnieks jau kļuvis divtik bagāts... Tas viss nekas! Taču ir aizskaroši redzēt, ka zilās māsas nokrejo sev visus klientus, atņem mums bagātās dāmas, kuras pavada Lurdā divas tris nedēļas; un tas notiek mierīgā laikā, kad nav daudz ļaužu: jūs saprotat, vai ne? Tās ir smalki audzinātas personas, kuras necieš troksni un kuras ierodas vienas, iet grotā dievu lūgt augu dienu un maksā devīgi, nekad nekaulēdamās.

Mažestē kundze, kuru Pjērs un de Gersēna kungs nebija pamanījuši, jo tā bija noliekusies pār reģistrācijas grāmatu, kur saskaitīja rēķinus, iebilda savā spalgajā balsī:

— Pagājušo gadu, kungi, pie mums divus mēnešus mita viena tāda dāma. Viņa aizgāja uz grotu, atgriezās no turienes, gāja atkal turp, paēda un likās gulēt. Dn nekad viņa nerunāja ne vārda, vienmēr tikai apmierināta smaidīja. Viņa samaksāja rēķinu, nemaz uz to nepaskatīdamās. Ak, tamlīdzīgu viesu tiešam žēl!

Mažestē kundze bija piecēlusies, maza, kalsena, ļoti melnīgsnēja, melnā tērpā ar šauru, atlocītu apkaklīti. Tad viņa izteica savus piedāvājumus.

— Ja kungi vēlētos aizvest līdzi no Lurdas kādus mazus suvenīrus, tad neaizmirstiet mūs. Tepat blakus ir mūsu veikals, kur jūs atradīsiet lielā izvēlē visvairāk pieprasītās mantiņas... Visi, kas pie mums apmetas, parasti nekur citur vairs negrib iepirkties kā pie mums.

Pats Mažestē no jauna kratīja galvu kā ticīgs katolis, ko nomāc laikmeta netikumi.

— Protams, es negribu necienīgi atsaukties par godājamiem tēviem, bet tomēr jāteic, ka viņi tiešām ir pārlieku rijīgi... Jūs redzējāt bodīti, kuru viņi ierīkojuši pie gro-tas, bodīti, kura vienmēr ir pilna, kur pārdod svētās sīk-lictiņas un sveces. Daudzi garīdznieki apgalvo, ka tas ir kauns un ka no jauna jāizdzen šie pārdevēji no tempļa... Stāsta arī, ka svētie tēvi esot līdzīpašnieki lielajā veikalā, kas atrodas mums tieši pretim un apgādā pilsētas mazos veikaliņus. Vārdu sakot, ja grib klausīties valodās, tad viņi ņem dalību visur, kur tirgojas ar svētajām lietiņām, un viņi jau priekšlaikus gūst procentus no tiem miljoniem rožukroņu, statuešu un medaļu, ko katru gadu pārdod Lurdā...

Mažestē kungs klusināja balsi, jo viņa apvainojumi jau pieņēma noteiktu raksturu un viņš sāka baiļoties, ka tik ļoti uzticējies svešiem. Pjēra laipnā un vērīgā seja tomēr iedrosmināja viņu, un viņš sava aizvainota konkurenta aizrautībā turpināja tālāk, izlēmis pateikt visu.

— Es labprāt vēlētos, lai tas viss būtu pārspīlēts. Tomēr patiesība ir, ka reliģija ļoti zaudē, ja cilvēki redz godājamos tēvus turam bodītes, kā to dara pēdējie no mūsu vides... Es taču, vai ne, es nemaz neprasu, lai svētie tēvi dala ar mani savu peļņu no misām un neprasu procentus no dāvanām, ko viņi saņem. Tātad kāpēc viņi pārdod to, ko pārdodu es? Viņu dēļ mums pēdējais gads bija stipri viduvējs. Mūsu jau tā ir pārāk daudz, Lurdā visi tirgojas ar mīļo dievu, tā ka drīz vairs nebūs maizītes, ko ēst, un ūdens, ko padzerties... Ak, abata kungs, lai gan svētā jaunava mīt starp mums, tomēr ir brīži, kad mums klājas slikti!

Kāds atbraucējs pasauca Mažestē kungu, bet viņš tūlīt atgriezās, tajā pašā mirklī, kad Mažestē kundzei atnāca pakaļ jauna meitene. Tā bija īsta Lurdas meitene, ļoti glīta, maza un apaļa, skaistiem melniem matiem un paplatu, jautru un atklātu sejiņu.

— Mūsu radiniece Apolīna, — Mažestē atsāka. — Viņa jau divus gadus vada mūsu veikalu. Meitene ir manas sievas nabadzīgā brāļa meita, viņa ganīja lopus Bartresā, kad mēs, viņas piemīlības savaldzināti, nolēmām to ņemt pie sevis; mēs to nenožēlojam, jo viņai ir daudz labu īpašību, viņa ir kļuvusi par ļoti labu pārdevēju.

Mažestē kungs nestāstīja par valodām, kas klīda par Apolinu kā par vieglprātīgu meiteni. Viņa bija redzēta ar jauniem cilvēkiem klejojam vakaros gar Gavas krastiem. Bet tiešām viņa bija ļoti vērtīgs ieguvums Mažestē pārim, jo pievilka pircējus, varbūt ar savām lielajām, melnajām acīm, kas tik labprāt smējās. Iepriekšējā gadā Žerārs de Peirelongs ne brīdi neatstāja veikalu, un vienīgi domas par precībām viņu droši vien atturēja no atgriešanas turp. Žerāru de Peirelongu, šķiet, aizvietoja galantais abats Dczermuāzs, kas veda šurp iepirkties daudz dāmu.

— Ak, jūs runājat par Apolinu, — teica no veikala atgriezusies Mažestē kundze. — Cienītie kungi, jūs neesat ievērojuši viņas pārsteidzošo līdzību ar Bernadeti... Lūk, tur pie sienas ir Bernadetcs ģīmetne, kad tai bija astoņpadsmit gadi.

Pjērs un de Gersēna kungs piegāja tuvāk ģīmetnei, bet Mažestē iesaucās:

— Bernadete, gluži pareizi! Nu, tieši kā Apolīna, bet daudz neglītāka par viņu, bēdīga un nabadzīga.

Beidzot parādījās viesmīlis un pavēstīja, ka viens mazs galdiņš atbrīvojies. Jau divreiz de Gersēna kungs bija veltīgi ielūkojies ēdamzālē, jo viņš dcgtin dega nepacietībā ātrāk pabrokastot un doties pastaigā šai skaistajā svētdienā. Tāpēc viņš steidzās, neklausīdamies vairs Mažestē kungā, kurš, laipni smaidīdams, piebilda, ka kungiem pārāk ilgi nebija nācies gaidīt. Aīazais galdiņš atradās pašā zāles galā, viņiem vajadzēja to šķērsot no viena gala līdz otram.

Tā bija gara telpa ar gaiša ozolkoka apdari, izkrāsota dzeltenā eļļas krāsā, kas vietām bija atlupusi un taukainiem traipiem izraibināta. Bija jūtams, cik ātri viss šeit nolietojās un notriepās, nemitīgi mainoties viesiem, kas sēdās pie galda. Vienīgais telpas greznums bija kamīna pulkstenis ar zeltā mirdzošu svārstckli un diviem neizskatīgiem svečturiem katrā pusē. Pie visiem pieciem logiem, kas vērās uz saules apmirdzēto ielu, bija gipīra aizkari. Lai gan štoras bija nolaistas, tās neaizturēja saules dedzinošos starus. Telpas vidū pie kopējā astoņus metrus garā galda bija saspiedušies četrdesmit cilvēki, kur ar pūlēm varēja novietoties trīsdesmit, bet pie mazajiem galdiņiem pa labi un pa kreisi gar sienām saspiedās vēl četrdesmit galdabiedri, kurus, garām ejot, pastāvīgi grūstīja katrs no trim viesmīļiem. Jau uz paša sliekšņa ienācēju apdullināja ārkārtīgs troksnis, balsu kņada, dakšiņu un trauku šķinda; un cilvēkam šķita, ka viņš ir iegājis mitrā krāsnī un sejā iesitas karsts tvaika vilnis, ko piesātinājuši smacīgie ēdiena izgarojumi.

Sākumā Pjērs nevarēja neko atšķirt. Vēlāk, kad viņš bija apsēdies pie mazā galdiņa — kas bija dārza galdiņš un viesu pieplūduma dēļ ienests šeit, jo uz tā tikko varēja novietot galda piederumus divām personām — Pjērs jutās neērti un pat samulsa no ainas pie lielā galda, kuram viņš mirkli pārlaida skatienu. Pie tā ēda jau kādu stundu, divas maiņas ceļinieku bija nomainījušas viena otru, galda piederumi izmētāti šausmīgā nekārtībā un galdauts notraipīts ar vīna un mērces plankumiem. Neviens vairs nerūpējās, lai augļu vāzes galda dekorācijai stāvētu simetriski. Sevišķi pārsteidza galdabiedru jūklis: pārmērīgi resni garīdznieki, ļoti kalsenas jaunas meitenes, miesās izplūdušas mātes, vientuļi kungi gluži sarkanām sejām, ģimenes ar bērnu pulku, kas pārsteidza ar savu nožēlojamo neglītumu. Visi šie ļaudis bija nosvīduši, kāri ēda, ieslīpi sasēdušies, neveiklās rokas pie sāniem piespieduši. Bet starp šiem ēdājiem, kas visu notiesāja ar lielu apetīti, ko vēl desmitkāršoja nogurums, šo ļaužu pulkā, kuri steidzās pieēsties, !ai ātrāk atgrieztos grotā, pie gaida pašā vidū sēdēja korpulents garīdznieks, kurš nesteidzās, bet ēda no visa apdomīgi un rāmi, nepārtraukti sasmalcinādams kumosus.

— Velns ar ārā! — iesaucās de Gersēna kungs. — Nevar teikt, ka šeit būtu vēsi! Bet es tomēr labprāt kaut ko ēdīšu, jo nudien, kopš esmu Lurdā, esmu izsalcis kā vilks... Un jūs, vai jums arī gribas ēst?

— Jā, jā, es arī kaut ko ēdīšu, — vaļsirdīgi atbildēja Pjērs.

Maltīte bija bagātīga: lasis, oīnlele, kotletes ar kartupeļu biezputru, sviestā sautētas nieres, puķu kāposti, auksta gaļa un aprikožu tortes; viss bija pārāk sacepts un pārliets ar mērci, pliekans kā uzsildītas ēdienu paliekas. Bet augļu vāzēs atradās diezgan labi augļi, brīnišķīgi firziķi. Visumā galdabiedri šķita ne pārāk prasīgi, ne izvēlīgi. Kāda patīkama, daiļa jauna meitene ar maigām acīm un zīdam līdzīgu ādu bija iespiesta starp vecu priesteri un ļoti netīru, bārdainu kungu, taču ar sajūsmu ēda nieres, kas peldēja mērci aizvietojošā pelēcīgā ūdenī.

— Nudien, — atsāka de Gersēna kungs, — lasis tiešām nav slikts... Paņemsim mazliet sāls klāt, un tad tas ir brīnišķīgs.

Pjēram bija jāēd, jo vajadzēja sevi stiprināt. Pie maza galdiņa blakus viņiem Pjērs ieraudzīja Vinjerona kundzi un Šēza kundzi. Dāmas, sēdēdamas viena otrai pretim, gaidīja, jo bija nokāpušas ēdamzālē pirmās; drīz parādījās arī Vinjerona kungs ar dēlu Gistavu, kurš bija vēl bāls un atbalstījās uz kruķa smagāk nekā parasti.

— Sēdies blakus krustmātei, — tēvs sacīja. — Es sēdēšu blakus tavai mātei.

Tad, pamanījis savus abus kaimiņus, Vinjerona kungs piegāja pie tiem.

— Redziet, — viņš teica. — Ģistavs ir atkal uz kājām. Es viņu nupat noberzēju ar odekolonu, un drīz viņš varēs ņemt peldi baseinā.

Vinjerona kungs piesēdās pie galda un sāka kāri ēst. Tas nu gan bija uztraukums! Gluži neviļus viņš sāka atkal skaļi runāt par notikušo, tik ļoti viņu bija satraukušas bailes, ka Gistavs nomirs pirms krustmātes. Šēza kundze pašlaik stāstīja, ka vakar esot nometusies ceļos pie grotas un jutusi pēkšņu atvieglojumu. Viņa iedomājās esam izdziedināta no savas sirds slimības un sniedza par to sīkus paskaidrojumus, kuros svainis klausījās lielām acīm, un tajās, viņam pašam negribot, pavīdēja nemiers. Protams, Vinjerona kungs bija labs cilvēks un nekad vēl nebija vēlējies otra nāvi; viņā vienīgi izraisīja sašutumu doma, ka svētā jaunava varētu dziedināt šo jau krietni paveco sievieti, aizmirsdama viņa dēlu, kurš vēl bija tik jauns. Vinjcrona kungs jau ēda kotletes un pašlaik bāza mutē pilnu dakšiņu kartupeļu biezputras, kad pamanīja, ka Šēza kundze božas uz savu māsasdēlu.

— Gistav, — viņš pēkšņi teica, — vai tu lūdzi krustmātei piedošanu?

Zēns izbrīnījies iepleta lielās, gaišās acis šaurajā sejiņā.

— Jā, tu biji nerātns, tu viņu atstūmi tur augšā, kad viņa tev tuvojās.

Šēza kundze, cieņas pilna, klusēja un gaidīja; turpretī Gistavs, bez ēstgribas skrubinādams gabaliņos kotleti, ietiepīgi raudzījās šķīvī un bija spītīgi apņēmies šoreiz atteikties no bēdīgās maiguma tēlošanas, ko no viņa prasīja. —

— Nu, Gistav, esi pieklājīgs, tu zini, cik tava krustmāte ir laba un ko visu viņa nodomājusi tavā labā darīt.

Nē, nē! Viņš nepiekāpsies. Šajā mirklī puisēns ienīda šo sievieti, kura nemira pietiekoši ātri, kura sabojāja vecāku izturēšanos pret viņu tiktāl, ka, redzēdams vecāku rūpes ap sevi, zēns vairs nezināja, vai tas ir viņš, ko tie grib glābt, vai mantojums, kura dēļ viņa dzīvībai bija nozīme.

Bet nu arī Vinjcrona kundze, tik cieņas pilna, piebiedrojās savam vīram.

— Tiešām, Gistav, tu man dari lielas nepatikšanas. Lūdz piedošanu savai krustmātei, ja negribi mani galīgi sadusmot.

Viņš piekāpās. Kādēļ cīnīties? Vai tad nebija labāk, ja viņa vecāki dabūtu šo naudu? Vai tad viņš pats savukārt arī nenomirs mazliet vēlāk, ja jau šī nauda tik nepieciešama ģimenes apstākļu uzlabošanai? Zēns to zināja, saprata visu, arī to, par ko nerunāja, tik ļoti slimība bija saasinājusi viņa dzirdi, ka viņš pat domas sadzirdēja.

— Krustmāt, lūdzu piedošanu, ka pirmīt neizturējos pieklājīgi pret jums.

Divas lielas asaras noritēja Gistavam pār vaigiem, bet viņš smaidīja kā maiga rakstura cilvēks, kurš vīlies un daudz jau pieredzējis dzīvē. Tūlīt Šēza kundze to apskāva, sacīdama, ka viņa nemaz neesot dusmīga; no šī

brīža Vinjeronu ģimenē atkal atgriezās labsirdīgais dzīves prieks.

— Ja arī nieres nav lieliskas, — de Gersēna kungs uzbilda Pjēru, — tad, lūk, puķu kāposti ir tiešām garšīgi.

No viena zāles gala līdz otram turpinājās pastiprināta gremošana. Nekad vēl Pjērs nebija redzējis ļaudis tā ēdam, vaiga sviedros un tik smacīgā gaisā, kas atgādināja sakarsētu veļas mazgātavu. Ēdienu izgarojumi sabiezēja kā dūmi. Lai sadzirdētu cits citu, vajadzēja kliegt, jo visi galdabicdri runāja ļoti skaļi, bet apjukušie viesmīļi steigā pārvietoja traukus; skaidri dzirdēja žokļu šmaksti-nāšanu, kas atgādināja dzirnakmeņu malšanu. Jauno garīdznieku visvairāk aizvainoja šī ārkārtīgi raibā sabiedrība pie kopīgā galda, kur vīrieši, sievietes, jaunas meitenes, garīdznieki, visi saspiedās cits citam blakus, kā pagadījās, un apmierināja izsalkumu kā vaļā palaists suņu bars, kas steigā ķer pasviestos kumosus. Maizes kurvīši tika doti apkārt un tukšojās. Tad ēdēji ķērās pie aukstās gaļas notiesāšanas, metās virsū visiem vakardienas gaļas pārpalikumiem — aitas un teļa gaļai, šķiņķim, ko ietvēra gaišs receklis. Bija jau daudz ēsts, bet gaļa tomēr izraisīja aizvien jaunu ēstgribu, jo visi domāja, ka neko nevajag atstāt uz galda. Lielais izēdājs priesteris galda vidū mielojās ar augļiem, šis bija jau trešais firziķis, milzīgs firziķis, ko viņš lēnām nomizoja un apdomīgi norija pa gabaliņam.

Visa zāle sakustējās, viesmīlis izdalīja pastu, ko Ma-žestc kundze bija izšķirojusi.

— Paskat, — Vinjerona kungs iesaucās, — man vēstule! Tas ir pārsteigums, cs nevienam neesmu atstājis savu adresi.

Tad viņš atcerējās.

— A, tas būs Sovažo, kas mani aizvieto Finanšu ministrijā.

Kad Vinjerona kungs atgrieza aploksni un atlocīja vēstuli, viņa rokas sāka drebēt un viņš iesaucās:

— Priekšnieks ir miris!

Satrauktā Vinjerona kundze nevarēja savaldīt mēli.

— Tātad tevi iecels viņa vietā!

Tas bija abu klusais, lolotais sapnis: nodaļas priekšnieka nāve, lai Vinjerons, kurš jau desmit gadus bija strādājis kā viņa palīgs, varētu beidzot ieņemt šo godpilno augsto posteni. Viņa prieks bija tik licis, ka viņš visu izpļāpāja.

— Ak, mana mijā, svētā jaunava noteikti rūpējas par mani... Vēl šorīt es viņai izlūdzos paaugstinājumu, un viņa mani paklausīja!

Pēkšņi Vinjerona kungs atskārta, ka neklājas tā priecāties, uztverdams Šēza kundzes skatienus, kas bija cieši pievērsti viņam, un redzēdams dēlu Gistavu smaidām. Katrs ģimenes loceklis droši vien, kārtodams savas darīšanas, vispirmām kārtām lūdza svētajai jaunavai labvēlību sev personīgi. Tāpēc viņš sevi pārlaboja, ar labsirdīgu izteiksmi sacīdams:

— Es gribu teikt, ka svētā jaunava mūs visus mīl un viņa mūs visus atlaidīs mājās apmierinātus... Ak, nabaga priekšnieks, man viņa žēl. Vajadzēs aizsūtīt viņa atraitnei savu vizītkarti.

Lai gan Vinjerona kungs centās to slēpt, viņš tomēr gavilēja, viņš nešaubījās vairs, ka viņa visslepenākās vēlēšanās piepildās, pat tās, kurās pats sev neatzinās. Tad aprikožu tortei tika parādīts gods, pat Gistavs saņēma atļauju apēst no tās mazu gabaliņu.

— Tas ir pārsteidzoši, — Pjēru uzbilda de Gersēna kungs, kurš bija sev licis pasniegt tasi kafijas, — tas ir pārsteidzoši, ka šeit neredz neviena slimnieka. Sim cilvēku pūlim te, manuprāt, ir ļoti laba ēstgriba.

Bez Gistava, kurš ēda vienīgi drusciņas kā mazs cālītis, de Gersēna kungs redzēja pie lielā galda vēl kādu kākšļa mocītu slimnieku, kas sēdēja starp divām sievietēm, no kurām viena noteikti bija vēža slimniece. Mazliet attālāk sēdēja jauna meitene, kura likās tik vāja un bāla, ka droši vien slimoja ar tuberkulozi. Bet tieši pretim sēdēja kāda idiote, kura šeit bija ienākusi, divu radinieču atbalstīta, un tagad tukšu skatienu un neizteiksmīgu seju ēda ar karoti, pie tam siekalas tecēja viņai uz servjetes. Varbūt šeit bija vēl arī citi slimnieki, it kā nozuduši šai izsalkušo barā, ceļojuma satraukti vājinieki, kuri tā ēda, kā viņi ilgi nebija ēduši. Aprikožu tortes, siers, augļi — viss pazuda kā bezdibenī, un lielajā galda piederumu nekārtībā uz galdauta palika vienīgi izplūdušie mērces un vīna traipi.

Bija jau gandrīz pusdienas laiks.

— Mēs atgriezīsimies tūlīt grotā, vai ne? — jautāja Vinjerona kungs.

Tagad dzirdēja vienīgi vārdus: uz grotu, uz grotu! Ļaudis steigā ēda, lai atkal atgrieztos pie lūgšanām un garīgām dziesmām.

— Ziniet ko! — teica de Gersēna kungs savam biedram. — Tā kā mums ir brīva visa pēcpusdiena, uzaicinu jūs mazliet apskatīt pilsētu un, ja nu mana meita to vēlas, tad pie viena pacentīšos atrast arī ekipāžu izbraukumam uz Gavarnī.

Pjērs, kuram trūka gaisa, bija laimīgs, ka var atstāt ēdamzāli. Priekštelpā viņš uzelpoja. Bet tur jau veidojās, uz vietām gaidīdama, jauna galdabiedru straume; strīdējās par mazajiem galdiņiem, un visšaurākā sprauga pie lielā galda acumirklī tika aizņemta. Sis ļaužu pieplūdums ilgs vēl vairāk nekā stundu, ēdieni nomainīs cits citu, un ēdēji tos apris, izsalkuma žokļus šmakstinot, mokoties arvien pieaugošā karstumā, līdz pat nelabumam.

— Ak, atvainojiet, man jāuzkāpj augšā, — ieteicās Pjērs, — esmu aizmirsis naudasmaku.

Augšā kāpņu un tukšo gaiteņu klusumā Pjērs izdzirdēja vieglu troksni, it kā tas nāktu no viņa istabas durvīm. Tas bija kaimiņa istabā — liegi smiekli, kam sekoja pārlieku stipras dakšiņu šķindas. Tad — neuztverama, drīzāk nojausta nekā īstenībā dzirdēta skūpsta trīsa, lupām saskaroties, lai tās klusētu. Arī vientuļais kungs brokastoja.

II

Ārā iznākuši, Pjērs un de Gersēna kungs soļoja lēnām uz priekšu, iejukdami nebeidzamajā svētdienas drēbēs tērpto ļaužu plūsmā. Debesis bija dzidri zilas, saules staros liesmoja visa pilsēta; gaisa lidinājās svētku prieks, lielo gadatirgu dzīvības pilnā līksme, kad visa ļaužu dzīve noris uz ielas. Kad abi bija nokāpuši lejā pa gājējiem pārpildīto Grotas gatvi, viņiem vajadzēja apstāties uz stūra pie Merlasa laukuma, tik liels bija ļaužu pieplūdums un drūzmēšanās starp nepārtraukti braucošajām ekipāžām.

— Mums nav jāsteidzas, — de Gersēna kungs teica. — Es domāju, ka mēs varētu uzkāpt arī Markadāla laukumā, vecpilsētā, jo viesnīcas kalpone man ieteica frizieri, kura brālis izīrē ekipāžas par lētu naudu... Vai jums nebūtu nekas pretī, ja mēs turp aizejam?

— Man! — Pjērs iesaucās. — Es jums sekošu, kur tik jūs gribat!

— Labi, un pie viena likšu sevi noskūt.

Viņi nonāca Rožukroņa laukumā pie mauriņa, kas aizstiepās līdz Gavai, un tur viņiem atkal vajadzēja apstāties. Dezanjo kundze un Raimonda de Žonkjēra bija šeit un jautri tērzēja ar Zcrāru de Peirelongu. Abas bija tērpušās gaišos, vieglos pludmales tērpos, un viņu baltie zīda saulessargi laistījās spožajā saulē. Tā bija skaista glezniņa, stūrītis, kur risinājās augstākās sabiedrības vieglās valodas, ko pavadīja dzidri jaunības smiekli.

— Nē, nē, — atkārtoja Dezanjo kundze, — mēs neiesim tūlīt uz jusu ēdnīcu, kad tur pašlaik brokasto visi jūsu biedri!

Žerārs neatlaidās, joti pieklājīgi viņš griezās it sevišķi pie Raimondas, kuras mazliet patuklā sejiņa šodien dzirkstīja veselīgā pievilcībā.

— Bet es jums apgalvoju, ka ir vērts to redzēt, un jūs saņems brīnišķīgi... Jaunkundz, varat paļauties uz mani; jā, un mēs tur droši vien sastapsim ari manu brālēnu Bērto, kurš būs sajūsmināts, ka jūs parādāt godu mūsu uzņēmumam.

Raimonda smaidīja, un viņas gaišās acis pauda, ka viņa labprāt gribētu iet. Šajā brīdī tuvojās Pjērs un de Gersēna kungs, lai sasveicinātos ar dāmām. Tūlīt tiem pastāstīja, par ko ir runa. Par «ēdnīcu» sauca kaut ko līdzīgu restorānam, kopīgu galdu, kuru bija nodibinājuši Dievmātes aizgādnības apvienības locekļi, sanitāri, gro-tas, baseinu un slimnīcu kopēji, lai visi kopā un lēti paēstu. Tā kā daudzi no viņiem nebija bagāti, jo kopēji bija saaicināti no visām sabiedrības šķirām, viņi bija vienojušies katrs maksāt trīs frankus dienā par trim labām maltītēm, un viņiem vēl palika pāri ēdiens, ko izdalīja nabagiem. Bet viņi visur rīkojās paši, iepirka produktus, algoja pavāru un palīgus un arī neatteicās vajadzības gadījumā uzkopt telpas, lai ēdnīcu vienmēr uzturētu kārtībā.

— Tas laikam ir ļoti interesanti! — iesaucās de Gersēna kungs. — Iesim apskatīt ēdnīcu, ja tikai mēs netraucējam.

Tūlīt savu piekrišanu deva arī mazā Dezanjo kundze.

— Ak, ja mēs ejam visi barā, tad es arī labprāt! Es tikai baidījos, ka tas nebūs pieklājīgi.

Un, viņai smejoties, visi pārējie arī sāka smieties. Viņa pieņēma de Gersēna kunga roku, bet Pjērs gāja viņai kreisajā pusē; viņam patika šī jautrā, mazā sieviete, kas bija tik dzīva un valdzinoša ar saviem gaišajiem, kuplajiem matiem un pienbalto sejas krāsu.

Aiz viņiem Žerāram pie rokas nāca Raimonda, tērzēdama nopietnā balsī kā ļoti saprātīga meitene, bet viņas seja pauda jaunības bezbēdību. Tā kā beidzot dzīves draugs, par kuru tik ilgi bija sapņots, atradās viņas tuvumā, Raimonda cieši apņēmās šoreiz to iekarot. Viņa skurbināja Žerāru ar skaistas, veselas meitenes pievilcību un reizē radīja ari izbrīnu ar savu izpratni saimniecībā un taupību sīkumos; viņa prasīja paskaidrojumus par iepirkumiem kopīgam galdam un secināja, ka iespējams vēl samazināt izdevumus.

— Jūs laikam esat drausmīgi nogurusi? — de Gersēna kungs jautāja Dezanjo kundzei.

Pret to viņa iebilda un iesaucās neviltotās dusmās:

— Taču nē! Iedomājieties, aiz noguruma es atkritu atzveltnes krēslā vakar pēc pusnakts, slimnīcā. Un dāmas pat neiedomājās mani modināt.

No jauna pāršalca smiekli. Bet Dezanjo kundze vēl nevarēja savaldīties.

— Un tā es gulēju astoņas stundas kā bluķis. Bet es taču biju sev apsolījusi visu nakti būt nomodā!

Smieklu šalts aizrāva arī viņu, un Dezanjo kundzes skaistie, baltie zobi mirdzēja.

— Vai ne? Esmu gan laba slimnieku kopējai... Bet nabaga de Žonkjēra kundze, tā bija nomodā līdz rītam. Es veltīgi nopūlējos novest viņu uz neceļiem un pierunāt nākt mums līdzi.

To dzirdot, Raimonda pacēla balsi:

— Ak jā, nabaga māmiņa, viņa vairs neturējās kājās. Es viņu piespiedu iet gultā un apgalvoju, ka viņa var mierīgi gulēt, viss būs kārtībā.

Arī Žerāram viņa veltīja gaišu, smaidošu skatienu. Viņam pat šķita, ka viņš jūt gandrīz nemanāmu apaļās, maigās rociņas spiedienu, it kā meitene būtu laimīga atrasties vienatnē ar viņu, un nu tie var kopīgi vieni paši netraucēti kārtot savus mazos darījumus. Tas Žerāru sajūsmināja, un viņš paskaidroja Raimondai, kāpēc šodien vēl nav brokastojis ar saviem biedriem, jo kāda pazīstama ģimene, kura šorīt aizbraukusi, uzaicinājusi viņu desmitos no rīta stacijas bufetē, un tikai pēc vilciena atiešanas pulksten pusdivpadsmitos viņš atbrīvojies.

— Ak, brašie zēni! — viņš atsāka. — Vai jūs tos dzirdat?

Tuvojoties ēdnīcai, tiešām bija dzirdamas jauniešu skaļās balsis, tās skanēja no birzītes, zem kuras kokiem slējās veca, ar ģipsi apmesta un cinka jumtu klāta ēka, kur bija ierīkota «ēdnīca». Vispirms Žerārs ieveda viesus virtuvē, plašā, ļoti labi iekārtotā telpā, kur bez milzīgajiem katliem bija vēl liela plīts un plats galds; viņš parādīja tiem arī pavāru, druknu, smaidošu vīrieti, kuram uz baltās jakas bija sarkans krusts, jo arī viņš piedalījās svētceļojumā. Tad Žerārs atvēra kādas durvis un ieveda viesus kopējā zālē.

Tā bija gara zāle, kur divās rindās telpas garumā bija novietoti vienkārši priedes koka galdi. Nekādu citu mēbeļu vairāk nebija kā vienīgi otrs galds novāktiem traukiem un ķeblīši izpītiem salmu sēdekļiem. Izbalsinātās sienas un sarkanām, spīdošām akmens plātnītēm izklātā grīda — viss šķita ļoti tīrs šajā ar nodomu radītā klostera ēdamistabas vienkāršībā. Jau pārkāpjot slieksnim, valdzināja bērnišķīgā līksmība, kas šeit valdīja, aptuveni piecdesmit dažāda vecuma galdabiedru bija gatavi brokastot ar labu ēstgribu klaigādami, dziedādami un aplaudēdami. Viņus visus vienoja īpatnēja brālība, tie bija sanākuši šeit no visām provincēm, piederēja visām sabiedrības šķirām, un tiem bija dažādi materiālie apstākļi. Daudzi pat nebija pazīstami savā starpā, kaut ik gadus tie trīs dienas sēdēja blakus, elkoņiem saspiedušies, dzīvoja kā brāļi, tad aizbrauca un pārējā laikā vairs nedomāja cits par cilu. Nekas nebija pievilcīgāks, kā sastapties šeit labdarības darbā, pavadīt kopā trīs dienas, kas ne tikai nogurdināja, bet radīja arī bērnišķīgu jautrību; tas mazliet atgādināja savā vaļā palaistu, lielu zēnu pastaigu zem starojošām debesīm, viņi jutās laimīgi, ka varēja uzupurēties un pasmieties. Viss — vienkāršie ēdieni, lepnums pašiem gādāt par sevi, ēst to, ko paši nopirkuši un likuši pagatavot, — tas viss veicināja kopīgo labo noskaņojumu.

— Jus redzat, — Žerārs paskaidroja, — ka mēs neesam bēdīgi, lai gan strādājam smagu darbu... Apvienībā ir vairāk nekā trīssimt locekļu, bet šeit nav vairāk kā simt piecdesmit galdabiedru, jo vajadzēja organizēt divus galdus, lai atvieglotu darbu grotā un slimnīcās.

Ieraugot mazo apmeklētāju bariņu, kas stāvēja uz sliekšņa, visu prieks divkāršojās. Bērto, sanitāru priekšnieks, kurš ēda galda galā, pieklājīgi piecēlās, lai sagaidītu dāmas.

— Bet cik te jauki smaržo! — iesaucās Dczanjo kundze parastajā sajūsmā. — Vai tad jūs neielūgsiet mūs rit nogaršot jūsu virtuves mākslas brīnumus?

— Ak nē, dāmas, nē! — smiedamies atbildēja Bērto. — Bet, ja kungi vēlētos rīt būt mūsu viesi, mēs būtu bezgala priecīgi.

No pirmā acu uzmetiena viņš bija ievērojis labo saskaņu starp Žerāru un Raimondu; viņš šķita iepriecināts, jo ļoti vēlējās, lai šīs precības notiktu.

— Vai tas nav marķīzs de Salmons-Rokbērs, — jautāja jaunā meitene, — tur, viņā galā, starp diviem jauniem cilvēkiem, kas izskatās pēc pārdevējiem?

— Tie viņi patiešām ir, — Bērto atbildēja, — kādas mazas papīru bodītes tirgotāja dēli Tarbā... Un tas ir marķīzs, jūsu kaimiņš no Lilles ielas, karaliskas pils īpašnieks, viens no visbagātākiem un dižciltīgākiem cilvēkiem Francijā... Redzat, kā viņš mielojas ar mūsu jēra ragū!

Tas tiešām tā arī bija. Marķīzs, par spīti saviem miljoniem, šķita ļoti laimīgs par trim frankiem dienā pavisam demokrātiski sēdēt pie galda sīkpilsoņu un pat strādnieku sabiedrībā, kuri uz ielas neuzdrošinātos viņu sveicināt. Vai šie gadījuma galdabiedri nebija savā ziņā sociālās kopības simbols uz cilvēku labdarības pamata? Marķīzs šorīt bija īpaši izsalcis, jo bija iegremdējis baseinos sešdesmit slimnieku ar vispretīgākajām slimībām, ar kādām vien sirga nelaimīgā cilvēce. Un ap viņu pie šī galda taču īstenojās evaņģēliskā kopība; bet tā bija tik valdzinoša un prieka pilna, bez šaubām, tāpēc ka ilga tikai trīs dienas.

Lai gan de Gersēna kungs tikko nāca no brokastīm, viņš labprāt nogaršoja jēra ragū; viņam tas likās lielisks. Tad Pjērs, — ieraudzīdams baronu Siīru, apvienības direktoru, kurš cienīgi staigāja šurp un turp starp abām galdu rindām, it kā viņa uzdevums būtu visam sekot, pat — kā tika baroti viņa padotie, — pēkšņi atcerējās Marī kvēlo vēlēšanos pavadīt nakti pie grotas, un viņam likās, ka barons varētu palīdzēt dabūt šo atļauju.

— Protams, — barons Siīrs atbildēja, kļūdams nopietns, — mēs to reizēm atļaujam; bet tā tomēr ir sarežģīta lieta! Vismaz vai jūs man galvosiet, ka šī jaunā persona nav diloņslima?... Nu, labi, ja jūs sakāt, ka viņa to vēlas tik neatlaidīgi, es parunāšu ar tēvu Furkādu un iepriekš brīdināšu de Žonkjēra kundzi, lai viņa atļauj jums slimnieci aizvest.

īstenībā barons Siīrs bija ļoti lādzīgs, lai gan tēloja neatvietojamu, ar vissmagāko atbildību apkrautu cilvēku. Viņš mazliet aizturēja viesus un deva tiem sīkus jo sīkus paskaidrojumus par apvienības organizāciju: par kopējām lūgšanām, tad par divām valdes sēdēm ik dienas, kur piedalās sanitārā dienesta priekšnieki, godājamie tēvi un ievērojami priesteri. Svēto vakarēdienu pasniedz bieži. Bet ir tik daudz visādu sarežģītu darbu, ļoti biežas personāla maiņas, tā ir vesela pasaule, kas jāvalda ar stingru roku. Barons Siīrs runāja kā ģenerālis, kas katru gadu izcīna lielu uzvaru cīņā ar laika garu; viņš aizrādīja Bērto atpakaļ beigt savas brokastis, jo pats gribēja pavadīt dāmas līdz mazajam, smiltīm apkaisītajam un skaistiem kokiem apēnotajam pagalmam.

— Ļoti interesanti, ļoti interesanti! — atkārtoja De-zanjo kundze. — Ak, cienīts kungs, mēs ļoti pateicamies par jūsu laipnību!

— Ne par ko, ne par ko, cienītā kundze! Esmu sajūsmināts, ka man bija izdevība parādīt jums manu mazo pasaulīti.

Žerārs vairs neatkāpās no Raimondas ne soli. De Ger-sēna kungs un Pjērs apmainījās vaicājošiem skatieniem, jo viņiem bija jādodas uz Markadāla laukumu, kad De-zanjo kundze atcerējās kādu draudzeni, kura bija viņu lugusi aizsūtīt tai pudeli Lurdas svētā ūdens. Viņa vai-caja Zcrāram, kādā veidā to darīt.

— Vai jūs negribētu, — viņš teica, — ņemt mani par pavadoni? Bet pagaidiet! Ja kungi ir ar mieru mūs pavadīt, es jums vispirms parādīšu noliktavu, kur pudeles piepilda, aizkorķē, ieliek kastēs un tad izsuta. Tas ir ļoti interesanti.

De Gersēna kungs tūlīt piekrita; visi pieci devās ceļā, Dezanjo kundze iedama starp arhitektu un Pjēru, turpretī Raimonda un Žerārs visiem pa priekšu. Pūlis kļuva arvien lielāks saules tveicē, Rožukroņa laukumu pārplūdināja klaiņojošie dīkdieņu bari gluži kā publisko izpriecu dienās.

Noliktavas atradās turpat pa kreisi zem vienas no arkām. Tās aizņēma citu aiz citas trīs ļoti vienkārši iekārtotas zāles. Pirmajā zālē piepildīja pudeles visparastākā veidā: kalpotājs atvilka no grotas mazu cinka muciņu, kas bija nokrāsota zaļā krāsā un ļoti līdzīga muciņai, kuru izmantoja ielu laistīšanai; tad pie krāna gluži vienkārši citu pēc cilas piepildīja gaišas stikla pudeles, pie tam strādnieks darbabluzē nepievērsa nekādu uzmanību ūdenim, lai tas nelītu pāri. Zemē pastāvīgi veidojās peļķe. Pudelēm nebija etiķetes, vienīgi uz svina kapsulas pār skaista korķa aizbāzni bija uzraksts, kas norādīja uz ūdens izcelšanos; kapsulu aptriepa ar svina baltumu, bez šaubām, lai ūdens labāk uzglabātos. Pārējās divās zālēs notika iesaiņošana; tā bija īsta iesaiņošanas darbnīca ar darbagaldiem, darbarīkiem un kaudzēm ēveļskaidu. Šeit galvenokārt gatavoja kārbas vienai un divām pudelēm, skaisti apdarinātas kārbas, kurās pudeles ieguldīja kā gultās uz smalkām ēveļskaidām. Tas viss atgādināja veikalus Nicā un Grasā, no kurienes sūtīja puķes un iecukurotus augļus.

Zcrārs mierīgi deva paskaidrojumus, un viņa seja pauda gandarījumu.

— Jūs redzat, — viņš teica, — ūdens tiešām tiek ņemts no grotas, un tas apgāž visus ļaunos jokus, kas klīst apkārt. Turklāt šeit nav nekādu sarežģījumu, viss ir dabisks un notiek gaišā dienas laikā ... Starp citu, es jums gribu aizrādīt, ka godājamie tēvi nepārdod svēto ūdeni, kā tos apvaino. Viena šeit nopirkta pilna pudele maksā tikai divdesmit santīmus, tā ir stikla cena. Ja jūs to ‘liekat aizsūtīt, tad, protams, pieskaita vēl iesaiņojuma un sūtīšanas cenu: pudele svētā ūdens jums tad maksās vienu franku septiņdesmit santīmus... Bez tam jums taču ir atļauts piepildīt pie avota visas kannas un dažādus citus traukus, kādus jums tikai labpatīk atnest.

Pjērs domāja, ka šeit svēto tēvu ienākumi nevar būt lieli, jo viņi nopelna vienīgi uz kārbu pagatavošanu un uz pudelēm, kuras liek iepirktas tūkstošiem, protams, tiem nemaksāja divdesmit santīmus gabalā. Bet Raimonda un Dezanjo kundze, tāpat arī dc Gcrsēna kungs, kuriem piemita spilgtas iztēles spējas, izjuta lielu vilšanos, uzlūkojot zaļo muciņu, ar svina baltumu notrieptās kapsulas un ēveļskaidu kaudzes ap darbagaldiem. Viņi bija sev iztēlojušies ceremonijas, noteiktu rituālu, iepildot brīnumdarītāju ūdeni pudelēs, baznīcas tērpos ģērbtus mācītājus, kas dala savu svētību, kamēr bērnu koris dzidrās balstiņās dzied. Pjērs, redzot šo parasto pudeļu noliktavu un ikdienišķo iesaiņošanu, domāja par ticības iedarbīgo spēku. Kad viena no šīm pudelēm nokļūst kaut kur bezgala tālu, slimnieka istabā, kad to izsaiņo, slimais krīt ceļos, uzlūkojot un dzerot skaidro ūdeni, tas nonāk tik dziļā aizrautībā, ka izraisa savas kaites dziedināšanu, — tad gan tiešām nepieciešams neparasts lēciens visvarenās ilūzijas valstī.

— Ak, — iesaucās Žerārs, kad visi izgāja ārā, — vai jūs nevēlaties apskatīt arī sveču noliktavu, iekams mēs dodamies augšā uz pārvaldi? Tā atrodas tepat blakus.

Pat nenogaidījis atbildi, Žerārs aizvilka tos Rožukroņa laukuma otrā malā, jo būtībā viņam bija viena vienīga vēlēšanās — patīkami izklaidēt Raimondu. Patiesībā skats sveču noliktavā bija mazāk pievilcīgs nekā iesaiņošanas darbnīcās, no kurienes tic tikko iznāca. Noliktava atradās zem arkas labajā pusē; tā likās līdzīga pagrabam, dziļai velvei, kur ar koka starpsienām bija ierīkoti plaši nodalījumi. So nodalījumu dziļumā pacēlās ārkārtīgi lieli vaska sveču krājumi, kas bija atlasīti un sašķiroti pēc sveču lieluma. Šeit glabāja grotai dāvināto sveču milzīgos krājumus; tās ienāca katru dienu tik lielā vairumā, ka speciāli ratiņi pie grotas režģa, kur svētceļnieki lika atnestās sveces, vairākas reizes tukšojās noliktavas nodalījumos un tad atgriezās atpakaļ, lai pildītos no jauna. Pastāvēja princips, ka ikvienai upurētai svecei jādeg grotā pie svē tās jaunavas kājām. Bet sveču bija pārāk daudz, divi simti visādu lielumu sveču dega dienu un nakti, bet nekad neizsīka'šie milzīgie krājumi, kuru straume plūda bez mitas. Paklīda baumas, ka svētie tēvi spiesti pārdot vasku. Daži grotas draugi atzinās, mazliet ar lepnuma pieskaņu, ka ienākumi no svecēm ir pietiekoši, lai uzturētu visu uzņēmumu.

Jau sveču daudzums vien pārsteidza Raimondu un Dczanjo kundzi. Cik daudz sveču! Cik daudz sveču! Sevišķi mazās, tās, kas maksāja no desmit sū līdz vienam frankam, bija sakrautas neizskaitāmā daudzumā. De Ger-sēna kungs, kas gribēja zināt skaitļus, iegrima statistikā un galīgi apjuka. Pjērs klusēdams skatījās uz šīm vaska kaudzēm, kas bija nolemtas sadedzināšanai saules gaismā dievam par godu; un, lai gan Pjērs saprata, ka no visa nevar gūt labumu, lai gan izprata krāšņumu, kādu dod mānīgs prieks un mierinājums, kas cilvēku uztur tāpat kā dienišķā maize, viņš tomēr nevarēja atturēties no domas par žēlsirdības dāvanām, kādas varētu pasniegt par naudu, ko maksā šis vasks, bet tam taču nolemts izkūpēt dūmos.

— Bet kā tad lai es nosūtu pudeli? — Dezanjo kundze jautāja.

— Mēs aiziesim uz biroju, — Žerārs atbildēja. — Tas ir tikai piecu minūšu darbs.

Viņiem vajadzēja atkal šķērsot Rožukroņa laukumu un kāpt augšup pa kāpnēm, kas veda uz baziliku. Birojs atradās augšā pa kreisi, tieši ceļa sākumā, kas veda uz Kalvārijas kalnu. Tā bija ļoti nabadzīga būve, ar ģipsi apmesta būda, vēja un lietus bojāta, ar šādu uzrakstu uz vienkārša dēļa gabala: «Misu, dāvanu un apvienību jautājumos griezties šeit. Tiek doti padomi. Nosūta Lur-das ūdeni. Pieņem pasūtījumus uz Lurdas dievmātes hroniku.» Cik daudz miljonu bija gājuši caur šo nabadzīgo biroju, kas šķita uzcelts vēl tajos laikos, kad kaimiņos esošai bazilikai tikko lika pamatakmeni!

Visi iegāja, jo vēlējās redzēt biroju. Bet viņi neredzēja neko vairāk kā vienīgi lodziņu. Dezanjo kundzei bija jānoliecas, lai pateiktu savas draudzenes adresi, un, kad viņa bija samaksājusi vienu franku septiņdesmit santīmus, viņai pasniedza šauru kvīti, papīra gabaliņu, kādu izdod ierēdnis, pieņemot stacijā bagāžu.

Arā Žerārs atsāka paskaidrojumus, rādīdams uz kādu plašu celtni divsimt vai trīssimt metru attālumā:

— Skatieties, lūk, grotas svēto tēvu mājoklis.

— Bet viņus jau nekad neredz, — Pjērs piebilda.

Jaunais cilvēks pārsteigts kādu brīdi klusēja.

— Viņus nekad neredz, protams, jo viņi taču lielo svētceļojumu laikā atstāj visu — grotu un visu pārējo Marijas debessbraukšanas ordeņa tēviem.

Pjērs apskatīja šo mītni, kas atgādināja feodāļu pili. Logi bija aizvērti, varēja domāt, ka ēka ir gluži pamesta. Tomēr viss nāca no šīs pils, un viss tur atkal atgriezās. Jaunajam priesterim šķita, ka viņš dzird klusi un baigi noklaudzam grābekli pāri visai ielejai, salasām sanākušos ļaudis un aizvācam pie svētajiem tēviem cilvēku zelta plūdus un asinis.

Tikmēr Žerārs turpināja klusā balsī:

— Un, palūk, jūs redzat, ka viņi tomēr parādās. Tur pašreiz nāk godājamais tēvs Kapdebarts.

Tiešām, viņiem garām pagāja mūks, drukns un spēcīgs zemnieks, lielu, kā ar cirvi tēstu galvu. Viņa nespodrajās acīs nekas nebija lasāms, bet viltīgā seja bija pelēki bāla kā rūsganās un drūmās zemes atspulgs. Viņa augstība bīskaps Loranss savulaik bija tiešām gudri darījis, uzticēdams grotas organizāciju un vadību sīkstajiem un skarbajiem Garezonas misionāriem, kuri gandrīz visi bija kalnu zemnieku dēli un kvēli milēja savu dzimto zemi.

Visi pieci lēnām soļoja pār Mcrlasa laukumu un devās lejup uz plato bulvāri, kas ietver kāpnes pa kreisi un savienojas ar Grotas gatvi. Bija jau pagājusi vesela stunda, bet brokastis vēl turpinājās visā ļaužu pārplūdinātajā pilsētā. Piecdesmit tūkstoši svētceļnieku un ziņkārīgo nebija vēl paspējuši apsēsties pēc kārtas pie galdiem. Pjērs, kurš viesnīcā bija pametis pilnu galdu un nupat redzējis, cik jaukā noskaņojumā slimnieku kopēji saspiedās pie galda ēdnīcā, atkal atrada visur klātus galdus, vienīgi klātus galdus. Visapkārt tika ēsts un ēsts. Šeit, brīvajā gaisā, abās pusēs plašajai ielai, tie bija mazie ļautiņi, kas uzklupa uz ietvēm izliktajiem, klātajiem galdiem, kas bija darināti no vienkāršiem, gariem dēļiem, ar soliem katrā pusē; galdiem pāri bija izvilkts šaurs audekla telts jumts. Šeit pārdeva buljonu, pienu un kafiju par diviem sū tasīti. Maizītes augstos kurvjos tāpat maksāja divi sū. Pie mietiem, kas atbalstīja telti, šūpojās cīsiņu virknes, šķiņķi un gaļas desas. Daži šo pārvietojamo virtuvju saimnieki cepa kartupeļus, citi atkal sutināja sliktākas kvalitātes gaļu ar sīpoliem. Kodīgi dūmi un stipri ēdienu izgarojumi cēlās augšup saules pilnajā gaisā un sajaucās ar putekļiem, ko sacēla nepārtrauktie staigātāju soļi. Pie katras ēdienu telts sastājās rindas, pacietīgi gaidot; galdabiedri nomainīja cits citu uz soliem gar vaska drānas segto dēli, uz kura tikko varēja novietot divas zupas bļodiņas blakus. Visi steidzās un kāri ēda izsalkumā, kas sekoja nogurumam, neapmierināmā ēstgribā, ko izraisa lieli morāli satraukumi. Cilvēkā parādījās dzīvnieks, kas piebāza sevi pēc tam, kad bija piekusis no bezgalīgām lūgšanām un leģendu debesīs aizmirsis miesas prasības. Zem mirdzošajām debesīm šai skaistajā svētdienā norisa īsta gadatirgus kustība, tas bija tautas rijīgums dzīrēs, dzīves prieks, lai gan apkārt tik daudz atbaidošu slimību un brīnumi pārāk reti.

— Viņi ēd un priecājas, ko jūs vēl gribat! — teica 2e-rārs, kas uzminēja šīs patīkamās sabiedrības pārdomas.

— Ak, — Pjērs murmināja, — tas ir pilnīgi dabiski, nabaga cilvēki!

Viņu dziļi skāra šī atriebība, ko parādija daba. Bet, kad visi devās lejup pa bulvāri un nokļuva uz ceļa, kas veda uz grotu, Pjēru nepatīkami aizvainoja uzbāzīgās sveču un puķu pušķu pārdevējas, kuras klīda apkārt bariem un ielenca garāmgājējus, ar rupju uzmācību tos pieveicot. Vairums šo pārdevēju bija jaunas sievietes kailām galvām vai ari apsējušas kabatlakatiņu ap matiem un izturējās visai nekaunīgi; vecās sievietes nemaz nebija atturīgākas. Visas ar sveču saišķi padusē, vicinādamas piedāvājamo preci, stūma to staigātāju rokās: «Cienītais kungs, cienītā kundze, pērciet no manis sveci, tā jums atnesīs laimi!» Kāds kungs, kuru uzmākdamās apstāja trīs gluži jaunas meitenes, gandrīz pazaudēja savu svārku stērbeles. Tas pats notika arī ar puķu pušķiem, lieliem, apaļiem, pavirši sasietiem pušķiem, kas atgādināja kāpostgalvas. «Vienu pušķi, cienītā kundze, vienu pušķi svētajai jaunavai!» Ja dāma izvairījās, tā dzirdēja aiz muguras rupjus lamu vārdus. Tirgošanās, nekaunīga tirgošanās vajāja svētceļniekus līdz pat pieejām grotai. Nepietika, ja tirgošanās gavilēdama ieviesās visās bodītēs, kas stāvēja, cieši saspiedušās cita pie citas, pārvērzdamas tirgū katru ielu, bet tirgošanās izvērsās arī pa ietvēm, aizsprostoja ceļu, un šīs meičas vadāja rokas ratiņos rožukroņus, medaļas, statuetes un svētbildes. No visām pusēm pirka, pirka gandrīz tikpat daudz kā ēda, lai aizvestu sev līdzi kādu piemiņas lietiņu no šī svētā gadatirgus. Kā dzīvības pieskaņa, kā jautra piedeva šai skarbajai komercijai bija zēni, kas pievienojās sīktirgotāju mudžeklim un spraucās caur pūli, skaļi piedāvādami «Grotas Avīzi». Viņu sīkās, spalgās balsis griezās ausīs: ««Grotas Avīze»! Sa rīta numurs, divi sū! «Grotas Avīze»!»

Nemitīgajā drūzmā, plūstošās straumes virpulī mazo sabiedrību izšķīra. Raimonda un Žerārs atpalika no pārējiem. Abi sāka klusi tērzēt sirsnīgā, draudzīgas uzticības noskaņā. Dezanjo kundzei bija jāapstājas un viņi jāsauc.

— Nāciet taču, citādi mēs pazaudēsim cits citu!

Kad viņi tuvojās, Pjērs dzirdēja jauno meiteni sakām:

— Māmiņa ir tik ļoti aizņemta! Runājiet ar viņu pirms mūsu aizbraukšanas.

Žerārs atbildēja:

— Labprāt. Jlīs mani darāt ļoti laimīgu, jaunkundzi

Tātad precības jau bija norunātas un izlemtas šīs skaistās pastaigas laikā Lurdas brīnumu pilnajā vidē. Gluži viena Raimonda bija savaldzinājusi Žerāru, un viņš beidzot bija izlēmis, juzdams meiteni tik jautru un saprātīgu pie savas rokas.

Bet de Gersēna kungs, paceldams acis augšup, iesaucās:

— Vai tur augšā uz balkona nav tie ļoti bagātie cilvēki, kas atbrauca reizē ar mums, jūs zināt, tā jaunā, slimā dāma vira un māsas pavadībā?

Viņš runāja par Djelafē ģimeni; tiešām tie bija viņi uz tā dzīvokļa balkona, kuru bija noīrējuši jaunā mājā un kura logi vērās uz Rožukroņa laukuma mauriņu. Sī ģimene aizņēma visu otro stāvu, kas bija iekārtots ar greznību, kādu Linda spēja dot, ar grīdsegām un aizkariem, nemaz neminot kalpotājus, kas bija jau iepriekš atsūtīti no Parīzes. Tā kā laiks bija skaists, lielajā atzveltnes krēslā guļošā slimniece bija izstumta svaigā gaisā. Viņu ietērpa mežģīņu rītakleita. Vīrs, kā jau vienmēr, nevainojamos svārkos stāvēja kājās viņai labajā pusē, bet māsa gaiši violetā, brīnumskaistā tērpā smaidīdama sēdēja slimniecei pa kreisi, reizēm noliekdamās pie viņas patērzēt, bet atbildes nesaņemdama.

— Ak, — mazā Dezanjo kundze stāstīja, — es bieži esmu dzirdējusi runājam par Zusēra kundzi, šo jauno dāmu gaiši violetā tērpā. Viņa ir diplomāta sieva, kurš to pametis, lai gan viņa ir ļoti skaista; pagājušā gadā daudz tenkoja, ka kundze aizrāvusies ar kādu jaunu pulkvedi, kuru labi pazīst Parīzes sabiedrība. Bet katoliskie saloni apgalvo, ka viņa šo aizraušanos pārvarējusi ar reliģijas palīdzību.

Visi apstājās, sejas augšup pavērsuši, noraudzīdamies Zusēra kundzē.

— Iedomājieties tikai, — Dezanjo kundze turpināja, — slimā māsa, kuru jūs redzat, esot bijusi Zusēra kundzes dzīvs portrets! Slimās seja esot tikai atspoguļojusi vairāk piemīlīgas labsirdības un līksmes... Bet paskatieties tagad! Tā ir mirusi saules gaismai, sabrukusi miesa, bāla un bez kauliem, ko neuzdrošinās izkustināt no vietas. Ak, nelaimīgā!

Tad Raimonda pastāstīja, ka Djelafē kundze, kura bija apprecējusies pirms nepilniem trim gadiem, atvedusi līdzi visas sava līgavas pūra dārglietas, lai tās nodotu kā dāvanu Lurdas dievmātei; Zcrārs apstiprināja to un pastāstīja sīkumus; viņam šorīt teikuši, ka dārglietas liks nodotas bazilikas dārgumu glabātavā, nemaz jau neminot dārgakmeņiem apbērto zelta laternu un lielu naudas summu nabagiem. Taču svētā jaunava vēl līdz šim nav ļāvusi sevi aizkustināt, jo slimās stāvoklis šķita drīzāk pasliktinājies.

No šā mirkļa Pjērs redzēja tikai jauno sievieti izšķērdīgajā greznībā uz balkona, redzēja tikai šo nožēlojamo radījumu savā lielajā bagātībā pāri līksmajam pūlim, pāri Lurdai, kas gavilēja un smējās zem starojošām svētdienas debesīm. Viņu mīļi sargāja divas tuvas būtnes: māsa, kas bija aizmirsusi visus dievinātas sievietes panākumus, virs, kurš bija aizmirsis savu banku, kuras miljoni ripoja uz visām pasaules pusēm; ar savu nevainojamo stāju viņi abi vēl jo vairāk izcēla skumjo ainu, ko radīja šī grupiņa tur augšā pāri visām galvām, iepretī brīnuin jaukajai ielejai. Pjērs redzēja tikai viņus, kuri bija tik bezgala bagāti un tik bezgala nelaimīgi.

Pieci pastaigas dalībnieki, kas stāvēja aizmirsušies gatves vidū, jebkuru brīdi varēja pakļūt zem riteņiem. Bez mitas brauca pajūgi pa platajiem ceļiem, sevišķi daudz četrjūga lando, kuru zvārgulīši jautri skanēja. Tie bija tūristi — Po, Barēžas un Koterē peldviesi, kurus ziņkāre atvilināja šurp; sajūsmā par skaisto laiku un iepriecināti ātrā braucienā pār kalniem viņi gribēja palikt šeit tikai dažas stundas un steidzās uz grotu un baziliku pludmales tērpos, tad brauca atpakaļ smiedamies, apmierināti, ka visu redzējuši. Ģimenes gaišās vasaras drēbēs, jaunu sieviešu bari spilgtiem saulessargiem iejuka pelēkajā, vienaldzīgajā svētceļotāju pūlī, kuru tās izvērta lauku tirgus drūzmā, ko mēdz apmeklēt šurp uzjautrināties atnākušie labāko aprindu ļaudis.

Pēkšņi Dezanjo kundze iesaucās:

— Kā! Vai tiešām tu, Berta?

Tad viņa apskāva slaida auguma melnīgsnēju dāmu, kura izkāpa no lando kopā ar trim citām jautri smejošām un dzīvībā dzirkstošām jaunām-sievietēm. Balsis mijās, atskanēja klusi izsaucieni, visas jūsmoja, ka šeit satikušās.

— Mēs dzīvojam Koterē, mana mīļā. Tad mēs izlēmām atbraukt šurp visas četras, tāpat kā brauc visi. Tavs vīrs arī ir šeit?

Dezanjo kundze iesaucās:

— Ak nē, tu jau zini, ka viņš ir Truvilā. Ceturtdien mēs atkal būsim abi kopā.

— .Jā, jā, tā jau ir! — atsāka slaidā, melnīgsnējā dāma piemīlīgi izklaidīgā izskatā. — Es jau aizmirsu, tu taču esi kopā ar svētceļotājiem... Pasaki man...

Viņa klusināja balsi Raimondas dēļ, kura stāvēja blakus smaidīdama.

— Pasaki man, — kā tad būs ar bērniņu, kas tik ilgi kavējas. Vai tu to izlūdzies svētajai jaunavai?

Mazliet nosarkusi, Dezanjo kundze to apklusināja, iečukstēdama ausi:

— Jā, protams, jau divus gadus, un esmu ļoti apbēdināta, es tev to saku, ka nekā vēl nav... Bet šoreiz ticu, ka nu ir tiktāl. Ak, nesmejies, es noteikti kaut ko sajutu šorīt, kad grotā skaitīju lūgšanas.

Tad Dezanjo kundze izplūda smieklos, skanēja izsaucieni, un visas uzjautrinājās kā negudras. Tūlīt ari Dezanjo kundze piesolījās būt par vadoni un nepilnās divās stundās visu parādīt.

— Nāciet mums līdzi, Raimonda. Jūsu māmiņa jau neraizēsies par jums.

Pēc tam atvadījās no Pjēra un de Gersēna kunga. Ze-rārs arī atvadījās un viegli paspieda roku jaunajai meitenei, skatīdamies viņai acis, it kā galīgi saistīdamies ar viņu. Tad dāmas attālinājās un devās grotas virzienā; viņas bija sešas, laimīgas esamības priekā, nesdamas līdzi savas jaunības daiļuma burvīgumu.

Kad arī Žerārs savukārt bija aizgājis, lai atgrieztos darbā, de Gersēna kungs uzbilda Pjēru:

— Un mūsu frizieris uz Markadāla laukuma? Man tomēr pie viņa jāiet... Jūs taču mani pavadīsiet, vai ne?

— Bez šaubām, kur tik jūs gribēsiet. Es jums sekošu, jo Marī mēs neesam vajadzīgi.

Viņi sasniedza jauno tiltu, iedami caur alejām gar plašajiem maura laukumiem, kas klājās Rožukroņa baznīcas priekšā. Šeit notika jauna sastapšanās. Tas bija abats Dezermuāzs, kurš šorīt vadāja no Tarbas iebraukušās divas jaunās dāmas. Viņš soļoja starp dāmām kā pieklājīgs, pasaulīgs priesteris, izrādīdams pilsētu un dodams paskaidrojumus par Lurdu, izvairīdamies no tās nepatīkamajām pusēm, no nabagiem, slimiem, no dziļā cilvēku posta smakas, kas bija gandrīz izgaisusi šai skaistajā, saulainajā dienā.

Pēc pirmajiem de Gersēna kunga vārdiem, kurš minēja abatam Dezermuāzam par ekipāžas īrēšanu izbraukumam uz Gavarnī, abats nobijās, ka būs jāatstāj abas skaistās pavadones.

— Dariet, kā vēlaties, dārgais de Gersēna kungs. Uzņemieties kārtot šo lietu; un jums ir taisnība, par vislētāko cenu, jo es ņemšu sev līdzi divus nabadzīgus garīdzniekus. Mēs būsim četri... Šovakar tikai, lūdzu, paziņojiet man izbraukšanas stundu.

Tad viņš pievienojās savām dāmām un aizveda tās grotas virzienā, nogriezdamies pa ēnaino aleju gar Ga-vas krastu, tā bija vēsa un klusa aleja, piemērota mīlas pārīšiem.

Pjērs bija nostājies malā, juzdamies noguris viņš atspiedās ar muguru pret jaunā tilta margām. Pirmo reizi viņu pārsteidza neparasti daudzie garīdznieki šai cilvēku jūklī. Neskaitāmus viņš redzēja paejam garām uz tilta. Pjēram garām aizslīdēja visdažādākie garīdznieki: priesteri ar noteiktu stāju, kuri bija atbraukuši kopā ar svētceļniekiem, un tos varēja pazīt no viņu drošās gaitas un tīrajām sutanām; nabadzīgi lauku kirē, kautri un slikti ģērbti; tie bija nesuši upurus, lai nokļūtu šeit, un tagad izbīlī staigāja pa ielām; un, beidzot, vesels bars nenodarbinātu garīdznieku, kuri bija nokļuvuši Lurdā nezin no kurienes, viņi baudīja šeit pilnīgu brīvību, un nebija pat iespējams noteikt, vai viņi notur savu misu katru rītu. Brīvība šiem garīdzniekiem šķita tik salda, ka droši vien viņu lielais vairums ieradās šeit pavadīt atvaļinājumu, tāpat kā abats Dezermuāzs; no visiem pienākumiem atbrīvoti, tie bija laimīgi, ka var dzīvot kā parasti cilvēki, iejūkot un nozūdot pūlī. Un, sākot ar jaunu, labi koptu un sasmaržojušos vikāru līdz pat vecam lauku kirē netīrā sutanā un nošķiebtās tupelēs, bija pārstāvēta visa šī šķira: resni, tukli, vāji, lieli un mazi, tādi, kurus vada ticība un kuri deg sajūsmā, un tādi, kuri vienkārši pilda savu amatu kā jau kārtīgi cilvēki, un beidzot tādi, kuri vērpa intrigas un bija sanākuši šeit aiz politiskiem apsvērumiem. Pjērs bija pārsteigts par šo priesteru straumi, kas plūda tam garām, katrs sev īpatnā jūsmā, visi steigdamies uz grotu, tapat kā steidzas izpildīt pienākumu, kā steidzas uz pielūgsmi ticībā, uz izpriecu vai klaušām. Starp tiem Pjērs ievēroja kādu sīka auguma garīdznieku, trauslu un melnīgsnēju, ar stipru itāliešu izrunu, viņa spulgās acis šķita uzņemam Lurdas plānu, līdzīgi spiegiem, kuri pirms uzvaras ierodas iepazīties ar apvidu; un Pjērs ievēroja vēl otru garīdznieku, milzīga auguma, tēvišķīgu izskatu, tas elsa, jo bija pārāk daudz ēdis, tad apstājās pie kādas vecas, slimas sievietes, kurai beidzot iespieda rokā simt sū.

De Gersēna kungs atkal pievienojās Pjēram.

— Mums tikai jāpāriet pāri bulvārim un Basa ielai, — viņš teica.

Pjērs sekoja viņam, ne vārda neteikdams. Arī viņš sajuta sutanu uz saviem pleciem, un nekad viņš nebija to nesis tik viegli kā šajā svētceļojuma kņadā. Pjērs jutās kā reibonī un nemaņā, visu laiku cerēdams, ka ticība uzliesmos atkal pār viņu kā zibens stars, lai gan viņā auga smags nemiers, kuru izraisīja viss redzētais. Aizvien pieaugošā priesteru straume Pjēru neaizvainoja, viņš sevī rada brālīgu tuvību ar tiem: cik daudzi no viņiem, neticēdami tāpat kā viņš, godīgi pildīja savu uzdevumu kā vadoņi un mierinātāji!

De Gersēna kungs pacēla balsi.

— Jūs zināt, ka šis bulvāris ir jauns. Kādas gan ēkas divdesmit gadu laikā uzceltas, tas ir neiedomājami! Tiešām, šeit ir vesela jauna pilsēta!

Pa labi aiz ēkām tecēja Lapakas upe. Ziņkāres pamudināti, abi iegriezās kādā mazā ieliņā un uzdūrās ļoti īpatnām mājiņām niecīga strauta krastā. Šeit rindojās vairākas vecas dzirnavas ar saviem ratiem. Viņiem parādīja arī tās dzirnavas, kuras viņa augstība bīskaps l.oranss bija dāvinājis Bernadetes vecākiem pēc tam, kad meitene bija redzējusi parādības. Pjērs un de Gersēna kungs apmeklēja arī nabadzīgu būdiņu, šķietamo Bcrna-detes mitekli, kur bija iekārtojusies Subirū ģimene, kas bija aizgājusi no Ptifosē ielas, un kur jaunā meitene, kura tanī laikā uzturējās pie Nevērās māsām, bija pārgulējusi ļoti reti. Beidzot Pjērs un de Gersēna kungs no Basa ielas nonāca Markadāla laukumā.

Tas bija garš, trīsstūrains laukums, visdzīvākais un greznākais vecās pilsētas laukums, kur izvietojās kafejnīcas, aptiekas un skaistas tirgotavas. So uzņēmumu vidū sevišķu vērību piesaistīja kāds veikaliņš gaiši zaļā krāsā, ko rotāja augsti spoguļi, virs kuriem greznojās plata izkārtne ar zelta burtiem: «Kazabans, frizieris».

De Gersēna kungs un Pjērs iegāja. Bet friziera salonā neviena nebija, un viņiem bija jāgaida. Stipra dakšiņu šķinda atskanēja no blakustelpas; tā bija parasta ēdamistaba, kas pārvērsta viesnīcas kopgaldā un kur brokastoja apmēram desmit cilvēki, lai gan pulkstenis bija jau divi. Kaut gan brokastu laiks jau sen bija beidzies, visā Lurdā no viena gala līdz otram vēl arvien ēda. Tāpat kā visi pārējie namu īpašnieki pilsētā, lai kādi būtu viņu reliģiskie uzskati, ari Kazabans svētceļojumu laikā izīrēja personīgo istabu un pameta ēdamistabu, lai pats apmestos pagrabā, kur viņš ēda, gulēja un dzīvoja ar savu ģimeni kā alā bez gaisa, trīs kvadrātmetru platībā. Tas bija mantrausības neprāts: vietējie iedzīvotāji pazuda, kā pazūd iekarotas pilsētas iedzīvotāji; viņi atstāja svētceļniekiem visu, pat sievu un bērnu gultas, sēdinot tos pie saviem galdiem un atļaujot tiem ēst no saviem šķīvjiem.

— Vai šeit neviena nav? — dc Gcrsēna kungs iesaucās.

Beidzot parādījās neliela auguma vīrietis, īsts Pire-

neju kalnieša tips, ļoti kustīgs un spēcīgs, garenu seju ar saulē iedegušiem sarkaniem plankumiem un lieliem vaigu kauliem. Viņa spožās, lielās acis ne mirkli nestāvēja mierā, un viss viņa kalsenais augums bija saspringts; viņš bēra vārdus, dzīvi žestikulēja.

— Esmu jūsu rīcībā, cienīts kungs, bārdu noskūt, vai ne?... Lūdzu piedošanu, cienīts kungs; mans palīgs ir izgājis, un es biju pie saviem pansionāriem... Ja cienīts kungs būtu tik laipns un apsēstos, es viņu tūlīt apkalpotu.

Un Kazabans pašrocīgi ķērās pie darba, putoja ziepes un uzasināja bārdas skujamo nazi. Viņš uzmeta nemierīgu skatienu Pjēra sutanai; tas, ne vārda neteicis, bija apsēdies un atšķīris laikrakstu un tagad šķita iegrimis tā lasīšanā.

Iestājās klusums. Bet Kazabans nespēja to paciest un, apklādams ar ziepju putām klienta zodu, atsāka:

— Iedomājieties, cienīts kungs, mani pansionāri tik ilgi aizkavējušies grotā, ka viņi vēl tikai brokasto. Jūs viņus dzirdat? Es pakavējos pie viņiem aiz pieklājības... Bet vai nav tā — man taču mani klienti arī jāapkalpo, jāapmicrina visi.

De Gersēna kungs, kurš arī labprāt tērzēja, vaicāja viņam:

— Jūs pieņemat svētceļniekus pansijā?

— Ak, cienīts kungs, mēs visi viņus pieņemam. Tā tas šeit ir pieņemts.

— Vai jūs pavadāt viņus uz grotu?

Kazabans pēkšņi aizvainojās, un, turēdams bārdas skujamo nazi paceltā rokā, viņš cienīgi iesaucās:

— Nekad, cienīts kungs, nekad! Lūk, jau pieci gadi pagājuši, kopš neesmu nokāpis lejup jaunajā pilsētā, ko viņi tur ceļ.

Tad viņš atkal aprāvās un paskatījās uz sutanā ģērbto

Pjēru, kurš bija paslēpies aiz laikraksta; pie de Gersēna kunga svārkiem piespraustais sarkanais krustiņš ari brīdināja Kazabanu uzmanīties. Bet viņa mēle nebija novaldāma.

— Klausieties, cienīts kungs, katram ir savi uzskati, es cienu jūsējos, bet pats es neatzīstu šo māžošanos! Un es nekad neesmu to slēpis... Jau Impērijas laikā, cienīts kungs, es biju republikāniski noskaņots un brīvdomātājs. Tajā laikā mēs tikai četri tādi bijām visā pilsētā. Ja, esmu lepns par to!

Kazabans bija iesācis skūt klienta kreiso vaigu, viņš triumfēja. No šī brīža pār viņa lūpām plūda neapturama vārdu straume. No sākuma viņš atkārtoja visus Mažestē apvainojumus grotas tēviem: tirgošanos ar svētajām 1 ieti ņ ā m, negodīgo konkurenci, kādu viņi radīja veikalniekiem, viesnīcu īpašniekiem un mēbelētu istabu izīrētājiem. Ak, un Neaptraipītās ieņemšanas klostera zilās māsas, pret tām viņš arī juta dziju naidu, jo tās bija viņam atņēmušas divas īrnieces, divas vecas dāmas, kuras ik gadus pavadīja Lurdā trīs nedēļas. Un no Kazabana vārdiem varēja manīt, kā pamazām viņā bija krājies rūgtums, kas šodien plūda pāri, tas bija vecās pilsētas niknums pret jauno, pret otrpus pils tik ātri izaugušo bagāto pilsētu ar pilīm līdzīgām, lielām ēkām, kur valdīja dzīvība, krāšņums, saplūda nauda, un šī pilsēta bez mitas auga un kļuva bagātāka, turpretī vecākā — senā, nabadzīgā kalnu pilsēta pamazām panīka savās mazajās, tukšajās ieliņās, kur auga tikai zāle. Tomēr cīņa vēl turpinājās, vecā pilsēta negribēja atzīt sevi par uzvarētu un centās piespiest dalīties savu jaunāko, nepateicīgo māsu, jo arī vecā pilsēta uzņēma svētceļniekus un atvēra veikaliņus; bet šie veikaliņi tirgojās raiti tikai tad, ja atradās grotas tuvumā, tāpat kā nabadzīgie svētceļnieki jutās vientuļi, ja bija apmetušies tālu no grotas; un šī nevienādā cīņa saasināja strīdu un padarīja augšējo un lejas pilsētu par nesamierināmām ienaidniccēm, kuras aprija viena otru pastāvīgās ķildās.

— Ak, protams, nē, mani jau nu gan neredzēs viņu grotā, — teica Kazabans, jauna niknuma sagrābts. — Lai viņi mierīgi^1 turpina muļķot ļaudis un bāž tos visādās mērcēs! Tāda elka dievība, tāda rupja māņticība deviņpadsmitajā gadsimtā!... Paprasiet taču viņiem, vai viņi divdesmit gadu laikā izdziedinājuši kādu mūsu pilsētas slimnieku? Mums tomēr vēl ir diezgan kroplu cilvēku

ielās. Sākumā tie bija mūsu iedzīvotāji, kas guva labumu no pirmajiem brīnumiem. Bet liekas, ka brīnumdarītājs ūdens jau ilgu laiku mūsu pašu vajadzībām zaudējis visu savu spēku: mēs esam šeit pārāk tuvu, jānāk šurp no tālienes, ja grib, lai ūdens iedarbojas... Tiešām, tas ir pārāk muļķīgi, jūs mani nepiedabūsiet kāpt tur lejā, par simt frankiem arī ne!

Šķita, ka Pjēra nekustīgums viņu kaitina. Kazabans ķērās pie sava klienta labā vaiga un tagad sāka uzbrukumu Neaptraipītās ieņemšanas klostera tēviem, kuru alkatība bija vienīgais nesaskaņu cēlonis. Sie tēvi, kas dzīvoja uz pašu zemes, jo tie bija nopirkuši no draudzes zemes gabalus, kurus gribēja apbūvēt, pārkāpa ar pilsētu noslēgto līgumu, viņi taču bija apņēmušies netirgoties ar grotas ūdeni un svētajām lietiņām. Katru dienu varētu ierosināt sūdzību. Bet tēvi tikai smējās par to, viņi jutās tik stipri, ka draudzes baznīcai pat vairs nedeva nevienu dāvanu, bet visu ievākto naudu aizplūdināja kā upi uz grotu un baziliku.

Kazabans vaļsirdīgi iesaucās:

— Kaut jel viņi vismaz būtu pieklājīgi un būtu ar mieru dalīties!

Kad de Gersēna kungs bija nomazgājies un atkal apsēdies, Kazabans turpināja:

— Un, ja nu es jums pateiktu, cienīts kungs, ko viņi izdarījuši ar mūsu nabaga pilsētu! Pirms četrdesmit gadiem mūsu meitenes bija ļoti tikumīgas, es jums to apgalvoju. Atceros, ja manā jaunībā kāds puisis gribēja uzjautrināties, tad šeit nebija vairāk par trim četrām paklīdušām sievietēm, kas pavadītu laiku kopā ar viņiem, un gadatirgus dienās esmu redzējis vīriešus stāvam rindā pie šo sieviešu durvīm, godavārds!... Ak, ko tur! Laiki ir mainījušies, un tikumi nav vairs tie paši. Tagad mūsu apvidus meitenes metušās uz tirgošanos ar svecēm un puķu pušķiem; jūs taču redzējāt, kā viņas aptur garāmgājējus un ar varu spiež savu preci rokās. Tas ir kauns, šāda bezgodība! Viņas nopelna daudz, palaižas slinkumā, ziemā nedara vairs neko un gaida atkal lielos svētceļojumus.

Es jums apgalvoju, ka tagad staiguļi puiši atrod, ar ko parunāt... Pievienojiet tam visam vēl klaiņojošos, aizdomīgos iedzīvotājus, kas mūs apstāj, tikko sākas pirmās skaistās dienas, — tie ir kučieri, preču iznēsātāji, pārtikas preču pārdevēji, īsta klaidoņu tauta, kura liekas vai pārplūstam no rupjībām un netikumiem, — un jūs dabū- ,

siet cienījamo jauno pilsētu, kuru viņi mums uzcēluši, ar visiem cilvēku bariem, kas nāk uz grotu un baziliku!

Pjērs ļoti pārsteigts ļāva noslīdēt laikrakstam. Viņš klausījās, un pirmo reizi viņa apziņa uztvēra šīs divas Lurdas, veco Lurdu — godīgu un dievbijīgu savā mierīgā vientulībā un jauno Lurdu — samaitātu un izvirtušu no apgrozītiem miljoniem, no bagātību pieplūduma, no pieaugošās svešinieku straumes, kas brāzmainā trauksmē šķērsoja pilsētu, no cilvēku sablīvējuma liktenīgās puves, no ļauno piemēru infekcijas. Un kas tad palicis, ja padomājam, no sirdsskaidrās Bernadetes, kura nometās ceļos pirmatnējās, mežonīgās grotas priekšā savā bērnišķīgajā ticībā, un no pirmo darba darītāju tīrās degsmes! Vai viņi tiešām gribēja, lai šo zemi saindētu cilvēku peļņas kāre un netīrumi? Pietika, ja nāca ļaudis pulkiem, lai izplatītos sērga.

Ieraudzījis, ka Pjērs klausās, Kazabans vēl pēdējo reizi draudoši pamāja, it kā gribēdams aizslaucīt visu šo saindēto māņticību. Tad viņš strādāja klusēdams un beidzot pārvilka ar suku pār de Gersēna kunga matiem.

— Lūdzu, cienīts kungs!

Tikai tagad arhitekts ierunājās par pajūgu. Sākumā frizieris atvainojās un teica, ka jāparunā ar brāli pilsētas laukumā. Beidzot viņš bija ar mieru pasūtījumu pieņemt. Divjūga lando uz Gavarnī maksāja piecdesmit franku. Bet, juzdamies laimīgs, ka varējis tik daudz patērzēt, un glaimots, ka viņu uzskatīja par godīgu cilvēku, Kazabans beidzot nolaida cenu līdz četrdesmit frankiem. Braucēji būs četri, tātad katram būs jāmaksā desmit franki. Izlēma nakti ap pulksten trim izbraukt, lai rīt, otrdienas vakarā, varētu jau laikus atgriezties.

— Pajūgs būs pie «Parādību» viesnīcas noteiktā laikā, — uzsvērdams atkārtoja Kazabans. — Paļaujieties uz mani, kungs!

Viņš saausījās. Blakusistabā nemaz neapklusa šurpu turpu bīdīto trauku šķindas. Tur vēl vienmēr ēda kā jau visur rijīgā ēdelībā, kas bija pārņēmusi visu pilsētu no viena gala līdz otram. Kāda balss skaļi ierunājās, lūgdama vēl maizi.

— Piedodiet, — Kazabans dzīvi iesaucās, — mani pansionāri meklē mani.

Viņa rokas vēl bija taukainas no ķemmes, bet viņš steidzās. Tā kā durvis mirkli palika atvērtas, Pjērs ieraudzīja pie ēdamistabas sienām svētbildes, īpaši izcēlās grotas ainava, kas Pjēru pārsteidza. Acīmredzot frizieris tās piekāra pie sienas tikai svētceļojumu laikā, lai izpatiktu viesiem.

Pulkstenis rādīja bez dažām minūtēm trīs. Ārā Pjērs un dc Gersēna kungs bija pārsteigti, dzirdot gaisā lidojam nemitīgās zvanu skaņas. Pirmajam bazilikas zvanam, kas vēstīja vakara lūgšanu, atbildēja draudzes baznīca, tad sekoja klosteri cits aiz cita, kas pievienojās aizvien pieaugošām skaņām. Kristāldzidrais karmelītu klostera zvans jaucās ar Neaptraipītās ieņemšanas baznīcas dobjo zvanu, un prieka pilnie Nevērās māsu un dominikāņu klostera zvani skanēja visi reizē. Skaistajās svētku dienās zvanu skaņas lidinājās no rīta līdz vakaram kā putni izplestiem spārniem pāri Lurdas jumtiem. Un nekas nebija līksmāks par šo skanīgo dziesmu plašajā debesu zilgmē, pāri šai rijīgai pilsētai, kura beidzot bija pabrokastojusi un, lai. veicinātu sagremošanu, laimīga pastaigājās saulitē.

III

Tumsai iestājoties, Marī pārņēma nemiers Sāpju dievmātes slimnīcā, jo viņa uzzināja no de Žonkjēra kundzes, ka barons Siīrs izdabūjis no tēva Fttrkāda viņai atļauju pavadīt nakti pie grotas. Katru mirkli viņa vaicāja māsai Hiacintei:

— Māsiņ, lūdzu, vai pulkstenis jau nav deviņi?

— Bet nē, mans bērns, ir vēl tikko pusdeviņi... Un redziet, te jums viena noderīga vilnas šalle, kur ietīties, dienai austot, jo Gava ir visai tuvu un šajos kalnu apvidos rīti ir vēsi.

— Ak, māsiņ, naktis ir tik skaistas! Un tad — es taču guļu visai maz šajā zālē! Arā es nejutīšos slimāka... Mans dievs, cik es esmu laimīga, cik brīnurn jauki būs pavadīt visu nakti ar svēto jaunavu!

Visa palāta apskauda Marī. Tas taču bija neizsakāms prieks, visaugstākā svētlaime — lūgt, visu nakti lūgt pie grotas! Stāstīja, ka izredzētajiem noteikti parādoties tumsas dziļajā mierā svētā jaunava. Bet, lai iemantotu šādu labvēlību, bija vajadzīga augsti stāvošu personu gādība. Svētie tēvi ļoti nelabprāt deva tādas atļaujas, kopš vairāki slimnieki bija miruši pie grotas, it kā nemanot aizmiguši savā ekstātiskajā aizrautībā.

— Vai ne, mans bērns, — māsa Hiacinte atsāka, — rīt no rīta jūs svēto vakarēdienu baudīsiet grotā, iekams jūs atvedīs šeit.

Pulkstenis nosita deviņi. Vai tad tiešām Pjērs, kurš bija tik noteikts, būtu viņu aizmirsis? Pašreiz viņai stāstīja par gājienu ar svecēm, kuru viņa redzēšot no viena gala līdz otram, ja tūlīt izbraukšot. Katru vakaru ceremonijas noslēdzās ar līdzīgu procesiju, bet svētdienās tā bija vienmēr visskaistākā; nu gaidīja, ka šī vakara procesija būšot izcili krāšņa un reti tādu varot redzēt. Ap trīsdesmit tūkstoši svētceļnieku ies gājienā ar sveci rokā. Nakts debesis atvērsies brīnumiem, un zvaigznes nolaidīsies zemes virsū. Slimnieces žēlojās, cik gan bēdīgi ir cilvēkam būt piekaltam pie gultas un nekā neredzēt no šīs brīnumu pasaules.

— Manu dārgo meitiņ, — de Žonkjēra kundze teica, — lūk, jūsu tēvs un abata kungs.

Priekā starojošā Māri aizmirsa gaidas.

— Ak, Pjēr, es jūs lūdzu, pasteigsimies, pasteigsimies!

Abi nonesa meiteni lejā, garīdznieks iejūdzās mazajos ratiņos, kas viegli ritēja zem zvaigžņotajām debesīm, bet dc Gcrsēna kungs soļoja blakus. Nakts bija brīnum jauka, bez mēnessgaismas kā tumši zils briljantiem nosēts samts, un gaiss tik tīrs un viegls — kā silta, kalnu smaržas piesātināta pelde. Daudzi svētceļnieki steidzās uz ielas, soļodami grotas virzienā; bet pūlis klusēja, tā bija savaldīga cilvēku straume, kam nepiemita vairs nekā no dienas gadatirgus skaļuma. Sākot ar Mcrlasa laukumu, tumsa izpletās vēl vairāk, zem bezgalīgajām debesīm tā viļņoja pār mauriņu un augstajiem kokiem kā ēnu pilns ezers, no kura iznira pa kreisi kā bulta trauslā un blāvā bazilikas torņa smaile.

Pjēru sagrāba nemiers, redzot lielo pūli, kas kļuva blīvāks ar katru soli. Uz Rožukroņa laukuma tikai ar pūlēm varēja pavirzīties uz priekšu.

— Nav ko domāt piekļūt grotai tuvāk, — viņš teica apstādamies. — Vislabākais iziet uz kādu aleju aiz Svētceļnieku pajumtes un tur uzgaidīt.

Taču Marī ļoti vēlējās redzēt gājiena sākumu.

— Mans draugs, lūdzu, pamēģiniet nokļūt līdz Gavai. Es visu noskatīšos no tālienes, nemaz negribu būt tuvumā.

Arī de Gersēna kungs, kurš bija tikpat ziņkārīgs kā viņa, savukārt atbalstīja Marī lūgumu.

— Esiet gluži mierīgs, es eju nopakaļus un uzmanu, lai neviens Marī nepagrūž.

Pjēram bija jāpiekāpjas un jāvelk ratiņi tālāk. Viņam bija vajadzīga ceturtdaļstunda, lai nokļūtu zem vienas no labās puses kāpņu arkām, tik liela šeit bija drūzma. Tad viņš nogriezās mazliet ieslīpā virzienā un beidzot nokļuva Gavas krastmalā, kur ietvi aizņēma vienkāršie skatītāji; Pjērs vēl pavirzījās piecdesmit metrus uz priekšu, tad viņš apturēja ratiņus pie pašām krasta margām, no kurienes grola bija labi pārredzama.

— Vai jums būs labi šeit?

— Jā, jā, pateicos! Es tikai vēlētos, lai mani pieceļ sēdus, jo tad es labāk redzēšu visu.

Dc Gersēna kungs piecēla Marī un pats uzkāpa uz akmens sola, kas stiepās gar krastmalu. Šeit drūzmējās ziņkārīgie, tāpat kā vakaros, kad notika uguņošana. Visi pacēlās uz pirkstgaliem un staipīja kaklus. Arī Pjērs jutās savaldzināts, tāpat kā citi, lai gan vēl nekas daudz nebija redzams.

Gājienā bija jāpiedalās trīsdesmit tūkstošiem cilvēku, un vienmēr vēl nāca ļaudis klāt. Visi nesa rokā sveci, kas bija ietīta it kā balta papīra tūtā, uz kuras zilā iespiedumā bija redzams Lurdas dievmātes attēls. Sīs sveces vēl nebija aizdegtas. Pār viļņojošo galvu jūru bija redzama sveču gaismā mirdzošā grota, mezdama spilgtu atspulgu kā smēdē. Sacēlās stipra dūkoņa, bija dzirdamas nopūtas, no kurām varēja nojaust, ka šeit atrodas tūkstošiem cita pie citas piespiestas, elpu aizturējušas, ēnu dziļumā izzudušas būtnes, kā dzīvs paklājs, kas ritinās šurpu turpu un kļūst arvien lielāks. Sīs būtnes bija visur — zem kokiem, viņpus grotas dziļajā tumsā, kur tās nemaz nevarēja iedomāties. Beidzot gājiens sākās ar dažām svecēm, kuras iedegās šur un tur: šķita, ka pēkšņi iekvēlojas dzirksteles, pāršķeldamas tumsu, kur pagadījās. To skaits ātri auga; radās mazas zvaigžņu saliņas, bet citur iznira svītras un piena ceļi, kas aizvijās starp zvaigznājiem. Tie bija trīsdesmit tūkstoši sveču, kas pamazām aizdegās cita pēc citas, aptumšodamas dzīvības pilno grotas mirdzu un zvīļodamas no pastaigas ceja viena gala līdz otram kā mazas, dzeltenas kvēlošu ogļu liesmiņas milzīgajā ugunskurā.

— Ak, Pjēr, cik tas ir skaisti! — Marī murmināja. — Liekas, ka tā ir pazemoto, nabaga mazo dvēselīšu augšāmcelšanās, tās atmostas un mirdz.

— Lieliski, lieliski! — atkārtoja de Gersēna kungs gandarījuma uzplūdā. — Paskatieties taču tur apakšā tās divas svītras, kas krustojas un izveido krustu!

Pjēru aizkustināja Marī tikko teiktie vārdi. Jā, tā tas bija, šīs bālās liesmiņas, bāli vizošie gaismas punkti, bija nabaga ļaužu pazemība, bet mazo liesmiņu lielais skaits radīja mirdzu un veidoja saules atspulgu. Tām nemitīgi pievienojās jaunas, lielā attālumā un it kā apmaldījušās.

— Ak, — viņš murmināja, — liesmiņa, kas tur parādījās gluži vientuļa, tālu projām un trīsēdama... Redziet, Māri, kā tā lido un pamazām nāk tuvāk, lai pazustu lielajā, ugunīgajā ezerā.

Tagad varēja redzēt tikpat skaidri kā gaišā dienā. Koki, kurus apgaismoja no apakšas, bija tik dzidri zaļi, līdzīgi krāsotiem kokiem — tādiem, kādi redzami dekorācijas. Baznīcas karogi ar savu nekustīgumu virs slīdošā ugunskura krasi izcēlās ar izšūtajiem svētajiem rakstiem uz tiem un zīda auklām. Gaišais atspulgs cēlās augšup pa klinti līdz pat bazilikai, kuras torņa smaile tagad šķita gluži balta melnajās debesīs, bet arī otrpus Gavas pār pakalniem lija gaisma, starp tumšajām lapotnēm atsegdama gaišās klosteru fasādes.

Mirkli valdīja nenoteiktība. Liesmojošais ezers, kurā katrs sveces deglis bija mazs vilnītis, šūpoja zvaigžņu zaigu, un šķita, nupat tas izpletīsies un aizplūdīs kā straume. Tad karogi sašūpojās un gājiens sāka kustēties.

— Nu, — de Gersēna kungs iesaucās, — viņi tātad nenāks te garām?

Pjērs, kurš zināja procesijas gaitu, paskaidroja, ka gājiens vispirms dosies augšup pa mežaino nogāzi, pa ceļu, kura ierīkošana prasījusi lielus izdevumus. Tad tas pagriezīsies aiz bazilikas, pirms dosies lejup pa labās puses kāpnēm, un ies tālāk cauri dārziem.

— Paskatieties, redzamas jau pirmās sveces, kas paceļas zaļajā lapotnē.

Tā bija apburoša ainava. Mazas, trīsošas guntiņas atraisījās no lielā ugunskura un liegā lidojumā pacēlās augšup; nevarēja izšķirt neko, kas tās saistītu pie zemes. Viss gājiens lidoja kā saules putekļi tumsā. Drīz izveidojās slīpa gaismas svītra, tad svītra pēkšņi izliecās leņķī un izveidojās jauna svītra, kas atkal savukārt izliecās. Beidzot viss pakalns bija liesmainu svītru līkloču izvagots, līdzīgi zibens bultām, kādas redzamas attēlos krītam no melnajiem padebešiem. Bet šo bultu zaigojošās pēdas neizzuda, mazās guntiņas tai pašā liegajā lidojumā lēni slīdēja tālāk. Vienīgi šad un tad, procesijai pagriežoties aiz kādas birzītcs, mirgojošās zvaigznītes aptumšojās. Tad tālumā sveces iedegās atkal un turpināja bez mitas pārtraukto un no jauna atsākto gājienu pa līkumoto ceļu augšup pret debesīm. Iestājās brīdis, kad gājiens vairs nekāpa augstāk, jo bija nonācis pakalna virsotnē; tas pazuda pēdējā ceļa pagriezienā.

Pūlī skanēja balsis.

— Tagad viņi griezīsies apkārt aiz bazilikas.

— Ak, paies vēl divdesmit minūtes, līdz viņi nokāps lejup pakalna otrā pusē.

— Jā, cienītā kundze, viņu ir trīsdesmit tūkstoši, un pēdējie stundas laikā tikko sāks virzīties prom no grotas.

Jau procesijas sākumā no dobjās pūļa murmināšanas izraisījās reliģiska dziesma. Tā bija Bernadetes raudu dziesma sešdesmit pantos, kur piedziedājumā atkārtojās eņģeļu slavinājums mokošā ritmā. Kad šie sešdesmit panti bija nodziedāti, tos atsāka atkal. Kā iemidzinošas šūpas nemitīgi atkārtojās Ave, ave, ave Maria, apstulbodamas garu, nogurdinādamas locekļus, pamazām aiznesdamas šos būtņu tūkstošus it kā nomoda sapnī, it kā atvērtas paradīzes vīzijā. Kad tie naktīs gulēja, šķita, arī gulta tos šūpo, un, miegā iegrimdami, tie dziedāja.

— Vai mēs vēl šeit paliksim? — jautāja de Gcrsēna kungs, kuru viss ātri nogurdināja. — Tagad sekos viens un tas pats.

Marī, ieklausījusies balsīs no pūļa un saņēmusi paskaidrojumus, savukārt iebilda:

— Pjēr, jums ir taisnība, būtu labāk atgriezties lejā zem kokiem... Man tik ļoti gribas visu redzēt!

— Bet protams! — garīdznieks atbildēja. — Iesim pameklēt vietiņu, kur jūs varēsiet visu noskatīties. Grūtākais ir izkļūt no šejienes.

Tiešām, ziņkāro bari stāvēja kā mūris tiem apkārt. Pjērs mierīgi un pacietīgi izlauza ceļu, lūdzot mazliet vietas slimniecei; Marī pagriezās un mēģināja vēlreiz paskatīties uz liesmojošo paklāju pie grotas, uz ezeru ar maziem, vizmojošiem vilnīšiem, no kurienes aizplūda bezgalīgā procesija, un šķita, šis ezers nekad neizsīks; de Gcrsēna kungs noslēdza mazo gājienu, sargādams ratiņus no pūļa grūdieniem.

Beidzot visi trīs izkļuva ārpus cilvēku jūkļa. Viņi nonāca pie kādas arkas, vientuļā vietā, kur varēja brīdi uzelpot. Bija dzirdama vienīgi tālā, žēlā dziesma ar ietiepīgo piedziedājumu, un bija redzams vienīgi sveču atspulgs kā spožs mākonis, lidodams debesu pusē, kur atradās bazilika.

— Vislabākā vieta būtu, — de Gersēna kungs paziņoja, — ja mēs uzkāptu Kalvārijas kalnā. Kāda viesnīcas kalpotāja man to šorīt teica. Liekas, ka tur no augšas skats tiešām ir pasakains.

Bet par to nevarēja domāt, Pjērs uzsvērti norādīja uz grūtībām.

— Kā jums liekas, kā mēs varētu uzkāpt tādā augstienē ar ratiņiem? Pēc tam jādomā arī par nokāpšanu, un tā būs bīstama dziļā naktī un ļaužu drūzmā.

Marī pati vēlējās palikt apstādījumos, zem kokiem, kur bija tik patīkami. Tad viņi devās atpakaļ un iznāca uz Esplanādes tieši pretim lielajam kronētās svētās jaunavas tēlam. Tas bija apgaismots, izmantojot krāsainus stiklus, kas to ievija zilu un dzeltenu lampiņu staru vainagā un piešķīra gadatirgus svētku spožumu. Lai gan de Gersēna kungs bija ļoti dievbijīgs, viņš tomēr redzēja, ka šeit valda riebīga gaume.

— Lūk, — Marī teica, — šīs birzītes malā mums būs labi.

Viņa norādīja uz kociņiem blakus Svētceļnieku pajumtei; vieta bija tiešām ļoti jauka, jo šeit varēja redzēt procesiju nākam lejup pa kreisās puses kāpnēm un sekot tai skatieniem līdz pat jaunajam tiltam gar mauriņa laukumiem — divkāršā paralēlā gājienā turp un atpakaļ. Turklāt Gavas tuvums piešķīra koku lapotnei sevišķu svaigumu. Šeit nebija neviena cilvēka, un lielo platānu tumšajā ēnā gar alejas malām varēja baudīt bezgala mieru.

De Gersēna kungs pacēlās uz pirkstgaliem, jo viņš nepacietīgi gaidīja parādāmies pirmās sveces gājienā apkārt bazilikai.

— Nekas vēl nav redzams, — viņš murmināja. — Nu, jo labāk, es mazliet apsēdīšos zālītē. Manas kājas ir kā salauztas.

Tad viņš raizējās par meitu.

— Vai tu negribi, lai es tevi apsedzu? Šeit ir stipri vēsi.

— Ak nē, tēt, man nav auksti. Esmu tik laimīga! Jau ilgi neesmu elpojusi tik labu gaisu... Šeit kaut kur jā-būt rozēm, vai tu nejūti brīnišķo smaržu?

Marī pagriezusies uzrunāja Pjēru:

— ManS draugs, kur gan ir šīs rozes? Vai jūs tās redzat?

Kad de Gersēna kungs bija apsēdies blakus ratiņiem, Pjērs iedomājās meklēt, vai tuvumā kaut kur nav rožu dobe. Bet veltīgi viņš rakņājās pa tumšo mauru, viņš sataustīja tikai biezus, zaļlapainus stādus. Atcejā, nākot garām Svētceļnieku pajumtei, ziņkāre mudināja viņu tur iegriezties.

Tā bija liela zāle ļoti augstiem griestiem, kuru no abām pusēm apgaismoja plati logi. Grīda bija izlikta akmens plātnītēm un sienas gluži kailas; zālē nebija nekādu citu mēbeļu kā vienīgi soli, kas bija salikti, kā pagadījās, — visos virzienos. Nebija neviena galda, neviena plaukta, tā ka svētceļnieki bez mītnes, kuri bija spiesti šeit patverties, krāva kaudzēs savus grozus, saiņus un ceļasomas logu iedobumos, tādējādi tie pārvērtās par bagāžas skapjiem. Pārējā zāles daļa bija tukša, jo visi nabadzīgie ļaudis, kas tajā mita, piedalījās procesijā. Un, lai gan durvis bija plaši atvērtas, šeit valdīja neciešama smaka, mūri bija piesūkušies ar nabadzības postu, akmens plātnes, par spīti šai skaistajai, saulainajai dienai, netīras un mitras, notrieptas ar spļaudekļiem, taukiem un izlaistītu vīnu. So zāli izmantoja visam: te ēda un gulēja uz soliem netīru miesu un lupatu gubā.

Pjēram šķita, ka jaukā rožu smarža neplūda no šejienes. Viņš tomēr apstaigāja visu zāli, kuru apgaismoja četras kvēpošas laternas un kura likās gluži tukša; pēkšņi viņš pārsteigts pamanīja pie kreisās sienas neskaidru siluetu, melni tērptu sievieti, kura turēja klēpi baltu saini. Viņa bija gluži viena šajā tukšumā, viņa nekustējās, un acis tai bija plaši ieplestas.

Pjērs piegāja viņai tuvāk, tā bija Vensēna kundze, un klusā, salauztā balsī viņa teica Pjēram:

— Jā, Rozā šodien tik ļoti cieta! Kopš rītausmas viņa tikai vaid... Tad viņa iemiga, un nu jau drīz būs divas stundas, es neuzdrošinos kustēties, man bail, ka viņa neatmostas un necieš atkal.

Vensēna kundze sēdēja nekustīga kā māte mocekle, jau mēnešiem ilgi tā auklēdama savu meitenīti neatlaidīgā cerībā to izdziedināt. Uz savām rokām viņa bija meiteni atnesusi Lurdā, viņa nesa to visur sev līdzi un iemidzināja savās rokās, jo viņai nebija ne kambarīša, ne pat slimnīcas gultas.

— Vai nabaga mazajai meitiņai nav labāk? — jautāja Pjērs, kuram sažņaudzās sirds.

— Nē, abata kungs, nē! Man liekas, ka ne!

— Bet, — Pjērs atsāka, — jums ir ļoti grūti uz šā sola. Kaut kas jādara, lai jūs nepaliekat uz ielas. Jūsu meitiņu noteikti kaut kur uzņemtu.

— Ak, abata kungs, kādēļ gan? Viņai ir labi manā klēpī. Vai tad man atļaus vienmēr būt pie viņas?... Nē, nē! Tā man ir labāk, vienmēr ar viņu kopā, man liekas, ka beidzot viņa taču kļūs vesela.

Divas lielas asaras noritēja Vensēna kundzei pār vaigiem. Viņa turpināja asaru apslāpētā balsī:

— Es neesmu gluži bez naudas. Trīsdesmit sū man bija, aizbraucot no Parīzes, un man vēl ir desmit... Maizes man pietiek, un viņa, mana nabaga maziņā, nevar vairs pat pieniņu dzert... Man pietiks naudas līdz aizbraukšanai. Un, ja viņa kļūs vesela, ak, tad mēs būsim bagātas, bagātas, bagātas!

Viņa noliecās un tuvāk laternas līgojošā gaismā raudzījās Rozas bālajā sejiņā, meitenītes lūpas bija pusatvērtas no vājās elpas vilcieniem.

— Paskatieties taču, kā viņa guļ!... Vai ne, abata kungs, svētā jaunava būs žēlsirdīga un dziedinās viņu? Mums vēl atlikusi viena diena, bet es neesmu izmisusi; es lūgšu visu nakti, nekustēšu ne no vietas... Tas notiks rit, līdz ritam vēl jādzīvo.

Bezgalīga līdzjūtība pārņēma Pjēru, kurš gāja projām, bīdamies, ka arī viņš nesāk raudāt.

— Jā, jā, nabaga sieviete, nezaudējiet cerību.

Tad Pjērs atstāja Vensēna kundzi vienu tukšās, pretīgās zāles dziļumā starp nekārtīgi sastumtiem soliem, dziļajās mātes sāpēs nogrimušu; viņa pat aizturēja elpu, bīdamās, ka satraukums krūtīs varētu uzmodināt mazo, slimo meitenīti. Pārmetusi krusta zīmi, viņa lūdza no visas sirds klusi, slēgtām lūpām.

Kad Pjērs atgriezās pie Marī, viņa moži jautāja:

— Nu, un rozes?... Vai ne, viņas taču ir šeit?

Viņš negribēja meiteni apbēdināt, stāstot par redzēto.

— Nē, pārmeklēju visus mauriņus, rožu šeit nav.

— Tas ir dīvaini, — viņa domīgi atsāka. — To smarža reizēm ir tik salda, tik stipra... Jūs taču to jūtat, vai ne? Un šai mirklī, palūk, smarža ir sevišķi stipra, it kā visas paradīzes rozes ziedētu šai naktī mums visapkārt.

Marī pārtrauca tēva izsauciens. De Gersēna kungs bija piecēlies kājās, ieraudzīdams mirdzošas guntiņas parādāmies kāpņu augšā pa kreisi no bazilikas.

— Beidzot viņi ir klāt!

Tiešām, tas bija procesijas priekšgals, kas parādījās. Tūlīt arī guntiņas sāka lēkāt un aizstiepās mirgojošā, divkāršā svītrā. Tumsa klāja visu, šķita, ka liesmiņas iedegas kaut kur ļoti augstu, ka tās nāk no nezināmām, melnām dzīlēm. Vienlaikus kļuva dzirdama dziesma, uzmācīgā žēlabu dziesma, bet tās skaņas bija tik tālas un vieglas, ka šķita kā liegas vēsmas šalkas tuvo koku lapotnē.

— Es jau teicu, — de Gersēna kungs murmināja, — ka vajadzēja uzkāpt Kalvārijas kalnā, lai visu noskatītos.

Ar bērna stūrgalvību viņš bija atkal atgriezies pie savas pirmās idejas un sūrojās, ka izmeklēta pati sliktākā vieta.

— Bet, tēt, — beidzot teica Marī, — kāpēc tev neuzkāpt Kalvārijas kalnā? Vēl laika diezgan... Pjērs paliks pie manis.

Tad ar skumju smaidu piebilda:

— Ej vien, mani jau neviens nenozags!

De Gersēna kungs atteicās, tad pēkšņi padevās, nespēdams pretoties savas vēlēšanās skubinājumam. Viņam bija jāsteidzas un ātri jāšķērso mauriņa laukumi.

— Neejiet projām, gaidiet mani zem šiem kokiem. Es jums izstāstīšu visu, ko tur augšā redzēšu.

Pjērs un Marī palika vieni tumšajā, vientuļajā nostūrī, kur šķita plūstam rožu smarža, lai gan apkārtnē nebija rožu. Viņi nerunāja, viņi raudzījās procesijā, kas nepārtraukti lēnām slīdēja lejup.

Tā līdzinājās trīsošu zvaigžņu divkāršai rindai, kas iznira no bazilikas kreisā stūra un tagad sekoja cita citai lejup pa diženajām kāpnēm, iezīmējot to pagrieziena aplī. No šī attāluma vēl arvien nebija saskatāmi svētceļnieki, kuri nesa sveces, redzēja tikai liesmiņas, tās. uz priekšu kustēdamās, ēnā izvilka taisnas svītras. Pašas varenās celtnes bija gaužām neskaidri saredzamas zem tumšzilajām nakts debesīm un tikko jaušami samanāmas sabiezējušā tumsā. Bet pamazām, pieaugot sveču skaitam. kļuva gaišāki arī celtņu arhitektoniskie apveidi, augstās bazilikas šķautnes, milzīgās kāpņu arkas un smagā, zemā Rožukroņa baznīcas fasāde. Ar šo nepārtraukto dzīvo dzirksteļu straumi, kas slīdēja, slīdēja bez steigas kā pārplūdusi ietiepīga upe, kuras ceļu neaizsprosto nekas, radās mirdzošs mākonis, ka rītausma pārklādams apvārsni un ietīdams to savā spožumā.

— Skatieties taču, Pjēr! — atkārtoja Marī, kuru bija sagrābis bērnišķīgs prieks. — Tas nemitējas, viņi arvien nāk un nāk!

Un tiešām — mazo guntiņu pēkšņā parādīšanās augstienē turpinājās ar neapzinātu noteiktību, it kā augšā rio kāda neizsmeļama debesu avota lītu saules putekļi. Gājiena priekšgals nupat bija sasniedzis dārzus un nokļuvis kronētās svētās jaunavas augstumā, tā ka divkāršā liesmu strēle iezīmēja vēl tikai Rožukroņa baznīcas jumta un lielo kāpņu izliektās līnijas. Bet ļaužu pūļa tuvošanās jau bija jūtama, gaiss ietrīsējās kā no tālienes nākušas vēja dvesmas; balsis kļuva skaidrākas, Berna-detes žēlā dziesma viļņoja kā jūras paisuma bangas, ritmiski un arvien skaļāk šūpodamas piedziedājumu Ave, ave, ave Maria.

— Ak, šis piedziedājums, — Pjērs murmināja, — tas iesūcas cilvēkā līdz kauliem. Man šķiet, ka pat mana miesa sāk dziedāt līdzi.

Marī no jauna iesmējās saviem dzidrajiem bērna smiekliem.

— Tā tas tiešām ir, tas mani vajā visur, un es to dzirdēju pagājušo nakti miegā. Un šonakt tas mani atkal sagrābj savā varā un aijādams aiznes pāri zemei augšup.

Viņa pārtrauca pati sevi, lai pateiktu:

— Lūk, kur viņi nāk mauriņam no otras puses, mums tieši pretim.

Gājiens tagad virzījās pa garo aleju, kas atradās labajā pusē: tad, apriņķojis mauriņa laukumiņu pie Brc-toņu krusta, kāpa lejup pa otru labās puses aleju. Pagāja vairāk nekā ceturtdaļstunda, līdz gājiens uzveica šo pagriezienu. Tagad divkāršā līnija zīmēja divas garas, paralēlas liesmu strēles, virs kurām kvēloja spoža, krāšņa saule. Nemitīgu apbrīnu izraisīja šīs ugunīgās čūskas nepārtrauktā slīdēšana; tās zelta gredzeniem viegli pieskaroties melnajai zemei, čūska kļuva arvien garāka un garāka un tās milzīgais, atritinātais ķermenis šķita bezgalīgs. Vairākas reizes, laikam zem pūļa spiediena, svītras sašķobījās, it kā tās lūztu, taču to ātri izkārtoja, un tad pūļa slīdošā gaita atkal lēnā vienmērībā turpinājās

lejup. Šķita, ka pie debesīm zvaigžņu kļūst mazāk. No augšas bija it kā nokritis īsts Piena ceļš ar visiem puteklīšiem — pasaulītēm un turpināja zemes virsū savu spīdekļu riņķa deju. Plūda dzidra, zilgana gaismas mir-dza, ietīdama visu vienās vienīgās debesīs, nemitīgi pieaugošo sveču tūkstošu noslēpumainajā vizmā, un celtnes un koki kļuva gluži rēgaini.

Marī nopūtās, apbrīnā aizturēdama elpu; viņa neatrada vārdus, viņa tikai atkārtoja:

— Cik skaisti, mans dievs, cik skaisti!... Skatieties, taču, Pjēr, cik tas ir skaisti!

Bet, kopš gājiens norisa dažu soļu atstatumā no viņiem, tā vairs nebija zvaigžņu ritmiskā deja, kur nepieskārās cilvēka roka. Mirdzošajā mākonī tagad skaidri varēja atšķirt tēlus un brīžiem varēja pat pa zīt svētceļniekus, kuri nesa sveces. Vispirms tur bija redzama Grivote, kura gribēja piedalīties ceremonijā, lai gan bija jau vēls; viņa pārspīlēja savu dziedināšanu, apgalvodama, ka nekad nav jutusies tik labi, un visu laiku jūsmodama gāja dejas solī, kaut ari nakts bija vēsa un viņai reizēm pārskrēja drebuļi. Tad nāca Vinjeronu ģimene: pirmais soļoja tēvs ar sveci, ko tas turēja ļoti augstu, viņam sekoja Vinjerona kundze un Šēza kundze, tikko vilkdamas nogurušās kājas, bet mazais, nomocītais Gistavs, kura labā roka bija pārklāta vaska pilieniem, smagi balstījās uz sava kruķa. Visi slimnieki, kuri bija spējīgi iet, bija šeit, arī Elīza Rukē ar sarkano, neapsegto seju; viņa pagāja garām kā pazudinātas sievietes parādība. Daudzas smējās; pagājušajā gadā brīnišķīgi dziedinātā mazā Sofī Kuto aizmirsusies rotaļājās ar savu sveci kā spieķi. Galvas un atkal galvas sekoja cita citai, visvairāk redzēja sievietes, netīras un parastām sejām, taču citām turpretī piemita brīnišķa izteiksme; šadas sejas pavīdēja mirkli, pēc tam nogrimstot fantastiskajā apgaismojumā. Gājienam nebija gala, parādījās arvien jaunas sejas, un Pjērs ar Marī ievēroja kādu pazemīgu garām slidošu mazu, melnu ēnu, Maza kundzi, kuru viņi nebūtu pazinuši, ja tā uz bridi nepaceltu bālo, asarām pārplūdušo seju.

— Skatieties, — Pjērs skaidroja Marī, — tur jau redzamas gājiena pirmās svecītes uz Rožukroņa laukuma, un es esmu pārliecināts, ka puse svētceļnieku atrodas vēl pie grotas.

Marī bija pacēlusi acis. Tiešām, augšā kreisajā bazilikas stūri viņa ieraudzīja parādāmies citas svecītes vien-inčrīgā un nepārtrauktā kustībā, kas, likās, neapstāsies nekad.

— Ak, — viņa teica, — cik daudz bēdās skumstošu dvēseļu! Katra šī mazā liesmiņa, vai ne, tā taču ir dvēsele, kas cieš un meklē atpestīšanu.

Pjērs noliecās, lai viņu sadzirdētu, jo Bernadetes žēlabu dziesma viņus apdullināja, kopš gājiena straume plūda tik tuvu viņiem garām. Balsis skanēja pieaugošā reibumā, dziesmas panti pamazām sajuka, katrs procesi jas posms dziedāja savu aizrautības pilnās balsīs, paši sevi vairs nedzirdēdami. Tā bija milzīga, neskaidra kliegšana, sajukusi kliegšana pūlī, kuru skurbina ticības jūsma. Bet piedziedājums Ave, ave, ave Maria skanēja atkal un atkal, pārspēdams troksni ar savu uzmācīgo, mokošo ritmu.

Pēkšņi Pjēru un Marī pārsteidza de Gcrsēna kunga

ierašanās.

— Ak, mani bērni, — viņš iesāka, — negribēju tur augšā uzkavēties. Nupat divreiz izgāju cauri procesijai, lai nokļūtu šeit... Bet kāds skats! Tā noteikti ir pirmā un visskaistākā aina, ko redzu, kopš esmu šeit.

Tad viņš jauniešiem attēloja no Kalvārijas kalna augstienes redzēto procesiju.

— Iedomājieties, mani bērni, otras debesis šeit lejā, kas mirdz augšējo debesu atspulgā, debesis, kurās staro tikai viens neizmērojams zvaigznājs. Un šīs zvaigžņu trīsas izzūd tāltā 1 u tumsas dzelmē, un liesmiņu straume ir kā monstrancija, jā, īsta monstrancija, kuras pamatni veido kāpnes, kātu — divas paralēlas alejas un hostiju apaļais mauriņš, pie kura tas nonāk. Monstrancija no zvīļojoša zelta, kas uzliesmo tumšajās dzīlēs slīdošo zvaigžņu zaigā! Patiešām nekad vēl neesmu redzējis neko tik bezgala skaistu!

De Gersēna kungs mētāja rokas, viņš nevaldīja pār sevi, iededzies mākslinieka jūsmā.

— Tētiņ, — maigā balsī teica Marī, — ja nu tu tagad esi šeit, tev jāiet gulēt. Ir jau gandrīz vienpadsmit, un tu zini, tev trijos no rīta jāizbrauc.

Un, lai tēvs izšķirtos, viņa piebilda:

— Man tas sagādā lielu prieku, ka tu piedalies šajā izbraukumā!... Tikai atgriezies labi agri rītvakar, jo tu redzēsi, tu redzēsi...

Marī neuzdrošinājās noteikti pasacīt, ka viņa tiks izdziedināta.

— Tov taisnība, es iešu un likšos gultā, — teica de Gersēna kungs nomierinājies. — Ja Pjērs paliek pie tevis, tad esmu mierīgs.

— Bet, — viņa iesaucās, — es negribu, ka Pjērs visu nakti pavada pie manis. Kad viņš mani aizvedīs uz grotu, lai tūlīt pievienojas tev... Man neviens nav vajadzīgs, jo sanitārs aizvedīs mani uz slimnīcu rit no rīta.

Pjērs klusēja. Tad vienkārši teica:

— Nē, nē, Marī, es palikšu.,. Es nakti pavadīšu grotā, tāpat kā jūs.

Viņa iebilda, viņa negribēja piekāpties, dusmojās. Bet Pjērs to pateica tik mīļi un meitene izjuta šajos vārdos izskanam tik smeldzošas ilgas pēc laimes, ka viņa klusēja, dvēselē dziļi saviļņota.

— Nu tad, mani bērni, — tēvs atsāka, — iekārtojieties, es zinu, ka jūs abi esat ļoti saprātīgi. Arlabunakt, par mani neraizējieties.

De Gersēna kungs ilgi turēja apskautu savu meitu un paspieda jaunā garīdznieka abas rokas; tad viņš aizgāja un nozuda procesijas ciešajās rindās, kurām viņam atkal vajadzēja izkļūt cauri.

Tad abi jaunieši palika vieni ēnainajā, vientuļajā stūrītī zem lielajiem kokiem; Marī vēl joprojām sēdēja, dziļi iegrimusi savos ratiņos, bet Pjērs bija nometies zālītē ceļos un elkoni atbalstījis uz viena no ritenīšiem. Bija apburošs skats, sveču gājiens vēl arvien turpinājās un, apejot Rožukroņa baznīcu, pagriezdamies saplūda vienā masā. Pjēru visvairāk iepriecināja tas, ka Lurdā nekas vairs nebija palicis no dienas dzīrēm. Šķita, ka svaigs, tīrs vējš uzpūtis no kalniem un izmēzis stipro, ēdienu smaržu, svētdienas rijības priekus, visus gadatirgus spožos, saindētos putekļus, kas lidoja pār pilsētu. Nebija nekā vairāk kā tikai plašās debesis ar skaidrajām zvaigznēm; no Gavas dvesa brīnišķīgs svaigums, un klīstošās vēsmas atnesa lauku ziedu smaržu. Noslēpuma bezgalība saplūda ar nakts dziļo mieru, un no pasaules smagās matērijas palika vienīgi mazās sveču liesmiņas, kuras viņa biedrene salīdzināja ar cietēju dvēselēm, kas meklē glā biņu. Tas bija spirdzinošs miers un neaprobežota cerība. Kopš Pjērs atradās šeit, pamazām gaisa pēcpusdienas aizvainojošās atmiņas, rijīgā ēdelība, nekaunīgā simo-nija, samaitātā, izvirtusī vecā pilsēta — viss izgaisa, un palika vienīgi dievišķais spirdzinājums brīnišķīgajā naktī, kur visa būtne šķita apskaidrojamies kā atdzimšanas ūdeni.

Ari Māri bezgalīga maiguma uzplūdā čukstēja:

— Ak, cik laimīga justos Blanša, redzot visus šos brīnumus!

Viņa domāja par māsu, kura bija palikusi Parīzē un traucās savās skarbajās darba gaitās, pasniedzot privātstundas. Sī vienkāršā -vārda — māsa, par kuru Marī nebija runājusi kopš ierašanās Lurdā un kura tagad negaidīta iznira viņas domās, pietika, lai atmodinātu atmiņā visu pagātni.

Māri un Pjērs, nerunādami ne vārda, atcerējās savu bērnību, senās rotaļas abos kaimiņu dārzos, kurus robežoja dzīvžogs. Tad nāca šķiršanās, diena, kad Pjērs iestājās seminārā un Marī skūpstīja viņu uz vaigiem, karstām asaram līstot, un zvērēja nekad viņu neaizmirst. Gadi aizritēja, un viņi sastapās atkal, šķirti uz mūžu, — viņš — garīdznieks, viņa — slimības dēļ piekalta pie savas guļvietas, bez cerībām kļūt kādreiz sievietei. Viss viņu dzīves stāsts bija kvēlā mīlestība, kuru viņi paši ilgi neapjauta, tad sekoja galīgā šķiršanās, it kā viņi būtu miruši, lai gan dzīvoja blakus. Abi iztēlē redzēja atkal trūcīgo dzīvoklīti, kuru vecākā māsa, stundas pasniegdama, pūlējās padarīt mazliet mājīgāku, šo trūcīgo dzīvoklīti, no kura viņi bija izbraukuši uz Lurdu pēc tik daudzām cīņām, tik daudzām apspriedēm, pēc Pjēra izteiktajām šaubām un Marī ticības jūsmas, kas bija uzvarējusi. Un tagad bija tik brīnum jauki atrasties abiem kopā, gluži vieniem šai tumšajā nostūrī, burvīgajā naktī, kur zemes virsū bija tikpat daudz zvaigžņu kā debesīs.

Marī līdz šim bija saglabājusi savu bērna dvēseli, baltu dvēselīti, kā teica viņas tēvs, vislabāko, vistīrāko dvēselīti. Slimība bija sagrābusi meiteni, kad viņai tikko apritēja trīspadsmitais gads, un vecāka viņa vairs nekļuva. Šodien divdesmit trīs gadu vecumā viņai joprojām vēl bija trīspadsmit, un pēc nelaimes gadījuma viņa bija palikusi tā pati sevī nogrimusī bērnišķīgā būtne. Tās bija redzams viņas acu tukšajā skatienā, izklaidīgajā sejas izteiksmē, vienas uzmācīgas domas ietekmē un nespējā gribēt un domāt ko citu. Bet nevienas sievietes dvēsele nebija vientiesīgāka, savā attīstībā vairāk atpalikusi, lielas,' tikumīgas meitenes dvēsele, kur pamodusies kaisle aprobežojās ar sirsnīgiem skūpstiem uz vaigiem. Viņai nebija neviena cita romāna kā vienīgi šī atvadīšanās ar asarām no sava drauga, un tās pietika, lai desmit gadus aizpildītu viņas sirdi. Ilgajās, neskaitāmajās dienās, kuras Māri pavadīja savu ciešanu vietā, viņa nekad negāja tālāk par sapni — ja viņa būtu vesela, Pjērs, bez šaubām, nebūtu kļuvis garīdznieks un dzīvotu pie viņas. Nekad viņa nelasīja romānus. Reliģiska satura grāmatas, kuras tai atļāva lasīt, izraisīja viņā jūsmu par pārdabisku mīlu. Arī ārpasaules skaņas izgaisa pie durvīm, kas veda uz viņas istabu un kur viņa dzīvoja kā klosterī; kādreiz, sen, kad Marī vadāja no vienas Francijas malas uz otru, no vienas dziedniecības vietas uz citu, viņa gāja starp cilvēku bariem kā mēnessērdzīga, kas neredz un nedzird nekā, vienas vienīgas domas apsēsta par savu nelaimi, kas apturējusi viņa sievietes fizisko attīstību. Viņa bija tīra un bērnišķīga, apburoša, ciešanām lemta meitene, kas izaugusi savā nelaimīgajā miesā, bet sirdī nesdama tālo atmiņu, savu vēl neapjausto mīlestību toreiz, kad viņai bija trīspadsmit gadu.

Marī roka tumsā meklēja Pjēra roku; un, kad abu rokas saskārās, viņa to ilgi turēja savā. Ak, kāda līksme! Nekad viņi nebija izjutuši tik tīru un tik pilnīgu prieku kā tagad — būt abiem kopā tālu no visas pasaules šai burvīgumā, kas valdīja pār tumsu un noslēpumu. Vienīgi zvaigznes riņķa rotaļā dejoja ap viņiem. Un šūpojošās dziesmas kā uz spārniem aiznesa tos reibinošos augstumos. Marī zināja, ka rīt viņa tiks dziedināta, ja ticības aizrautībā pavadīs nakti pie grotas: meitene bija noteikti pārliecināta, ka svētā jaunava viņu sapratīs, ka tā jutīsies aizkustināta no brīža, kad viņa paliks divatā ar svēto jaunavu un lūgs to no visas sirds. Marī ļoti labi saprata, ko gribēja sacīt Pjērs, kad viņš izteica vēlēšanos arī pavadīt visu nakti pie grotas. Vai viņš nebija izlēmis vēlreiz mēģināt lūgt visaugstāko varu par savu ticību, nomesties ceļos kā mazs bērns un lūgt visvareno māti atdot viņam zaudēto ticību? Tagad viņi nerunāja par to, viņu savienotās rokas to pauda. Viņi solīja lūgt viens par otru, viņi aizmirsa sevi, viņu dvēseles saplūda viena otrā ar tik kvēlām ilgām pēc dziedināšanas un viņu abu laimes, ka mirkli abi nogrima mīlestības dzīlēs, mīlestības, kas sevi atdod un upurē. Tā bija dievišķa bauda.

— Ak, — Pjērs čukstēja, — šī tumšzilā nakts, šī bezgalīgā ēnu tumsa, kura aiznes visu neglīto, kas mīt cilvēkos un visapkārt, šis miers, tik dziļš un tikams, es vēlētos viņā iemidzināt savas šaubas...

Pjēra balss dzisa. Marī savukārt čukstēja ļoti klusi;

— Bet rozes, šī rožu smarža... Vai jūs to nejūtat, mans draugs? Kur gan tās varētu būt, ka jūs tās neredzējāt?

— Jā, jā, es jūtu smaržu, bet rožu šeit nav. Es tās noteikti būtu redzējis, jo es cītīgi tās meklēju.

— Kā jūs varat teikt, ka šeit nav rožu, tās taču piesātina visu gaisu mums apkārt ar savu smaržu, un tā plūst pār mums. Ak, mirkļiem smarža ir tik stipra, ka man šķiet — samaņa zudīs no prieka, ka varu to elpoti... Rozes ir šeit, protams, neskaitāmas, zem mūsu kājām.

— Nē, es jums zvēru, skatījos visur, rožu nav. Jeb varbūt tās ir neredzamas, varbūt tās ir šī pati zāle, kuru mēs aptaustām, šie lielie koki ap mums, varbūt rožu smarža plūst no zemes, no netālā strauta, no mežiem, no kalniem.

Mirkli viņi klusēja, tad Marī atsāka tāpat ļoti klusi;

— Cik tās jauki smaržo, Pjēr! Man šķiet, ka arī mūsu rokas ir ziedu pušķis.

— Jā, tās smaržo brīnum jauki; un smarža plūst no jums, Māri, it kā rozes ziedētu jūsu matos.

Viņi vairs nerunāja. Procesija vēl joprojām gāja garām, un vēl vienmēr pagriezienā pie bazilikas uzliesmoja gaišas dzirkstis, kas strūkloja augšup no tumsas neizsmeļamā avota. Mazo liesmiņu bezgalīgā straume divkāršā riņķošanā ietvēra tumsu ugunīgā lentē. Bet sevišķi skaists bija skats uz Rožukroņa laukumu, kur gājiena priekšgals, turpinādams lēnām virzīties uz priekšu, pagriezās atpakaļ un izveidoja apli, kas vijās arvien ciešāk nepārtrauktā virpulī, tas apdullināja pārgurušos svētceļniekus un vērta viņu dziedāšanu izmisuma gaudās. Drīz vien aplis bija vairs tikai liesmojoša masa, miglaina lode, ap-ko apvijās ugunīgā lente, kuras gals, šķita, nekad nebeigsies; bet lode auga plašumā, tā izvērtās peļķē, tad ezerā. Viss lielais Rožukroņa laukums bija vairs tikai ugunīga jūra, kas vērpetē veļ savus mazos, dzirkstošos vilnīšus bezgalīgajā dzelmē. Rīta blāzmai līdzīgā atspulgā vīdēja bazilika. Visu pārējo apvārsni sedza dziļa tumsa. Tālumā kļuva redzamas dažas nomaldījušās, vientuļas guntiņas kā jāņtārpiņi, kuri ar saviem mazajiem lukturīšiem meklē sev ceļu. Kāds atrāvies gājiena posms, šķita, bija uzkāpis Kalvārijas pakalnā, jo zvaigznītes klejoja arī tur augšā, mirgodamas zem klajas debess. Beidzot pienāca brīdis, kad parādījās pēdējās svecītes, apgāja ap mauriņu, saplūda un nogrima liesmu jūrā. Šeit dega trīsdesmit tūkstoši sveču, vēl joprojām riņķodamas un bikstīdamas savu ugunskuru zem plašajām, miera pilnajām debesim, kur bālēja zvaigznes. Spožs mākonis cēlās augšup līdz ar dziesmu, kuras uzmācība nemitējās. Balsu dimdoņa un piedziedājums Avs, ave, avs Maria izklausījās tā, it kā ugunīs sprakšķētu degošas sirdis, kas iztvīkušas lūgšanās par miesas dziedināšanu un dvēseles glābšanu.

Cita pēc citas svecītes dzisa, un atkal pār zemi nolaidās valdniece nakts, tumša un maiga, kad Pjērs un Marī pamanīja, ka viņi vēl arvien ir turpat roku rokā zem noslēpumainās koku lapotnes. Tālumā, tumšajās l.urdās ielās, vēl soļoja nomaldījušies svētceļnieki, taujādami ceļu, lai nokļūtu savā gultā. Enu tumsā čabēja un kustējās viss, kas, svētku dienām beidzoties, klīst un meklē mieru. Pjērs un Marī bija aizmirsuši sevi, viņi nepakustējās, būdami neizsakāmi laimīgi neredzamo rožu smaržā.

IV

Pjērs aizvilka Marī ratiņus grotas priekšā un novietoja tos iespējami tuvu režģim. Bija pāri pusnaktij, kādi simt cilvēki vēl atradās šeit, daži sēdēja uz soliem, bet vairums bija nometušies ceļos, it kā garīgi paguruši un mulsi nogrimuši lūgšanas. Svecēm apgaismotā grota mirdzēja liesmojošai kapelai līdzīga, kur nevarēja neko vairāk atšķirt kā vienīgi zvaigžņu putekļus, no kuriem savā nišā iznira svētās jaunavas statuja, balta kā sapnis. Zaļie vīteņaugi ieguva smaragda spīdumu, un tūkstoš kruķu, ar kuriem bija klātas grotas sienas, šķita neatšķetināms tīkls atmirušu koku, kas grib atkal drīz zaļot un ziedēt. Nakts bija kļuvusi vēl tumšāka no šīs spilgtās gaismas, apkārtne grima dziļā ēnā, kur nebija redzams vairs nekas, ne sienas, ne koki; tikai Gava šalkoja bez mitas zem augstajām, tumšajām, negaisa smaguma pilnajām debesīm.

— Vai jums ir labi, Marī? — klusi jautāja Pjērs. — Vai jums nav auksti?

Viņai pārskrēja trīsas. Bet tā bija tikai viegla pūsmiņa no citas pasaules, kas šķita dvešam no grotas.

— Nē, nē, man ir pavisam labi! Pārklājiet vienīgi šalli man pār ceļiem... Pateicos, Pjēr, neraizējieties vairs par mani, man neviens vairs nav vajadzīgs, jo es esmu pie viņas...

Marī balss aizrāvās, viņa jau slīga ekstāzē saliktām rokām, baltajai statujai pievērstām acīm, un visa viņas novārgusī, slimā sejiņa staroja, svētlaimē apskaidrota.

Pjērs tomēr vēl palika dažas minūtes. Viņš gribēja Marī ielīt šallē, jo redzēja viņas mazās, vājās rociņas trīsam. Bet viņš baidījās to darīt pret Marī gribu un samierinājās, apsedzot meiteni kā bērnu, bet viņa, elkoņus atbalstījusi uz abām ratiņu malām, piecēlusies pussēdus, Pjēru jau vairs neredzēja.

Tuvumā atradās sols. Pjērs apsēdās uz tā, lai mazliet koncentrētos, kad viņa skatieni pievērsās ceļos noslīgušai sievietei. Melnajā tērpā viņa likās tik maza un tik pazemīga nomaļus no citiem, ka viņš tūlīt to nepazina, tik ļoti viņa saplūda ar tumsu. Tad Pjērs nojautaviņā Maza kundzi. Viņa atmiņā iznira doma par vēstuli, kuru tā šodien saņēma. Pjēram kļuva žēl Māža kundzes, viņš izjuta, cik šī sieviete atstāta un vientuļa, viņai nebija fiziskās brūces, ko dziedināt, viņa lūdza svēlo jaunavu vienīgi noņemt smagumu no sirds, liekot atgriezties viņas neuzticīgajam vīram. Vēstulē laikam bija skarba atbilde, jo, galvu noliekusi, viņa šķita pilnīgi izzūdam nabaga, nomocīta radījuma pazemībā. Vienīgi naktīs viņa varēja šeit aizmirsties, laimīga iegrimt savās bēdās, raudāt stundām ilgi, ciest mokas un lūgt atdot viņai zudušos glāstus, jo neviens šeit nenojauta viņas sāpju pilno noslēpumu. Mēza kundzes lūpas pat nepakustējās, tikai viņas ievainotā sirds lūdza un arī neatlaidīgi prasīja savu daļu mīlestības un laimes.

Ak, šīs nedzēšamās slāpes pēc laimes, kas tos visus atveda šurp ar slimu miesu un dvēseli, arī Pjērs izjuta šīs slāpes, kā tās dedzināja viņa rīkli un prasīja pēc veldzes! Viņš labprāt būtu nometies ceļos un kopā ar šīs sievietes pazemīgo ticību lūdzis dievišķo palīdzību. Bet viņa locekļi bija kā sasieti, viņš neatrada vajadzīgos vārdus. Pjērs izjuta atvieglojumu, kad kāda roka viegli aizskāra viņa plecu.

— Abata kungs, nāciet taču man līdzi, ja jūs vēl nepazīstat grotu. Es jūs tur novietošu, šajā laikā cilvēks tur jūtas ļoti labi!

Pjērs pacēla galvu un pazina baronu Siīru, Dievmātes aizgādnības apvienības vadītāju. Droši vien šis labsirdīgais un vienkāršais cilvēks izjuta simpātijas pret viņu.

Pjērs pieņēma piedāvājumu un sekoja viņam grotā, kas bija gluži tukša. Barons pat aizslēdza aiz viņiem režģi, kura atslēga tam bija.

— Redziet, abata kungs, šajā stundā šeit tiešām ir labi. Kad Lurdā pavadu dažas dienas, es reti pirms rītausmas liekos gultā, jo man ir paradums nakti pavadīt šeit... Tad vairs še nav neviena, tu esi viens pats un jūties pie svētās jaunavas kā mājās!

Barons Siīrs pasmaidīja kā labsirdīgs cilvēks; viņš viesmīlīgi uzņēma Pjēru grotā kā tās pastāvīgs apmeklētājs, gadu gaitā mazliet nogurdināts, bet patiesi mīlēdams šo burvīgo stūrīti. Kaut gan barons bija ļoti dievbijīgs, viņš nemaz nesamulsa, tērzēja brīvi, deva paskaidrojumus kā pārliecināts cilvēks, kas apzinās, ka debesis viņu mīl.

— A, jūs raugāties uz svecēm... Šeit ir aptuveni divsimt sveču, kas deg nakti un dienu un šādā veidā arī apsilda grotu ... Ziemā te ir silti...

Pjēram tiešām mazliet aizrāvās elpa no tīkamās vaska smaržas. Apžilbināts no spilgtās gaismas, kurā viņš ienāca, Pjērs apskatīja lielo sveču lukturi vidū, tas bija izveidots kā piramīda un, viscaur nosprausts svecēm, līdzinājās liesmojošam, zvaigžņotam trīsstūrim. Grotas dziļumā atradās lukturis gandrīz vienā līmenī ar zemi, tajā rindojās nevienādā augstumā kā ērģeļu stabules lielas sveces, no kurām daža bija gurna apjomā. Citi lukturi, līdzīgi smagiem, žuburainiem svečturiem, bija novietoti šur un tur uz klinšu izciļņiem. Grotas velve kreisajā pusē slīga lejup, un akmeņi šeit bija apdeguši un nokvēpuši melni no mūžīgajām liesmām, kas tos sildīja gadu gadiem. Nepārtraukti krita vaska lāses kā neredzams sniegs; lukturu pakājes pārplūda no vaska un no šiem pastāvīgi sabiezējušiem pilieniem kļuva balts; visa klints notriepās ar šo masu, un, kad tai pieskārās, varēja sajust, ka tā ir taukaina; arī zemi klāja tāda vaska kārta, kas kļuva par cēloni arī nelaimes gadījumiem, tāpēc bija jāizliek salmu paklāji, lai novērstu pakrišanu.

— Vai jūs redzat tur tās resnās sveces, — laipni turpināja barons Siīrs, — tās ir visdārgākās, tās maksā sešdesmit franku un deg veselu mēnesi... Gluži mazās, kas maksā piecus sū, deg tikai trīs stundas... Ak, mēs tās netaupām, mums to nekad netrūkst. Lūk, te jau vēl ir divi grozi, kurus nav bijis laika aiznest uz noliktavu.

Tad barons Siīrs sniedza paskaidrojumus par grotas iekārtojumu: tur bija ar pārvalku apsegtas ērģeles-har-monijs; bufete ar platām atvilktnēm, kur glabājās svētie tērpi; soli un krēsli, kurus rezervēja mazajai, izredzētajai publikai, ko šeit ielaida ceremoniju laikā; un, beidzot, ļoti skaists pārvietojamais altāris, kas bija pārsegts ar gravētām sudraba plāksnēm, tas bija kādas augsti stāvošās dāmas dāvana, ko uzdrošinājās lietot tikai lielo svētceļojumu laikā, jo baidījās, ka mitrums to nesabojā.

Pjēru kaitināja šī laipnā cilvēka pļāpība. Viņa reliģiskais saviļņojums zaudēja savu burvību. Lai gan viņš neticēja, taču, ienākdams šeit, izjuta nemieru, dvēseles satraukumu, it kā viņam tagad tiks atklāts noslēpums. Tā bija vienlaikus baiga un arī aplaimojoša izjūta. Pjēru dziļi aizkustināja pie svētās jaunavas kājām noliktie puķu pušķi un bērnišķīgās ex-voto dāvanas, mazas, izbalējušas kurpītes, krūšu korsete un rotaļlietai līdzīgs mazs lelles kruķitis. Grotas dziļumā, kur velve kļuva smaila, tajā vietā, kur bija parādījusies svētā jaunava un kur tagad svētceļnieki berzēja rožukroņus un medaļas, ko tie gribēja svētīt, klints bija nodeldēta un spīdēja. Šeit uz tās spiedās miljoniem kvēlu lūpu ar tādu mīlestības spēku, ka akmens pārkaļķojās, pārvilkās melnām dzīsliņām un spīdēja kā marmors.

Pjērs apstājās grotas dziļumā pie kāda iedobuma, kurā bija krietna kaudze vēstuļu un dažādu papīru.

— Ak, es aizmirsu, — dzīvi atsāka barons Siīrs, — lūk, tas jau ir pats interesantākais. Tās ir vēstules, kuras ticīgie katru dienu met grotā caur režģi. Mēs tās savācām un noliekam šeit, un ziemā es izklaidējos, tās kārtodams... Jūs saprotat, nevar vēstules sadedzināt, pirms tās nav atgrieztas, jo bieži tajās ir arī nauda, desmit sū monētas, divdesmit sū monētas un it sevišķi pastmarkas.

Viņš rakņājās pa vēstulēm, paņēma dažas uz labu laimi, parādīja uzrakstus uz aploksnēm un atgrieza tās, lai lasītu. Gandrīz visas bija nabadzīgu, nemācītu cilvēku vēstules, kuru adreses Lurdas dievmātei bija rakstītas lielā, nevienādā rokrakstā. Daudzās vēstulēs bija izteikti lūgumi vai arī pateicības nepareizi veidotos teikumos un drausmīgā ortogrāfijā; un reizēm nebija nekā aizkustinošāka par šo lūgumu veidu: lūdza par brālīti, kurš jāglābj, par tiesas procesu, kurā jāuzvar, par mīļāko, kas jāpatur, un par laulībām, kas jānoslēdz. Citas vēstules atkal skanēja bargi, tajās izrāja svēto jaunavu, kura nebija ievērojusi pieklājību un atbildējusi uz pirmo vēstuli un nebija ari izpildijusi rakstītāja vēlēšanos. I'ad bija vēl ari vēstules glītākā rokrakstā un rūpīgi izveidotiem teikumiem, tās bija debesu karalienei rakstītas grēksūdzes un kvēlas lūgšanas, ko sievietes dvēsele neuzdrošinājās uzticēt priesterim biktskrēsla ēnā. Beidzot, pašā pēdējā atgrieztā aploksnē bija vienkārša fotogrāfija: kāda meitenīte sūtīja savu ģīmetni Lurdas dievmātei ar veltījumu: «Manai labajai mātei». Vārdu sakot, tas bija ikdienas pasts, ko saņēma visvarenā karaliene, kurai uzticēja lūgumus un noslēpumus un kurai bija jāalbild ar žēlsirdību un visādiem labdarības darbiem. Desmit un divdesmit sū monētas bija vienkāršs, naivs mīlestības apliecinājums, lai svēto jaunavu aizkustinātu; kas attiecas uz pastmarkām, tad tas bija ērtākas pārsūtīšanai nekā nauda, ja tas nenotika aiz tīras vientiesības; tā kāda zemniece vēstules piezīmē minēja, ka pieliek pastmarku un gaida atbildi.

— Es jums apgalvoju, — barons nobeidza, — starp vēstulēm gadās arī ļoti patīkamas un daudz saturīgākas, nekā var iedomāties... Trīs gadu laikā esmu atradis ļoti interesantas kādas dāmas vēstules, kura nedarīja nekā, iekams nebija to pastāstījusi svētajai jaunavai. Tā bija precējusies dāma un pārmērīgi jūsmoja par kādu sava vīra draugu... Tad, abata kungs, šī dāma uzvarēja, svētā jaunava viņai atbildēja, apbruņojot to ar savas šķīstības bruņām, dievišķo spēku nepadoties sirdij...

Viņš pārtrauca pats sevi, lai pateiktu:

— Bet nāciet taču šeit apsēsties, abata kungs. Jūs redzēsiet, cik te labi!

Pjērs gāja un apsēdās viņam blakus uz sola, kreisajā pusē, vietā, kur klints velve kļuva zemāka. Šeit bija tiešām brīnišķīgs atpūtas stūrītis. Ne viens, ne otrs vairs nerunāja, valdīja dziļš klusums, kad pēkšņi Pjērs izdzirdēja sev aiz muguras neskaidru čalošanu, vieglas, kristāldzidras skaņas, kas šķita nākam no nezināmas pasaules. Viņš sakustējās, un barons Siīrs saprata šo kustību.

— Tas ir avots, ko jūs dzirdat. Tas urdz pazemē, aiz režģa... Vai gribat to redzēt?

Un, nenogaidījis Pjēra piekrišanu, barons jau bija noliecies, lai atvērtu kādu no režģa plātnēm, kas avotu aizžogoja, piebilzdams, ka to noslēdzot, jo baidoties no brīvdomātājiem, kas varētu šurp atnākt un iemest avotā indi. Sī īpatnējā iedoma mirkli pārsteidza Pjēru, bet viņš to beidzot piedēvēja baronam, kuram piemita daudz bērnišķības.

Pa to laiku barons veltīgi nopūlējās gar piekaramo šifra atslēgu, kas negribēja atslēgties.

— Tas ir savādi, — viņš murmināja, — vārds ir Roma, es noteikti zinu, ka tas nav mainīts... Mitrums sabojā visu. Mēs esam spiesti ik pēc diviem gadiem atjaunot tur augšā kruķus, kas sairst putekļos... Atnesiet taču man sveci!

Kad Pjērs baronam Siīram parādīja gaismu ar sveci, kuru viņš paņēma no kāda luktura, tam beidzot izdevās atvērt šifrēto atslēgu, kuru sedza pelējums. Pītais stiepļu režģis pagriezās, un parādījās avots. No plaisas klintī uz dūņaina grants pamata lēnām tecēja dzidrs ūdens bez strūklas; tomēr šķita, ka ūdens tek no diezgan liela attāluma. Barons paskaidroja, ka bijis nepieciešams ūdeni ieslēgt cementētās caurulēs, lai to aizvadītu uz tvertnēm. Viņš pat atzinās, ka aiz baseina bijis jāizrok rezervuārs, lai nakti tur uzkrātos ūdens, jo avota ūdens nepietiktu ikdienas vajadzībām.

— Vai jūs negribat to nogaršot? — viņš pēkšņi piedāvāja. — Šeit pie pašas iztekas no zemes tas ir vēl labāks.

Pjērs neatbildēja, skatīdamies uz šo mierīgo, nevainīgo ūdeni, kas šaudīgajā sveces gaismā vizēja- zeltainos atspulgos. Vaska lāses pilēja ūdenī, un tas atdzīvodamies ietrīsējās. Pjērs domāja par visu noslēpumaino, ko tas nesa sev līdzi no tālās kalnu nogāzes.

— Dzeriet taču kādu glāzi!

Barons bija pasmēlis un jau piepildījis glāzi, kas vienmēr bija tur nolikta, un priesterim vajadzēja to izdzert. Tas bija labs, skaidrs ūdens, tik dzidrs un svaigs, kāds parasti plūst no visām Pireneju augstienēm.

Kad slepenā atslēga bija atkal aizslēgusies, abi no jauna apsēdās savās vietās uz ozolkoka sola. Brīžiem Pjērs dzirdēja aiz sevis urdzošo avotu, kas gluži kā noslēpies putniņš klusi čivināja. Tagad barons stāstīja Pjē-ram par grotu dažādos gadalaikos, un viņa aizkustinošā tērzēšana bija pilna bērnišķīgu sīkumu.

Vasara bija pārāk trokšņains gadalaiks, kad saplūda lieli svētceļojumu dalībnieku pūļi. tūkstošiem svētceļnieku, dedzīgā aizrautībā lūgdami un reizē kliegdami. Bet rudenī sākās lietus gāzmas, īsti grēku plūdi, kas daudzas dienas pēc kārtas mērcēja grotas slieksni; tad ieradās svētceļnieki no tālienes — indieši, malajieši un pat ķīnieši mazos,= klusos, sajūsmas pilnos pulciņos, kas pēc misionāra mājiena turpat dubļos krita ceļos. No visām senajām Francijas provincēm Bretaņa sūtīja visdievbijīgākos svētceļniekus, no turienes plūda šurp veselas draudzes, kur vīriešu bija tikpat daudz kā sieviešu, kuru reliģiozitāte un vienkāršā, bijīgā ticība bija tāda, ka uz tās varētu balstīties pasaule. Tad iestājās ziema, decembris ar briesmīgo aukstumu un biežajiem sniegputeņiem, kas aizsprostoja ceļus uz kalniem. Ģimenes apmetās tukšajās viesnīcās, ticīgie nāca gandrīz katru rītu uz grotu, visi tie, kas mīlēja klusumu un gribēja parunāt ar svēto jaunavu vientulībā un dziļā sirsnībā. Bija arī daži, kurus neviens nepazina un kuri parādijās tikai tad, ja zināja, ka ir vieni, ka var nomesties ceļos tāpat kā greizsirdīgi mīļākie, un kuri pazuda, tiklīdz tuvojās pirmie pūļi. Cik gan jauka bija grota sliktajā ziemas laikā! Lietū, vējā un sniegputenī grota saglabāja liesmu mirdzu. Bargo negaisu naktīs, kad šeit nebija nevienas dzīvas dvēseles, grota meta savu gaismu bezgalīgajā tumsā, tā dega kā mīlestības kvēle, ko nekas nevarēja apdzēst. Barons stāstīja, ka lielo sniegputeņu laikā pagājušo ziemu viņš visas pēcpusdienas pavadījis šajā vietā, uz šī paša sola, kur sēžot tagad. Šeit valdīja patīkams siltums, lai gan grota atradās ziemeļu pusē un saulīte nekad te neiespīdēja. Bez šaubām, svecēm pastāvīgi sildītā klints izplatīja šo maigo siltumu, bet vai tad nevarēja arī ticēt svētās jaunavas labajam darbam, kas lika valdīt šeit mūžīgajam aprīlim? Tāpat arī mazie putniņi nevīlās, visas apkārtnes žubītes, kad sniegā sala viņu kājiņas, paslēpās šeit un lidoja efeju stīgās ap svēto statuju. Un tad, beidzot, modās pavasaris, Gava vēla izkusušās sniega masas ar pērkonam līdzīgiem dārdiem, kokiem atkal lika zaļot dzīvības sula, līdz no jauna atgriezās svētceļotāju bari un iebruka mirdzošajā grotā, aizdzenot projām mazos debesu dziedoņus.

— Jā, jā, — barons Sūrs atkārtoja aizvien klusākā balsī, — esmu te pavadījis gluži viens brīnum jaukas ziemas dienas... Redzēju tad tikai vienu sievieti, kas nometās šeit ceļos pie režģa, lai nebūtu ar ceļiem jāspiežas sniegā. Viņa bija ļoti jauna, varbūt divdesmit piecus gadus veca un ļoti skaista, melnīgsnēja ar brīnišķīgām zilām acīm. Viņa nekā nerunāja, šķita, ka viņa nemaz nelūdz, tā viņa šeit kavējās stundām, neizsakāmi skumju seju... Es nezinu, kas viņa tāda bija, nekad neesmu viņu vairs redzējis.

Barons apklusa, un divas minūtes pēc tam, kad Pjērs, tā klusēšanas pārsteigts, paskatījās, viņš pamanīja, ka tas bija aizmidzis. Rokas uz vēdera sakrustojis, zodu uz krūtīm atbalstījis, barons gulēja, nenoteikti smaidīdams, saldā bērna miegā. Droši vien stāstīdams, ka šeit pavadot nakti, viņš bija gribējis teikt, ka nāk šurp pagulēt veca, laimīga cilvēka miegā, lai pirmajā nomidzī to apmeklētu eņģeļi.

Tagad Pjērs baudīja vientulības burvīgumu. Tas tiešām tā bija, salds miers ielija dvēselē šai klinšu stūrītī. Si izjūta radās no mazliet smacējošās vaska smaržas, no sajūsmas reiboņa, ko izplatija sveču spožums. Pjērs nespēja vairs skaidri izšķirt ne kruķus pie grotas velves, ne dāvanas, kas karājās pie sienām, ne gravētā sudraba altāri, ne ar pārvalku apsegtās ērģeles-harmoniju. Lēns skurbums viņu māca, it kā visa viņa būtne arvien vairāk atraisītos no apkārtnes. Tā bija īpatnēja brīnišķīga izjuta — atrasties tālu no dzīvās pasaules, ienirt visa neticamā, pārdabiskā dzīlēs, it kā vienkāršais dzelzs režģis būtu bezgalības robeža.

Mazs troksnītis pa kreisi iztraucēja Pjēru. Tas bija avots, kas plūda un plūda urdzēdams, čivinādams kā putniņš. Ak, kā viņš vēlētos nokrist ceļos un ticēt brīnumam, un cik ļoti viņš gribētu gūt ietiepīgo pārliecību, ka dievišķais ūdens strūklo no klints tādēļ, lai dziedinātu cilvēci, kas cieš! Vai tad viņš nebija nācis šurp, lai kristu ceļos un lūgtu svēto jaunavu atdot viņa bērna ticību? Kāpēc viņš nelūdza, kāpēc nelūdza no sirds, lai dievmāte dod viņam visaugstāko žēlastības dāvanu? Pjē-ram trūka elpas, sveces žilbināja viņu līdz reibonim. Tad viņu apsēda doma, ka šai lielajā brīvībā, ko baudīja priesteri Lurdā, viņš jau divas dienas nebija lasījis misu. Viņš bija grēkojis, varbūt šis tieši bija tas smagums, kas spieda viņa sirdi. Sīs domas dēļ Pjērs tik ļoti cieta, ka viņam bija jāceļas un jāiet projām. Viņš viegli pastūma režģi, atstādams baronu Siīru guļam uz sola,

Marī nebija pakustējusies savos ratiņos, viņa arvien vēl tāpat pussēdus, atspiedusies uz elkoņiem, aizrautīgā jūsmā bija pacēlusi seju pret svēto jaunavu.

— Marī, vai jums ir labi, vai nav auksti?

Viņa neatbildēja. Pjērs aptaustīja viņas rokas un juta, ka tās ir siltas un maigas, lai gan mazliet trīsēja.

— Jūs taču netrīsat aiz aukstuma, vai ne, Marī?

Tad viņa atbildēja tik klusā un liegā balsi kā vēja d vēsina:

— Nē, nē! Atstājiet mani, es esmu tik laimīgai Es viņu redzēšu, es jūtu to... Ai, kāda bauda!

Tad Pjērs pavilka šalli mazliet augstāk un attālinājās nakts tumsā, neizskaidrojama nemiera vajāts.

Iznākot no grotas spilgtās gaismas, nakts, kurā viņš devās projām uz labu laimi, šķita tik dziļi tumša kā pati nebūtība. Tad Pjēra acis pierada, viņš atradās Gavas tuvumā, gāja gar tās krastu pa lieliem kokiem apēnotu aleju, kur sākās atkal svaiguma pilna tumsa. Tagad viņu atspirdzināja šī tumsa un šis svaigums, kas bija tik nomierinoši. Pjērs izjuta vienīgi pārsteigumu, ka nebija meties ceļos un lūdzis, kā lūdza Marī, atdodot lūgšanai visu savu dvēseli. Kas viņu kavēja to darīt? No kurienes tad radās šī neatvairāmā pretestība nodoties ticībai, pat ja viņa izmocītā būtne, neatlaidīgas domas tirdīta tik ļoti vēlējās aizmirsties? Pjērs aptvēra, ka pretojas tikai viņa saprāts; un šajā brīdī viņš būtu varējis nogalināt šo rijīgo saprātu, kas grauza viņa dzīvi, kas liedza viņam būt tikpat laimīgam kā vienkāršiem, nekā nezinošiem ļautiņiem. Varbūt viņam rastos spēks ticēt, ja viņš redzētu kādu brīnumu. Piemēram, ja Marī pēkšņi pieceltos un staigātu viņa priekšā, vai tad viņš nemestos ceļos, vai tad beidzot nebūtu uzvarēts? Sī aina, ko Pjērs sev iztēloja par izglābto, dziedināto Marī, saviļņoja viņu tik dziļi, ka viņš apstājās un pacēla drebošās rokas pret zvaigžņotajām debesīm. Ak, lielais dievs, kāda skaista nakts, dziļa un noslēpumaina, smaržu piesātināta un maiga, un kāds prieks bija sirdī no cerības, ka atkal atgūta mūžīga veselība, mūžīga mīlestība, nemitīgi atdzimstoša kā pavasaris! Tad Pjērs gāja tālāk līdz alejas pašam galam. Bet viņa šaubas sākās atkal: ja cilvēks prasa brīnumu, lai ticētu, tas nozīmē, ka viņš nav spējīgs ticēt. Dievam nav jādod pierādījumi par savu esamību. Pjēru atkal pārņēma satraukums no domas, ka, pirms viņš nebūs izpildījis savu priestera pienākumu un nolasījis misu, dievs neuzklausīs viņu. Kādēļ gan viņam tūlīt neaiziet uz Rožukroņa baznīcu, kur altāri no pusnakts līdz pusdienai ir iebraukušo garīdznieku rīcībā? Tad Pjērs kāpa lejup pa otru aleju un nonāca zem kokīem, stūrītī zem tās pašas lapotnes, kur viņi ar Marī bija noskatījušies garām ejošajā sveču procesijā. Tagad gaismas vairs nebija, viss slīga bezgalīgā ēnu un tumsas jūrā.

Šeit Pjēru atkal pārmāca pagurums, un neviļus, it kā gribēdams iegūt laiku, viņš iegriezās Svētceļnieku pajumtē. Durvis bija plaši atvērtas, bet pa tām neieplūda pietiekoši gaisa plašajā, cilvēkiem pārpildītajā zālē. Jau sākumā Pjēram sitās sejā smacējošs karstums no cieši kopā sablīvētajām cilvēku miesām un smags, elpas un sviedru piesūcies gaiss. Blāvais laternu apgaismojums bija tik vājš, ka Pjēram bija jāuzmanās, lai neuzkāptu izstieptajiem locekļiem; telpa bija pārpildīta, jo daudzi, kuriem pietrūka vietas uz soliem, bija izstiepušies uz mitrajām grīdas plātnēm, kas jau no rīta bija notrieptas spļaudekļiem un ēdienu paliekām. Šeit valdīja vārdos neizsakāms raibums: vīrieši, sievietes, priesteri gulēja juku jukām, kā bija pagadījies nogurumā pakrist, atvērtām mutēm un novārguši. Daudzi krāca sēžot, muguru atspieduši pret sienu un galvu nokāruši uz krūtīm. Citi bija nokrituši no soliem, un kājas sapinušās juku jukām, kāda jauna meitene gulēja šķērsām, gandrīz virsū vecam lauku kirē, kurš mierīgā bērna miegā uzsmaidīja eņģeļiem. Tas bija stallis, kur sanāca no ceļojuma nogurušie, visi nabagie, parādīdami godu gadījuma mītnei, visi tie, kuriem nebija pajumtes šai skaistajā svētku vakarā un kuri bija saradušies šeit kā neveiksminieki un tagad gulēja kā brāļi cits cita rokās. Daži tomēr nerada sev atpūtu drudžainā satraukumā, tie grozījās un piecēlās, lai tukšotu no pārtikas krājumiem savus grozus. Bija redzami arī tādi, kas nekustīgi, lielām acīm cieši vērās tumsā. Starp krācieniem ieskanējās arī sapņojošo kliedzieni un ciešanu vaidi. Sis nelaimīgo radījumu ganāmpulks izraisīja neizsakāmu žēlumu, dziļu līdzjūtību, redzot tos sakritušus mudžeklī pretīgās skrandās, bet viņu tīrās dvēseles, bez šaubām, lidoja citur, viņu mistiskā sapņa zilajos klajumos.

Pjērs nāca atpakaļ, jo viņam kļuva nelabi, kad vārgs gari stiepts vaids viņu apturēja. Tajā pašā vietā un tādā pašā pozā viņš atkal ieraudzīja Vensēna kundzi, kura klēpī aijāja mazo Rožu.

— Ak, abata kungs, — viņa murmināja, —* jūs dzirdat, drīz būs jau stunda, kopš viņa ir atmodusies, un no šā brīža viņa vaid... Bet es zvēru jums, ka neesmu pirkstiņu pakustinājusi, jo biju tik laimīga, redzēdama viņu guļam.

Garīdznieks noliecās, apskatīdams mazo meitenīti, kurai nebija spēka pat atvērt plakstus. Vaidi plūda no viņas mutes kā nopūtas; meitene bija tik bāla, ka Pjērs nodrebēja, jo viņš nojauta nāves tuvumu.

— Mans dievs, ko lai es daru? — turpināja nomocītā māte, kuras spēki bija galā. — Tas vairs nevar tā turpināties, es nevaru vairs klausīties, kā viņa vaid... Kaut jūs zinātu, ko visu es viņai teicu: «Manu dārgumiņ, mīļo meitiņ, manu eņģelīt, es tevi lūdzu, nevaidi vairs, esi mīļa, svētā jaunava tevi izdziedinās!» Bet viņa tikai vaid un vaid...

Vensēna kundze elsoja, un lielas asaras krita uz bērna sejiņas, bet gārdzieni nemitējās.

— Ja būtu gaišs, es jau sen būtu aizgājusi no šīs zāles, jo Rozā traucē citus. Šeit ir kāda veca dāma, kura sadusmojās... Bet man ir bail, ka bērns nesasaldējas, un, turklāt, kur tad lai eju naktī?... Ak, svētā jaunava, svētā jaunava, apžēlojies par mums!

Pjērs, šo asaru aizkustināts, noskūpstīja mazo Rožu uz gaišajiem matiem; viņš gāja projām, lai nesāktu elsot tāpat kā sāpju nomocītā māte, un devās tieši uz Rožukroņa baznīcu il. kā apņēmies uzvarēt nāvi.

Pjērs bija redzējis Rožukroņa baznīcu jau dienā, un tā viņam nepatika, jo arhitekts, kuram lika celtni novietot pārāk tuvu klintij, bijis spiests baznīcu celt apaļu un gluži zemu, ar lielu kupolu, ko atbalstīja četrstūraini pīlāri. 1,.aunākais bija, ka baznīca, lai gan celta senā bi-zantiešu stilā, neizraisīja reliģisku noskaņojumu, tai trūka noslēpumainības, un tā nevedināja uz pārdomām, tā līdzinājās gluži jaunai labības noliktavai, kurā caur kupolu un platajām, stiklotajām durvīm iespīdēja spilgta gaisma. Baznīcas iekšējā apdare nebija vēl pabeigta, trūka ornamentālo rotājumu, un tām sienu daļām, pie kurām balstījās altāri, nebija cita greznojuma kā vienīgi krāsaina papīra rozes un nabadzīgās apsolītās dāvanas; tas viss piešķīra plašas, caurstaigājamas zāles izskatu baznīcai ar akmens plātnītēm izlikto grīdu, kura, tāpat kā stacijas uzgaidāmā zāle, lietus laikā kļuva slapja. Galvenais altāris pagaidām bija izgatavots no krāsota koka. Neskaitāmas solu rindas aizpildīja telpas centrālo apli, šie soli bija publisks patvērums, kur varēja nākt un sēdēt katrā laikā, jo Rožukroņa baznīca bija plaši atvērta nakti un dienu svētceļnieku pūlim. Tāpat kā Svētceļnieku pajumte, tas bija stallis, kur dievs uzņēma nabagus.

Šeit ienācis, Pjērs jutās atkal kā tirgū, kuru šķērso iela. Bet tagad pārāk spilgtā dienas gaisma nelija uz blāvajām sienām, uz visiem altāriem degošās sveces mirdzēja kā zvaigznes tumšajās ēnās, kas snauda zem velvēm. Pusnakti bija notikusi lielā, svinīgā misa, kura norisa izmeklētā krāšņumā, sveču spulgā, ar dziesmām, zelti! iem priesteru tērpiem, līgojošiem un kūpošiem vīraka traukiem; no visa šī pasakainā spožuma uz katra no piecpadsmit altāriem apli bija palikušas vienīgi priekšrakstā minētās, misai nepieciešamās sveces. Misas sākās pusnaktī un turpinājās līdz pusdienai. Vienā pašā Rožukroņa baznīcā tās nolasīja aptuveni četri simti šo divpadsmit stundu laikā. Visā Lurdā bija vairāk nekā piecdesmit altāri, ik dienas misu skaits sniedzās pāri par diviem tūkstošiem. Arī garīdznieku pieplūdums bija tik liels, ka daudzi savu pienākumu pildīja ar grūtībām, tiem bija stundām jāstāv rindā, lai piekļūtu brīvam altārim. Pjērs brīnījās, šonakt ieraudzīdams pustumsā priesteru ielenktos altārus, priesteru rindas, kas pacietīgi gaidīja savu kārtu pie altāra kāpnēm, bet garīdznieks, kurš lasīja misu, steigā bēra latīņu frāzes, mezdams lielas krusta zīmes; pārgurums bija tik liels, ka vairums gaidošo garīdznieku bija nosēdušies zemē, daži aizmiguši uz kāpnēm, piespiedušies cits pie cita, piekusuši, paļaudamies uz baznīcas kalpotāju, ka tas uzmodinās viņus.

Mirkli Pjērs soļoja šaubīdamies. Vai viņam arī tāpat gaidit kā citiem? Aina, ko viņš redzēja, aizturēja viņu. Pie visiem altāriem, visos dievkalpojumos drūzmējās svētceļnieku bari, kuri steidzīgi alkatīgā dedzībā saņēma svēto vakarēdienu. Dievmaizīšu trauki pildījās un tukšojās bez mitas, priesteru rokas nogura, izdalot dzīvības maizi; Pjērs atkal brīnījās, jo nekad viņš nebija redzējis zemes stūrīti, kas būtu tik bagātīgi slacīts dievišķām asinīm, kur ticība izplūstu tādā dvēseļu pacilātībā. Tā bija kā atgriešanās pie baznīcas ziedu laikiem, kad tautas tādā pašā lētticības aizrautībā un gara tumsības bailēs krita ceļos un bija laimīgas, atdodamas sevi visvarenā dieva rokās. Pjēram šķita, ka viņš iztēlē pārcēlies astoņus vai deviņus gadsimtus atpakaļ, laikmetā, kad ļaudis atklātībā parādīja savu dziļo ticību, bīdamies no pastardienas. Vienkāršo ļaužu pūlis, visa drūzma, kas bija klausījusies lielo misu, bija palikusi Šēzam uz soliem un jutās dievnamā tikpat labi kā mājās. Daudziem nebija pajumtes. Vai tad baznīca nebija viņu māja, patvērums, kur dienu un nakti tos gaidīja mierinājums? Tie, kuri nezināja, kur nakti pārgulēt, kuri pat nebija dabūjuši vietu Svētceļnieku pajumtē, nāca Rožukroņa baznīcā, novietojās uz soliem vai izstiepās uz gridas akmens plātnēm. Vēl citi, kurus gaidīja gulta, aizmirsās priekā, pavadot veselu nakti šajā debesu mājvietā, kas bija tik pilna skaistiem sapņiem Līdz pat ritam turpinājās cilvēku pieplūdums un neparastais jūklis — visas solu rindas bija aizņemtas, atsevišķi gulētāji bija novietojušies visos kaktos, aiz katra pilāra; vīrieši, sievietes, bērni, cits citam piespiedušies, galvu atbalstījuši uz kaimiņa pleca, un viņu elpas vilcieni jaucās nevainīgā mierā; šķita, ka svētās sanāksmes dalībniekus pēkšņi pārvarējis miegs un tie sabrukuši zemē, un dievnams pārvērties par gadījuma patversmi ar plaši atvērtām durvīm skaistajā augusta naktī, uzņemot visus, kas nāca no tumsas, labos un ļaunos, nogurušos un pazudušos. Visur, pie katra no piecpadsmit altāriem, nepārtraukti šķindēja zvaniņi hostijaņ pacelšanas brīdī; no gulētāju mudžekļa ik mirkli piecēlās ticīgo pulciņi, kuri gāja pie svētā vakarēdiena, tad nāca atpakaļ, lai iejuktu ganāmpulkā bez vārda un bez gana un pazustu pustumsā, kas ietina tos visus kā plīvurā.

Pjērs, vēl arvien nemiera tirdifs un neko neizlēmis, klīda starp šiem tumsā tikko saskatāmiem pulciņiem, kad viņu pasauca ar rokas mājienu kāds vecs garīdznieks, kurš sēdēja uz altāra pakāpiena. Jau divas stundas viņš šeit gaidīja, un brīdī, kad beidzot pienāca viņa kārta, viņš jutās tik noguris, ka, bīdamies nepabeigt misu aiz nespēka, izlēma atdot savu vietu citam garīdzniekam. Droši vien viņu aizkustināja šaubu nomocītā, ēnā klistošā Pjēra izskats. Garīdznieks parādīja Pjēram sakristeju, nogaidīja, līdz tas atgriezās ar biķeri un misas priestera tērpā, un tad aizmiga dziļā miegā uz netālā sola. Pjērs lasīja misu tāpat, kā viņš to lasīja Parīzē, kā goda vīrs, kas pilda savu amata pienākumu. Viņa ārējais izskats pauda dziļu ticību. Bet nekas viņu neaizkustināja, nokas no-iesildīja sirdi, nebija nekā no tā, ko viņš gaidīja dru džainā satraukumā šeit pavadītās divās dienās un neparastajā, saviļņojuma pilnajā vidē, kurā viņš atradās kopš vakardienas. Pjērs cerēja, ka svētā vakarēdiena pasniegšanas brīdī, kad piepildās dievišķā mistērija, stiprs dvēseles saviļņojums viņu nolieks ceļos un žēlastība plūdīs pār viņu no aizvērtajām debesīm, un viņš skatīs dievu vaigu vaigā; bet nekas nenotika, viņa ledus aukstā sirds pat nepukstēja stiprāk, viņš norunāja ierastos vārdus līdz beigām, izdarīja noteikumos paredzētās kustības pareizi un neapzināti, kā to prasīja viņa amats. Lai gan 1 ’jērs centās iejusties, viņu apsēda tikai viena doma, kas uzmācās atkal un atkal, — ka sakristeja ir pārāk maza tik milzīgam misu skaitam. Kā gan ķesteris spēja izdegt liturģiskos tērpus un ornātus? Si doma Pjēru mulsināja, nodarbinādama viņa smadzenes ar aplamu neatlaidību.

Tad, pats par to pārsteigts, Pjērs bija atkal ārpus baznīcas. No jauna viņš soļoja naktī, naktī, kas šķita vēl tumšāka, klusāka un bezgala tukša. Pilsēta bija mirusi, nevienā guntiņa neatmirdzēja. Palika vienīgi Gavas šalkoņa, kuru viņa pieradusī dzirde drīz vairs neuztvēra. Tad pēkšņi viņa priekšā liesmoja grota, apstarodama tumsu kā mūžīgs, kvēlojošs ugunskurs, kā degoša, nekad neizdzēšama mīla. Pjērs bija atgriezies šeit neapzināti, viņu bija atvedusi šurp, bez šaubām, doma par Marī. Pulkstenis rādīja gaijdrīz trīs, soli tukšojās, palika ne vairāk kā divdesmit cilvēki, tumši, izplūduši tēli, neskaidri, ceļos nometušies pulciņi, nogrimuši ekstātiskā pussnaudā un it kā sastinguši dievišķā jūsmā. Varētu teikt, ka nakts, stundām ritot, sabiezinājusi ēnas un aizvirzījusi grotu sapņu tālumā. Viss grima saldā gurdenumā, un arī neizmērojamie, tumšie lauki snauda, bet neredzamo ūdeņu čalas šķita šī miega tīrā elpa, kurā smaidīja svētā jaunava, gluži balta savu sveču staru vainagā. Starp dažām nemaņā ieslīgušām sievietēm bija arī Māža kundze, joprojām vēl ceļos nometusies, rokas salikusi un galvu noliekusi, tik nemanāma, ka likās, viņa izgaisusi kvēlajā lūgšanā.

Pjērs tūlīt steidzās pie Marī. Viņš drebēja, un viņam likās, ka Marī būs sastingusi no saltuma, rītam tuvojoties.

— Es jūs ļoti lūdzu, Marī, apsedzieties! Vai tad jūs gribat vēl vairāk ciest?

Viņš pacēla noslīdējušo šalli, pūlējās to sasiet viņai ap zodu.

— Jums ir auksti, Marī. Jūsu rokas ir ledainas.

Viņa neatbildēja, viņa bija tādā pašā stāvoklī kā pirms

divām stundām, kad viņš aizgāja. Ar elkoņiem atspiedusies uz ratiņu malām, viņa bija pacēlusies pussēdus, vēl tāpat tiekdamās pretim svētajai jaunavai, apskaidrotu, debesu priekā starojošu sejiņu. Lūpas viņai kuslējās, bet neviena skaņa nenāca pār tām. Varbūt viņa turpināja kādu noslēpumainu sarunu, kuru bija uzsākusi burvīgajā jūsmas zemē, sapņodama tagad nomodā, kopš bija šeit. Pjērs atkal uzrunāja Marī, bet viņa vēl arvien neatbildēja. Tad viņa čukstēja pati pie sevis, un šķita, ka balss atbild no tālienes:

— Ak, Pjēr, cik es esmu laimīga!... Es viņu redzēju, es lūdzu viņai par jums, un viņa man uzsmaidīja, viņa man mazliet pamāja, lai pateiktu, ka mani dzird un uzklausīs... Viņa nerunāja ar mani, Pjēr, bet es sapratu, ko viņa man saka. Tas būs šodien, pulksten četros pievakarē, es tikšu dziedināta, kad svētā sakramenta procesija ies garām.

Pjērs klausījās dziļi satraukts. Vai Marī bija gulējusi vaļējām acīm? Vai Marī nebija redzējusi sapnī marmora svēto jaunavu noliecam galvu un smaidām? Pjēru kratīja drebuļi, domājot, ka šis tīrais bērns lūdzis par viņu. Viņš aizgāja līdz režģim un nokrita uz ceļiem, stomīdamies: «Ak, Marī, ak, Marī!» — pats nezinādams, vai šis viņa sirds kliedziens attiecas uz svēto jaunavu vai uz dievināto bērnības gadu draudzeni. Tad viņš palika šeit, garīgi paguris, gaidīdams žēlastību.

Aizritēja bezgala garas minūtes. Šķita, Pjērā pamodies pārcilvēcisks spēks, gaidas uz brīnumu, kuru tas bija atnācis meklēt sev, gaidas uz pēkšņu atklāsmi, uz zibens staru, kas aiznestu visas viņa šaubas, atdodot viņam atpakaļ sirdsšķīstu, atjaunotu un gavilējošu ticību. Pjērs paļāvās uz augstāku varu, viņš vēlējās, lai tā ņem viņa būtni un pārveido to. Bet, kā nupat misu lasot, tā arī tagad viņš sevī nedzirdēja neko, vienīgi dziļu klusumu, un neizjuta neko, vienīgi bezgalīgu tukšumu. Nekas neradās, un viņa sirds izmisumā, šķita, apstāsies pukstēt. Nepalīdzēja viņam arī cenšanās lūgt, pievēršot visas savas satrauktās domas visvarenajai svētajai jaunavai, kas bija tik labvēlīga nabaga ļaudīm: par spīti visam, viņa domas aizslīdēja, tās savaldzināja alka! ārpasaule, nodarbinādama ar bērnišķīgiem sīkumiem. Otrā pusē režģim, grotā, viņš redzēja baronu Sūru guļam uz vēdera saliktām rokām un turpinām savu laimīgo snaudu. Arī vēl cits te interesēja Pjēru — ziedu pušķi pie svētās jaunavas kājām, kā debesu pastā šeit iemestās vēstules, smalkās vaska mežģīnes, kas izveidojās ap lielo sveču liesmām un ietvēra tās līdzīgi bagāta zeltkaļa filigrānā darinātajam sudrabam. Tad bez kāda redzama iemesla

Pjērs sāka pārdomāt savu bērnību, Joti skaidri iznira viņa brāļa Gijoma tēls. Kopš mātes nāves viņš nebija brāli vairs redzējis. Viņš zināja vienīgi, ka tas nodevies zinātnei un dzīvo ļoti noslēgti kā klosteri kādā maza namiņā ar mīļāko un diviem lieliem suņiem; Pjērs nekā nezinātu par viņu, ja nesen nebūtu lasījis brāļa vārdu laikrakstā sakarā ar kādu revolucionāru rīkotu atentātu. Stāstīja, brālis kaislīgi pieķēries studijām par sprāgstvielām un uzturot sakarus ar progresīvo partiju vadoņiem. Kāpēc gan viņam parādījās atmiņā Gijoms šaja svētās aizrautības vietā, noslēpumainajā sveču gaismā un tāds, kādu viņš reiz to pazina, labs un mīļš brālis, kas līdzjūtībā sašuta par visām ciešanām? Kādu brīdi Pjēru nomāca sāpīga žēluma pilnas atmiņas par zaudēto, sirsnīgo brāļa mīlestību. Tad bez kādas pārejas Pjērs atkal pievērsās sev, viņš saprata, ka var ietiepīgi pavadīt šeit stundas, bet ticība nenāks pie viņa atpakaļ. Tomēr viņš izjuta sevī kaut ko ietrīsamies — pēdējo cerību, ja svētā jaunava darītu lielo brīnumu un dziedinātu Marī, tad viņš nešaubīdamies ticētu. Tas bija it kā galējais, noteiktais termiņš, ko viņš sev deva, satikšanās ar ticību šodien pulksten četros pievakarē, kad svētā sakramenta procesija ies garām, kā Marī bija teikusi. Tūlīt viņa nemiers rima, viņš palika ceļos nometies, noguruma salauzts, neatvairāmas miegainības pārņemts.

Stundas aizritēja, grota vēl arvien meta nakts tumsā savu liesmojošas kapelas mirdzu, kuras atspulgs sniedzās līdz tuvākajiem pakalniem, vēršot baltas klosteru fasādes. Bet tad Pjērs redzēja, kā pamazām bālēja gro-tas spožums, viņš brīnījās par to un, viegli nodrebot no saltuma, atmodās: diena ausa drūmās, lieliem, svina pelēkiem mākoņiem klātās debesīs. Viņš saprata, ka no dienvidiem ātri tuvojas negaiss, kāds pēkšņi mēdz uznākt šajos kalnainajos apvidos. Tālumā jau rūca pērkons, bet vēja brāzmas grieza putekļus uz ceļiem. Varbūt arī viņš bija gulējis, jo nekur neatrada vairs baronu Siīru un neatcerējās arī, ka būtu redzējis to aizejam. Pie grotas bija palikuši vēl tikai kādi desmit cilvēki, starp tiem viņš pazina arī Maza kundzi, kas bija paslēpusi seju rokās. Kad Ašāza kundze pamanīja, ka ir jau gaiša diena un viņu var redzēt, viņa piecēlās un nozuda, iziedama pa šauro taku, kas veda uz zilo masu klosteri.

Pjērs norūpējies piegāja pie Marī un teica, ka viņa nedrīkst vairs še palikt, ja negrib riskēt samirkt lietū.

— Es jūs aizvedīšu atpakaļ uz slimnīcu.

Viņa atteicās un neatlaidīgi lūdza Pjēru:

— Nē, nē, es gaidīšu misu, es apsolīju šeit baudīt svēto vakarēdienu... Neraizējieties par mani, bet ejiet ātri uz viesnīcu un guliet, es jūs lūdzu. Jūs taču labi zināt, ka pēc slimniekiem atbrauc slēgti rati, ja līst lietus.

Māri neatteicās no saviem vārdiem, bet Pjērs atkārtoja, ka negribot vēl gulēt. Tiešām, agrīnā rītā grotā tika lasīta misa, un svētceļniekiem tas bija lielisks prieks — pēc garas, aizrautībā pavadītas nakts baudīt svēto vakarēdienu uzlecošās saules spožumā. Kad sāka pilēt lielas lietus lāses, parādījās priesteris misas tērpā divu palīgu pavadībā, pie tam viens no tiem turēja pār priesteri atvērtu lielu balta zīda lietussargu ar zelta izšuvumiem, lai pasargātu biķeri no lietus.

Pjērs, piestūmis ratiņus pie režģa, lai zem klints izciļņa, kur jau bija salasījušies nedaudzie klātesošie, patvertos no lietus arī Marī, novēroja, ka jaunā meitene saņēma dievmaizīti ar dedzīgu sirsnību, kad pēkšņi viņa uzmanību pievērsa nožēlojams skats, no kura sirds sažņaudzās.

Lietus straumē, kas tagad gāzās lejup blīva un smaga kā īsti grēku plūdi, Pjērs ieraudzīja Vensēna kundzi, izstieptam rokām sniedzam svētajai jaunavai savu Rožu, kuru viņa vienmēr nesa kā dārgu un sāpju pilnu nastu. Nevarēdama vairs palikt pajumtē, kur ļaudis sāka kurnēt par meitenītes nepārtrauktajiem vaidiem, viņa aiznesa to melnajā naktī, vairāk nekā divas stundas viņa apjukusi maldījās tumsā, kā neprātīga ar šo bēdīgo miesu no savas miesas, kuru tā spieda pie krūtīm, nespēdama atvieglot bērna ciešanas. Vensēna kundze nezināja, pa kādu ceļu bija gājusi, zem kādiem kokiem maldījusies dziļā sašutumā par netaisnajām ciešanām, kas tik smagi skārušas vārgu, mazu būtni, tik tīru būtni, kura vēl nav spējīga grēkot. Vai tad tā nebija nejēdzība šīs slimības mokas, kas jau nedēļām ilgi spīdzināja nabaga radījumu, kura vaidus viņa nezināja, kā apklusināt? Vensēna kundze nēsāja to, viņa aijāja to, skrejot kā apjukusi pa ceļiem un neatlaidīgi ticot, ka viņa meitenīti iemidzinās, ka apklusinās vaidus, kas plosīja viņas mātes sirdi. Tad pēkšņi, pagurusi pati nāves bailēs no savas meitiņas ilgās cīņas ar nāvi, viņa bija atnākusi pie grotas, — un te nu viņa stāvēja pie svētās jaunavas, kura darīja brīnumus, kura piedeva visu un dziedināja.

— Ak svētā jaunava, brīnišķīgā māte, dziedini viņul,,. Ak svētā jaunava, dievišķās žēlastības māte, dziedini viņul

Vensēna kundze bija nokritusi ce|os, trīcošām rokām pacēlusi augšup savu mirstošo meitiņu, jūsmas pilnās ilgās un cerībā satraukta līdz neprātam. Viņa nejuta uz savu kāju pēdām lietu, kas gāzās viņai aizmugurē kā pārplūdis strauts, bet smagi pērkona dārdi tricināja kalnus. Mirkli viņai šķita, ka viņas lūgšana uzklausīta, Rozā viegli nodrebēja, it kā to būtu apmeklējis ercenģelis, acis bija aizvērtas, mute vaļā un pati gluži balta; tad viņa viegli un īsi izelpoja un vairs nevaidēja.

— Ak svētā jaunava, pestītāja māte, dziedini viņu!... Ak svētā jaunava, visuvarenā māte, dziedini viņu!

Tad viņa juta bērnu kļūstam vieglāku savās izstieptajās rokas. Tagad viņa izbijās, nedzirdot vairs to vaidam, redzot viņu tik baltu, atvērtām acīm un muti, bez viena elpas vilciena. [Kāpēc bērns nesmaidīja, ja bija izdziedināts? Tad pēkšņi atskanēja sirdi plosošs kliedziens, mātes kliedziens, kas pārspēja pērkona grāvienus trakojošā negaisā. Viņas meitiņa bija mirusi. Viņa piecēlās, izslējās visā augumā un pagrieza muguru šai kurlai svētai jaunavai, kas ļāva nomirt bērniem; viņa aizgaja kā bezprātīga lietus gāzmā, iedama, pati nezinot, kurp, nesdama un vienmēr vēl aijādama mazo nabaga ķerme* nīti, kuru viņa bija glabājusi savās rokās tik daudzas dienas un tik daudzas naktis. Pērkons iespēra netālā kokā un ar vienu vienīgu milzīgā cirvja sitienu nogāza to, zariem lūstot un brikšķot.

Pjērs devās pakaļ Vensēna kundzei, lai viņu pavadītu un palīdzētu. Bet viņš nevarēja to panākt, viņš pazaudēja viņu no redzesloka aiz lietus tumšā priekškara; kad viņš atgriezās, misa jau tuvojās beigām, lietus vairs nelija tik strauji uti priesteris varēja doties projām zem baltā zīda lietussarga ar zelta izšuvumiem, bet omnibusam lidzigi rati gaidīja dažus pie grotas palikušos slimniekus, lai aizvestu tos atpakaļ uz slimnīcu.

Marī spieda Pjēram abas rokas.

— Ak, cik es esmu laimīgai... Nenāciet man pakaļ pirms trijiem šo pēcpusdienu.

Palicis viens lietū, kas jau lēnāk, taču vēl nemitīgi turpināja līt, Pjērs iegāja grotā un apsēdas uz soliņa blakus avotam. Viņš negribēja iet gulēt, miegs deva vienīgi nemieru, lai gan viņš jutās noguris nervu satraukumā,

kādā atradās kopš vakardienas. Mazās Rozas nāve radīja Pjērā vel drudžaināku noskaņojumu, viņš nespēja atvairīt domu par nomocīto māti, kas tagad maldās pa dubļainajiem ceļiem ar sava bērna līķi. Kādi gan pamatojumi ietekmēja svētās jaunavas lēmumus? Pjēru apstulbināja tas, ka svētā jaunava var izvēlēties, viņš gribēja zināt, kā viņas dievišķā mātes sirds varēja izlemt no simt slimniekiem dziedināt tikai desmit, tie bija desmitprocentīgic brīnumi, par kuriem ārsts Bonarnī veda uzskaiti. Jau iepriekšējā vakarā Pjērs bija sev jautājis — ja viņam būtu vara glābt desmit slimos, kurus viņš izvēlētos? Tā ir briesmīga vara, baiga izlase, kurai viņš nejuta sevī pietiekoši spēka! Kāpēc tieši šo un nevis to tur? Kur bija taisnīgums, kur žēlsirdība? Parādīt savu bezgalīgo varu un dziedināt visus, — vai tad tāds nebija kliedziens, kas izskanēja no visām sirdīm? Tādēļ svētā jaunava Pjēram šķita cietsirdīga, slikti informēta, tikpat skarba un vienaldzīga kā nejūtīgā daba, kas dalīja dzīvību un nāvi, kā pagadījās, pēc cilvēkiem nesaprotamiem likumiem.

Lietus pārstāja līt; Pjērs uzturējās šeit jau divas stundas, kad juta kājas paliekam mitras. Viņš paskatījās un bija ļoti pārsteigts: tas bija avots, kas plūda pāri caur plātņu režģu pinumu. Grotas zeme jau bija applūdināta, strauts jau tecēja zem soliem līdz pat margām Gavas krastā. Pēdējie negaisi bija pacēluši ūdens līmeni visā apkārtnē. Tad Pjērs domāja, ka avots, lai arī kādus brīnumus tas darītu, bija pakļauts tādiem pašiem likumiem, kādiem visi citi avoti, jo tas acīmredzot bija savienots ar dabiskajām tvertnēm, kur satek un sakrājas lietus ūdens. Pjērs devās projām, lai nesamērcētu kājas.

V

Pjērs gāja, jo viņam slāpa pēc gaisa, galva bija tik smaga, ka viņš noņēma cepuri, lai atvēsinātu karsto pieri. Lai gan Pjērs bija noguris pēc nomodā pavadītās baigās nakts, viņš nedomāja par miegu, jo viņu turēja nomodā sašutums, kas bija pārņēmis visu viņa būtni un vairs nenorima. Pulkstenis nosita astoņi; pats nezinādams, kurp, Pjērs gāja tālāk zem spožās rīta saules, kas staroja pie debesim, kurās nebija neviena mākonīša, it kā negaiss tām būtu nomazgājis svētdienas putekļus.

Pēkšņi Pjērs pacēla galvu, lai uzzinātu, kur atnācis; viņš brīnījās, jo bija nogājis lielu ceļa gabalu un atradās jau aiz stacijas, pie pilsētas patversmes. Divu ceļu krustojumā viņš vilcinājās, nezinādams, pa kuru iet, kad pēkšņi kāda draudzīga roka aizskāra viņa plecu.

— Kur tad jūs ejat tik agrā stundā?

Tas bija ārsts Saseņs, viscaur melni tērpies, stalti izslējis savu slaido augumu cieši aizpogātos svārkos.

— Vai jūs varbūt esat apmaldījies, vai jums nav vajadzīgi kādi paskaidrojumi?

— Nē, nē! Pateicos! — murmināja apmulsušais Pjērs. — Es pavadīju nakti grotā kopā ar jauno, slimo meiteni, kura man ir mīļa, un es izjūtu sirdī tik smagu nemieru, ka pastaigājos, lai atkal atgūtu sevi, iekams eju uz viesnīcu un liekos kādu brītiņu gulēt.

Ārsts arvien vēl skatījās uz Pjēru un skaidri lasīja viņa sejā drausmīgo cīņu ar sevi, izmisumu, ka viņš nespēja ļauties miegam kā ticīgs cilvēks, un arī visas viņa ciešanas no šīm veltīgajām pūlēm.

— Ak, mans nabaga bērns! — Saseņs klusi teica.

Tad viņš tēvišķīgi atsāka;

— Nu labi, ja jūs pastaigājaties, vai jūs nebūtu ar mieru, ka mēs pastaigājamies divatā? Es pašreiz kāpju lejup no šīs puses uz Gavas krastu... Nāciet līdzi, un jūs redzēsiet atceļā, cik brīnum skaists ir apvārsnis!

Ārsts tā pastaigājās katru rītu dažas stundas, allaž viens, lai nogurums nomāktu sēras. Tikko piecēlies, viņš vispirms gāja uz kapsētu un nometās ceļos pie savas sievas un meitas kapa, kuru viņš pušķoja ziediem visos gadalaikos. Tad maldījās pa ceļiem, nesdams līdzi savas asaras, un ātrāk neatgriezās mājās brokastot, kamēr nebija galīgi pārguris.

Pjērs piekrītoši pamāja. Abi kāpa lejup pa kraujo ceļu, ejot viens otram blakus un nepārmijot ne vārda. Ilgi viņi klusēja. Šorīt ārsts likās grūtsirdīgāks nekā parasti, it kā no klusās sarunas ar dārgajām mirušajām viņa sirds asiņotu stiprāk. Viņa bālā, sirmo matu vainagotā seja ar ērgļa degunu noliecās, bet acis vēl bija asaru pilnas. Bet taiks saules staru plūdos bija tik jauks un silts šai burvīgajā rītā! Tagad ceļš veda gar Gavas labo krastu, jaunās pilsētas pretējā pusē. No šejienes bija redzami dārzi, kāpnes un bazilika. Tieši pretim parādījās grota ar savu nekad neizdziestošo sveču liesmu, kas bālēja gaišajā dienā.

Ārsts Sasegs bija pacēlis galvu un pārmeta sev krusta zīmi. Pjērs sākumā viņu nesaprata. Tad, savukārt ieraugot grotu, viņš pārsteigts nolūkojās vecajā draugā, un viņu atkal pārņēma aizvakardienas izbrīns par šo zinātnieku, dieva noliedzēju un materiālistu, kuru sāpes bija satriekušas, kurš tagad vienīgo prieku rada cerībā redzēt atkal citā pasaulē savas mīļās, tik daudz asarām apraudātās mirušās būtnes. Sirds bija apklusinājusi saprātu, vecais, vientuļais vīrs dzīvoja vienīgi no ilūzijām vēlreiz dzīvot paradīzē, kur atkal visi sastopas. Jaunā garīdznieka mulsa auga. Vai tad tiešām arī viņam jāgaida, lī<Jz viņš novecos, un jāpārcieš līdzīgas sāpes, lai beidzot rastu patvērumu ticībā?

Abi turpināja soļot gar Gavas krastu, attālinādamies no pilsētas. Skaidrie ūdeņi likās viņus šūpojam, tecēdami pār oļiem starp stāvajiem, kokiem apstādītajiem krastiem. Viņi vēl vienmēr klusēja, iedami vienādā solī, nogrimuši katrs savās skumjās.

— Vai jūs pazināt Bernadeti? — pēkšņi vaicāja Pjērs.

Ārsts pacēla galvu.

— Bernadeti... Jā, jā, es viņu vienreiz redzēju, pēc tam, vēlāk.

Mirkli viņš atkal iegrima klusēšanā, tad uzsāka;

— Jūs saprotat, tūkstoš astoņi simti piecdesmit astotajā gadā, parādību brīdī, es biju trīsdesmit gadus vecs, atrados Parīzē un kā jauns ārsts, visa pārdabiskā ienaidnieks, es nekad nedomāju atgriezties savos kalnos, lai skatītos uz halucināciju apsēstu meiteni... Bet pieci vai seši gadi vēlāk, ap tūkstoš astoņi simti sešdesmit ceturto gadu nokļuvu šajā apvidū un biju pietiekami ziņkārs, lai apmeklētu Bernadeti, kura vēl uzturējās patversmē, pie Nevērās māsām.

Pjērs atcerējās, ka vēlēšanās papildināt savus pētījumus par Bernadeti bija viens no iemesliem, lai ceļotu uz Lurdu. Un, kas zina, vai žēlastība viņam nenāks ar šo pazemīgo, pielūgsmes cienīgo meitenīti tajā dienā, kad viņam uzausīs pārliecība par dievišķās žēlastības uzdevumu, ko Bernadete izpildījusi zemes virsū? Varbūt viņam pietiktu meitenīti labāk iepazīt, lai pārliecinātos, ka tā tiešām bijusi svēla un izredzētā.

— Pastāstiet man par viņu, es jūs lūdzu. Stāstiet man visu, ko zināt.

Vārs smaids atplaiksnijās ārsta lūpās. Viņš saprata, vii.iš gribēja nomierināt garīdznieka šaubu nomocito dvēseli.

— Ak, ļoti labprāt, mans nabaga bērns. Būšu ļoti laimīgs, ja varēšu jums palīdzēt rast gaismu sevī!,.. Ir pareizi, ka jūs mīlat Bernadeti, tas var jūs glābt; pēc šī jau senā notikuma esmu daudz domājis un tagad saku, ka nekad neesmu sastapis tik atklātu un piemīlīgu radījumu.

Tad lēno soļu ritmā uz skaistā, saules staru apmirdzētā ceļa brīnišķīgajā rīta svaigumā ārsts pastāstīja par savu Bernadetes apmeklējumu tūkstoš astoņi simti sešdesmit ceturtajā gadā. Viņai tikko bija apritējuši divdesmit gadi, un jau bija pagājuši seši gadi kopš parādībām; viņa pārsteidza ārstu ar savu vienkāršo, saprātīgo izturēšanos un lielo pazemību. Nevērās māsas, kuras bija iemācījušas Bernadeti lasīt, paturēja viņu pie sevis, lai aizsargātu no pūļa ziņkāres. Viņa tur stradaja, palīdzēdama māsām sīkos darbiņos, bet tik bieži slimoja, ka vairākas nedēļas pavadīja gultā. Visvairāk pie Bernadetes pārsteidza brīnišķīgās acis, skaidras kā bērnam, nevainīgas un atklātas. Pārējais sejā bija mazliet neglīts, sejas krāsa neveselīga, vaibsti parupji; pēc izskata viņa bija kalponīte, tāda pati kā citas, maza, neievērojama un trausla. Viņas dievbijība bija liela, bet ārstam viņa nelikās aizrautīga sapņotāja, kā varēja sagaidīt; gluži pretēji, viņa paradīja vairāk praktiskā prāta, bez jebkāda lidojuma, jo viņai rokās vienmēr bija kāds darbiņš — adījums vai izšuvums. Vārdu sakot, Bernadete gāja parasto ceļu un ne ar ko neatgādināja lielos, jūsmīgos Kristus pielūdzējus. Nekad viņa vairs nebija redzējusi parādības, un nekad arī viņa pali vairs nerunāja par astoņpadsmit parādībām, kas izlēma viņas dzīvi. Bernadete bija jāiztaujā un bija jāuzdod noteikti jautājumi. Viņa atbildēja īsi un centās sarunu pārtraukt, jo nevēlējās par to runāt. Ja kāds gribēja uzzināt ko vairāk un piespiest viņu stāstīt par trim noslēpumiem, kas tai no dieva bija uzticēti, viņa neatbildēja un novērsa skatienus. Bija neiespējami viņu nostādīt pretrunā ar sevi pašu, vienmēr viņas paskaidrotie sīkumi saskanēja ar pirmo versiju, šķita, viņa nonākusi tiktāl, ka atkārtoja tieši tos pašus vārdus tādā pašā balss noskaņā.

— Es Bernadeti aizturēju veselu pēcpusdienu, — ārsts turpināja, — un viņa nesagrozīja pat neviena balsiena.

Tas bija mulsinoši... Varu apzvērēt, ka viņa nemeloja, ka viņa nekad nebija melojusi, jo nebija spējīga melot.

Pjērs iedrošinājās iebilst.

— Bet, doktor, vai jūs nepieļaujat tādas slimības iespēju, kad zūd gribasspēks? Vai tad mūsu dienās nav pierādīts, ka daži deģenerāti, neattīstīti cilvēki, nonākuši kāda sapņa, halucinācijas vai iztēles pakļautībā, nevar vairs atbrīvoties, it sevišķi, ja viņus atstāj tajā pašā vidē, kur viņi redzējuši parādību?... Bernadeti ieslodzīja klosterī, Bernadcti atstāja tikai savas uzmācīgās iedomas varā, un, protams, viņa nevarēja no tās atraisīties.

Ārsta Šaseņa lūpām atkal pārslīdēja vārs smaids, un ar plašu, nenoteiktu mājienu viņš teica:

— Ak, mans bērns, jūs man prasāt pārāk daudz! Jūs zināt, ka esmu nabags, vecs cilvēks, kas nelepojas ar savām zināšanām un kam nav vairs tieksmes kaut ko izskaidrot... Jā, es zinu pazīstamo klīnikas piemēru par jaunu meiteni, kas būtu nomirusi labprātīgā bada nāvē, jo bija pārliecināta, ka slimo ar smagu kuņģa slimību, un meitene ēda, kad viņa bija novietota citur... Bet ko tad jūs gribat — tas ir tikai viens tāds fakts, bet ir arī daudzi citi, gluži pretrunīgi!

Brīdi viņi klusēja. Dzirdēja tikai viņu vienmērīgos soļus uz ceļa. Tad ārsts atsāka:

— Bez tam tā tiešām ir patiesība, ka Bcrnadete bēga no pasaules, jo viņa jutās laimīga tikai savā mazajā, vientuļajā kaktiņā. Nekad viņa nebija pazinusi nevienu tuvu draudzeni, ne arī izjutusi pret kādu simpātijas. Viņa bija vienādi laipna un laba pret visiem, tikai bērni gan izraisīja viņā dziļāku sirsnību... Un, tā kā ārsts manī, par spīti visam, tomēr nav galīgi miris, tad atzīstos, ka reizēm es nomocījos ar domām, gribēdams uzzināt, vai Bernadete arī garīgi ir palikusi jaunava, tāpat kā viņa noteikti tāda bija miesīgi? Tas ir ļoti iespējams, jo, iegaumējiet, viņas temperaments bija lēns un gurds un gandrīz vienmēr viņa slimoja, nemaz jau neminot sirds-skaidro vidi, kurā viņa uzauga, — Bartresu vispirms, pēc tam klosteri. Tomēr manī sacēlās šaubas, kad es uzzināju, kādu izjustu līdzcietību viņa parādīja bāriņu namam, ko Nevērās māsas cēla uz šī paša ceļa. Šeit uzņem nabaga mazas meitenes, lai glābtu tās no briesmām uz ielas. Un, ja Bcrnadete vēlējās, lai šis nams būtu krietni liels, lai tajā varētu uzņemt visas apdraudētās avis, vai las nenotika tāpēc, ka viņa atcerējās, kā pati kādreiz skrējusi kailām kājām pa ceļiem, un drebēja vēl tagad no domas, kas gan no viņas varēja izveidoties bez svētas jaunavas palīdzības?

Ārsts Saseņs turpināja, stāstīdams par ļaužu masām, kas plūda, lai redzētu un godātu Bernadeti. Tas bija ļoti nogurdinoši viņai. Nepagāja neviena diena bez apmeklētāju straumes. Tie saradās no visām Francijas malām, pat no ārzemēm; bija nepieciešami vienkāršiem ziņkārīgiem aizliegt šo apmeklējumu, pielaida vienīgi īstos ticīgos, garīdzniecības pārstāvjus un labāko aprindu ļaudis, kurus nevarēja atstāt aiz durvīm. Apmeklējuma laikā pie Bernadetcs vienmēr bija klostera māsa, lai to pasargātu no pārāk lielas uzbāzības, jautājumi lija kā lietus lāses un meiteni nogurdināja, liekot viņai vienmēr atkārtot savu stāstu. Augstāko aprindu dāmas metās ceļos un skūpstīja Bernadetcs drēbes un būtu labprāt aiznesušas skrandiņu no tām sev līdzi kā relikviju. Viņai bija jāsargā savs rožukronis, jo dāmas aizrautīgi lūdza meiteni pārdot to par dārgu naudu. Kāda marķīze mēģināja šo rožukroni iegūt, piesolot meitenei citu no pērlēm ar zelta krustu, ko bija atnesusi sev līdzi. Daudzas ticēja, ka Ber-nadete liks parādīties brīnumam viņu acu priekšā; pie viņas veda bērnus, lai viņa tos aizskartu, viņai prasīja padomus par slimībām un centās nopirkt viņas ietekmi uz svēto jaunavu. Meitenei piedāvāja lielas naudas summas, viņa būtu apbērta karaliskām dāvanām pie vismazākā mājiena, ja vien viņa izteiktu vēlēšanos kļūt dārgakmeņiem greznota valdniece un nest zelta kroni. Pazemīgie palika ceļos nometušies uz viņas sliekšņa, dižciltīgie drūzmējās ap viņu un justos ļoti pagodināti, ja varētu kalpot viņas svītā. Stāstija pat, ka viens no tiem, pats skaistākais un bagātākais augstmanis, bija ieradies gaišā aprīļa dienā, lai Bernadeti bildinātu.

— Bet, — Pjērs viņu pārtrauca, — kas mani vienmēr pārsteidza un kas man nekad nav paticis, tā ir Bernade-tes aizbraukšana no Lurdas divdesmit divu gadu vecumā, šī pēkšņā pazušana, ieslodzīšana svētā Zildāra klosterī Nevērā, no kura viņa nekad vairs neiznāca... Vai tas nedeva ieganstu valodām par viņas vājprātu, kas tomēr bija nepamatotas? Un vai šāda ieslodzīšana neradīja aizdomas, ka Bernadeti ieslodzīja, lika viņai pazust, bīdamies, ka viņa izpļāpāsies, izteiks kādu neapdomīgu vārdu, kas varbūt atklātu ilgās krāpšanas noslēpumu?,..

Bet, runājot skaidri un gaiši, es jums saku, ka es personīgi ticu, ka Bernadeti veikli nogādāja pie malas.

Ārsts Saseiis viegli kratīja galvu.

—- Nē, nē, visā šajā gadījumā nekas nebija iepriekš sadomāts, tā nebija tumsā sagatavota melodrāma, ko vēlāk tēloja aktieri, vairāk vai mazāk zinādami savas lomas. Šeit viss risinājies pats no sevis kā faktiski notikumi, bet šie fakti vienmēr bija ļoti sarežģīti, kas rūpīgi jāanalizē... Bez tam noteikti zināms, ka Bernadete pirmā izteikusi vēlēšanos Lurdu atstāt. Pastāvīgie apmeklējumi viņu nogurdināja, viņa nejutās ērti šai dedzīgajā pielūgsmē. Viņa nevēlējās nekā cita kā klusu kaktiņu, kur varētu mierīgi dzīvot, un reizēm viņa pat kļuva tik skarba savā nesavtībā, ka meta zemē naudu, ko viņai deva dievbijības pamudinātie ļaudis, lai liktu nolasīt misu vai aizdegtu kādu svecīti. Nekad Bernadete neko nepieņēma sev, ne savai ģimenei, kura bija un palika nabadzīga. Ir ļoti labi saprotams, ka ar šādu lepnumu, ar šādu dabisku vienkāršību, vienmēr vēlēdamās būt neievērota, viņa gribēja pazust un noslēpties kaut kur tālāk, lai sagatavotos mierīgai nāvei... Savu sūtību viņa bija izpildījusi, šī vēl nebijusī kustība bija iesākusies, viņai pašai daudz neizprotot, kādēļ un kā tas noticis; un tagad patiesi viņa vairs nebija vajadzīga, citi vadīja tālāk šo darbu un nodrošināja grotai slavu.

— Pieņemsim, ka viņa aizceļoja pēc pašas vēlēšanās, — Pjērs sacīja. — Bet kāds atvieglojums tas bija cilvēkiem, par kuriem jūs runājat, tiem, kuri no šī brīža kļuva vienīgie saimnieki miljonu lietū, kas lija no visas pasaules!

— Ak, protams, es nemaz neņemos apgalvot, ka Bernadeti aizturēja! — ārsts iesaucās. — Atklāti sakot, es pat ticu, ka viņu mazliet pamudināja! Galu galā viņa taču kļuva par apgrūtinājumu, ne jau tādēļ, ka viņa varēja izpaust kaut ko nepatīkamu, bet padomājiet, ka Bernadete nebija izskatīga, pārāk kautrīga un bieži gulēja slima. Lai gan viņa Lurdā ieņēma pavisam niecīgu vietiņu, lai gan bija ļoti paklausīga, — viņā tomēr slēpās vara, viņa pievilka masas un kļuva pati par grotas konkurenti. Un, lai grota varētu būt viena pati un starotu slavas spožumā, bija labi, ka Bernadete pazūd un kļūst par leģendu... Tādi, bez šaubām, bija iemesli, kas piespieda viņa augstību Tarbas bīskapu Loransu paātrināt Bernadetes aizbraukšanu. Aplamas bija vienīgi runas, ka Bernadeti jāatraujot no pasaulīgiem iespaidiem, It kā būtu jābaidās, ka viņa varētu padoties lepnības grēkam un kļūt iedomīga, tāpat kā tā slavenā svētā, kas bija izdaudzināta visā kristietībā. Ar to Bernadetei tika nodarīta liela pārestība, jo viņa nebija spējīga būt lepna, tapat kā nebija spējīga melot, nekad nav bijis nevainīgāka un pazemīgāka bērna par viņu.

Ārsts Saseņs iedegās jūsmā. Bet pēkšņi viņš apklusa un viņa sejā atkal parādījās vārais smaids.

— Tiešām, man Bernadete ir mīļa; jo vairāk es par viņu domāju, jo vairāk iemīļoju viņu... Bet zināt, Pjēr, jums nevajag domāt, ka, ticīgs kļuvis, esmu galigi apstulbis; ja arī es šobrīd ar savām domām esmu aizsaulē un ja man ir nepieciešams ticēt citai labākai un taisnīgākai dzīvei, es tomēr zinu, ka šai pasaulē zemes virsū paliek cilvēki, un, kaut viņi arī valkātu mūka kapuci vai sutanu, viņu darbi reizēm ir atbaidoši.

Atkal iestājās klusums. Katrs domāja savu. Tad ārsts atsāka:

— Es jums gribu pastāstīt savas domas, kas mani bieži nodarbināja... Pieņemsim, ka Bernadete nebūtu bijusi vienkāršais un kautrīgais bērns, dodiet viņai tieksmi pēc intrigām un valdonīgu garu, izveidojiet no viņas iekārotāju un tautu vadoni un mēģiniet iztēlot sev, kas tad būtu noticis... Skaidrs, ka tad grota piederētu viņai, bazilika piederētu viņai. Visās ceremonijās mēs Bernadeti redzētu Šēzam uz troņa zem baldahīna un galvu tai segtu zelta mitra. Tad viņa būtu tā, kas pasaulei dalītu brīnumus, un viņas mazā rociņa ar pavēlnieces mājienu pievestu debesīm ļaužu pūļus. Viņu apmirdzētu staru vainags, viņa būtu svētā, izredzētā, kura vienīgā redzējusi dievību vaigu vaigā. Un, īsi sakot, tas jau būtu ari taisnīgi, viņa priecātos par panākumiem pēc pūlēm un baudītu sava darba augļus... Bet, redziet, Bernadete ir pievilta un aplaupīta. Ražu no brīnišķīgās sēklas, ko viņa sējusi, ievāc citi. Divpadsmit gadu laikā, kurus viņa pavadīja svētā Zildāra klosterī, ceļos nometusies, šeit uzvarā staltojās zeltītos tērpos priesteri, kas dziedāja pateicības lūgšanas un iesvētīja baznīcas un pieminekļus, kuru uzcelšana izmaksāja miljonus. Bernadetes vienīgās nebija šīs jaunās ticības triumfā, kura radītāja bija viņa... Jūs sakāt, viņa tikai sapņojusi. Ak, kāds tas ir bijis skaists sapnis, kurš saviļņoja visu pasauli un no kura viņa pati, šī jaukā būtne, nekad vairs neatmodās!

Viņi apstājās un, pirms atgriezās pilsētā, mirkli apsēdās uz akmens ceļa malā. Gava, kas bija ļoti dziļa šajā vietā, viņu priekšā vēla savus zilos, tumšiem atspulgiem izrakstītos ūdeņus, bet gabalu tālāk, aizplūzdama pa akmeņaino gultni kā plata upe, tā izvērtās par straumi ar baltām, vieglam sniegam līdzīgām viļņu putām. No kalniem saules zelta palos lejup plūda svaigs gaiss.

Pjēra sašutums bija radis jaunu pamatu, klausoties nostāstā par izmantoto un apspiesto Bernadeti; skatienus pievērsis zemei, viņš pārdomāja par netaisno dabu, par likumu, kas pieļāva, lai stiprais aprij vājo.

Tad, galvu pacēlis, Pjērs jautāja:

— Vai jūs pazināt arī abatu Peiramālu?

Ārsta acis iemirdzējās no jauna, un viņš strauji atbildēja:

— ProtamsI Tas bija taisnīgs un stiprs cilvēks, svētais, īsts apustulis! Viņi abi ar Bernadeti bija Lurdas dievmātes darba lielie darītāji. Tāpat kā Bernadete, arī viņš dziļi cieta, un, tāpat kā viņa, arī viņš mira par savu darbu... Neviens nezina, neviens nespēj saprast, kāda drāma šeit norisinājusies, ja nav zināms viss šis stāsts.

Tad ārsts Saseņs stāstīja ilgi. Tajā laikā, kad Bērna dete redzēja parādības, abats Peiramāls bija Lurdas kirē. Tas bija stalts cilvēks platiem pleciem un varenu galvu kā lauvam, īsts savas zemes dēls ar pārsteidzošu saprātu, ļoti godīgs, ļoti labs, bet reizēm nesavaldīgs un valdonīgu raksturu. Šķita, ka abats Peiramāls bija radīts cīņai, un, būdams ienaidnieks katram reliģiskam neprātam, viņš pildīja savu garīdznieka pienākumu, nemaz neslēpdams savus vispusīgos uzskatus. Tāpēc viņš no sākuma arī neticēja Bernadctes stāstiem, izvaicāja meiteni un prasīja pierādījumus. Tikai vēlāk, kad ticības vēja pūsma vairs nebija atvairāma un samulsināja arī pašus neuzvaramākos, aizraudama līdzi pūļus, padevās arī abats Peiramāls; viņu galvenokārt uzvarēja mīlestība uz pazemīgajiem un apspiestajiem tajā dienā, kad viņš redzēja, ka Bernadetei draud ieslodzījums cietumā: civilās iestādes vajāja vienu no viņa avīm, viņa dvēseļu gana sirds saviļņojās, un viņš sāka meiteni aizstāvēt ar kvēlu aizrautību par taisnību. Beidzot Bernadctes piemīlība bija viņu ietekmējusi, viņš juta meiteni tik neviltotu un patiesu, ka sāka akli ticēt viņai un mīlēt, kā visa pasaule to mīlēja. Kādēļ atvairīt brīnumu, ja visas svētās grāmatas ir pilnas ar to> t.ai cik piesardzīgs būtu reliģijas

kalps, viņam tomēr nepiestāvēja tēlot gudrinieku, ja ce-; ļos metās veselas tautas un baznīca šķita esam jauna, liela triumfa priekšvakarā, nerunājot nemaz par to, ka ļaužu vadītājs un celtnieks jaunraditājs, kas slēpās abatā Peiramālā, beidzot bija atradis sev plašu darbalauku un lielo uzdevumu, kuram varēja atdoties ar visu savu nevaldāmo jūsmu un cenšanos pēc uzvaras.

No šā mirkļa abatam Peiramālam bija tikai viena doma — izpildīt pavēles, ko svētā jaunava viņam bija uzdevusi ar Bernadetes starpniecību. Viņš uzraudzīja gro-tas ierīkošanu un iekārtošanu: tika uzcelts režģis, avota ūdens attīrīts un pabeigti zemes darbi, lai raditu brīvas pieejas grotai. Svētā jaunava bija prasījusi, lai uzceļ kapelu; bet viņš gribēja baznīcu, īstu triumfējošu baziliku. Abats Peiramāls raudzījās tālu nākotnē, skubināja arhitektus un prasīja no tiem pilis, kas būtu debesu karalienes cienīgas; pie tam viņš paļāvās uz visas kristietības dievbijīgo jūsmu un palīdzību. Tiešām, dāvanas plūda lielā pārpilnībā, zelts lija no pašām attālākajām bīskapijām, tas bija zelta lietus, kam jākļūst vēl stiprākam un kas nekad nedrīkstēja beigties. Tie tad ari bija abata Peiramāla laimīgākie gadi, katrā stundā viņu varēja sastapt strādnieku vidū, kurus viņš kā krietns cilvēks, kas labprāt smējās, mudināja, vienmēr gatavs ari pats ņemt rokā kapli un ķelli, tik ļoti viņš vēlējās īstenot savu sapni. Taču drīz pienāca pārbaudīšanas laiks, abats Peiramāls saslima un atradās nāves briesmās, kad tūkstoš astoņi simti sešdesmit ceturtā gada ceturtajā aprīli no viņa draudzes baznīcas izgāja pirmā procesija, lai dotos uz grotu, tā bija procesija, kurā piedalījās sešdesmit tūkstoši svētceļnieku, un tajā noskatījās milzīgi liels ļaužu pūlis.

Todien, kad abats Peiramāls, no nāves izglābts, pirmo reizi piecēlās, viņam tika atņemts viss. Lai palīdzētu abatam Peiramālam viņa grūtajā uzdevumā, monsenjors Loranss piešķīra viņam palīgu, kādu savu bijušo sekretāru, tēvu Sampē, kuru bija iecēlis par Garezonas misionāru priekšnieku savā nodibinātajā iestādē. Tēvs Sampē bija mazs, vājš un trausls cilvēciņš, pēc izskata šķita nesavtīgs un pazemīgs, bet sirds dziļumos to grauza neremdināma godkāre. Sākumā viņš savaldījās, kalpodams Lur-das kirē kā uzticīgs pakļautais, nodarbodamies ar visu, iegaumēdams visu un ieskatīdamies visā, lai kļūtu abatam neatvietojams. Ātri viņš saprata, ka grota varētu

izvērsties bagātā, ienesīgā uzņēmumā, kādus milzīgus ienākumus no tās varētu gūt, ja vien izmantotu mazliet veiklības. Tēvs Sampē vairs neatstāja bīskapiju, viņš bija dabūjis savā ietekmē bīskapu, saltu un praktiska aprēķina cilvēku, kuram vienmēr bija nepieciešamas dāvanas. Kad abats Peiramāls saslima, tēvam Sampē izdevās panākt, ka no Lurdas draudzes atdalīja grotu ar visiem tai piederošiem zemes gabaliem, tos uzdeva pārvaldīt tēvam Sampē kopā ar dažiem Neaptraipītās ieņemšanas baznīcas tēviem, kuri tam bija pakļauti pēc bīskapa norādījuma.

Drīz sākās cīņa, viena no tām klusajām, niknajām cīņām uz dzīvību un nāvi, kādas bieži norisinās garīdzniecībā. Iegansts cīņai bija, tāpat arī kaujas lauks, kur drīz bija jāsākas cīņai par miljoniem: tā bija jaunās draudzes baznīcas celtne, daudz lielāka un dižāka nekā vecā, jau esošā baznīca, kuras telpas tika atzītas par mazām, kopš ticīgo pieplūdums nemitīgi auga. Tā bija starp cilu jau sena abata Peiramāla ideja, kurš gribēja precīzi izpildīt svētās jaunavas pavēles. Viņa bija teikusi, runājot par grotu: «Šurp nāks procesijas.» Bieži abats Peiramāls redzēja svētceļniekus procesijās iznākam no pilsētas, kur tiem vakaros bija atkal jāatgriežas, kā tas sākumā arī notika. Nepieciešams tomēr bija centrs, sapulcēšanas vieta, un viņš sapņoja par greznu, milzīgu katedrāli, kura varētu uzņemt visus iedzīvotājus. Ar savu jaunradītā ja un dedzīga sprediķotāja temperamentu viņš jau redzēja to paceļamies no zemes un saules mirdzā augam tās torni, kur skanēja zvani. Tā bija viņa celtne, ko tas gribēja uzcelt dievam par godu, templis, kurā viņš būtu virspriesteris un triumfētu saldās atmiņās par Bernadeti, noraugoties viņas veiktajā darbā, no kura to atstūma. Dabiski, ka dziļajā sarūgtinājumā, kuru izjuta abats Peiramāls, šī jaunā draudzes baznīca, ko viņš cēla, deva viņam mazu gandarījumu — tā bija viņa slavas daļa, iespēja, kā nodarbināt savu cīnītāja rosmi un spēkus un klusināt drudžaino kvēli, kas viņu mocīja, kopš pats vairs negāja uz grotu, kaut gan sirds cieta.

Sākumā aizrautības liesma iedegās no jauna. Vecā pilsēta, kas redzēja sevi novirzītu sāņus, turējās kopā ar savu kirē, jo tā baidījās, ka tik visa nauda un visa dzīve neaizplūst uz jauno pilsētu, kas ap baziliku izauga no zemes. Municipālā padome nolēma piešķirt jaunās baznīcas celšanai simttūkstoš franku lielu summu, kuru diem-

žēl varēs saņemt tikai tad, kad baznīca būs jau zem jumta. Abats Peiramāls jau bija atzinis arhitekta plānus, grandiozu projektu, kādu pats gribēja, un jau to apspriedis ar kādu uzņēmēju no Sartras, kurš apņēmās baznīcu uzcelt trijos vai četros gados, ja apsolītās iemaksas liks kārtīgi pildītas. Tā kā dāvanas ienāca nepārtraukti, abats bez rūpēm saistījās ar šo lielo darījumu. Viņā bija drosmes pilna paļāvība, ka debesis viņu neatstās pusceļā. Viņam pat šķita, ka var droši paļauties uz jaunā bīskapa monsenjora Zurdāna atbalstu, kurš pēc pamatakmeņa iesvētīšanas teica uzrunu un atzina šā darba nepieciešamību un noderīgumu. Likās pat, ka tēvs Sampē savā parastajā pazemībā ir samierinājies ar šo graujošo konkurenci, kas viņu spieda dalīties līdzekļiem, jo viņš tēloja, ka ir visā pilnībā nodevies tikai grotas pārvaldīšanai; viņš pat bija licis ierīkot bazilikā urnu ziedojumiem jaunās draudzes baznīcas celšanai.

Tad klusā, nežēlīgā cīņa sākās no jauna. Abats Pci-raināls, būdams slikts administrators, gavilēja, redzēdams ātri augam savu baznīcu. Darbi raiti šķīrās, un abatam nekā vairāk nevajadzēja, jo viņš bija pārliecināts, ka svētā jaunava maksās par visu. Tas bija bezgalīgs pārsteigums, kad abats Peiramāls beidzot ievēroja, ka davanas sāka apsīkt, ka ticīgo nauda aizplūda no viņa, it kā slepeni kāds būtu ievirzījis avotu citā gultnē. Pienāca diena, kad abats Peiramāls vairs nespēja pildīt apsolītos maksājumus. Cilpa ap viņa kaklu bija savilkta ļoti izdevīgi, ko abats Peiramāls izprata tikai vēlāk. Tēvs Sampē bija no jauna pievērsis grotai bīskapa labvēlību. Klīda pat valodas par slepeniem apkārtrakstiem, kas tika izsūtīti bīskapijām, lai naudas sūtījumi turpmāk netiktu vairs adresēti draudzes baznīcai. Rijīgā, nepiepildāmā grota prasīja sev visu un aprija visu, un nogāja pat tiktāl, ka piecsimt franku naudaszīmes, kas bija ieliktas draudzes ziedojumu urnā bazilikā, tika izņemtas ārā: urnu izlaupīja un draudzi apzaga. Bet abats Peiramāls, kaisli iemīlējis jaunceļamo baznīcu, kas bija viņam tikpat kā paša meita, nikni pretojās visām pārestībām, viņš bija gatavs atdot savas asinis par šo baznīcu. Sākumā abats Peiramāls bija noslēdzis līgumu baznīcas pārvaldes vārdā; kad viņš vēlāk vairs nezināja, kā lai kārto maksājumus, viņš rīkojās savā vārdā. Sī celtne bija visa viņa dzīve, un viņš nomocīja sevi pārcilvēciskās pūlēs. Apsolīto četrsimt tūkstošu franku vietā viņš bija spējis dot uzņēmējam

tikai divsimt tūkstošus franku; municipālā padome iespītējās un nedeva apsolītos simttūkstoš frankus ātrāk, kamēr baznīca nebūs zem jumta. Acīmredzot šeit rīkojās pretēji pilsētas interesēm. Kā dzirdēja stāstām, tēvs Sampē nodarbojās ar slepenām intrigām un kaitēja, kur vien varēja. Pēkšņi tas uzgavilēja, darbus pārtrauca.

Tas bija nāvīgs trieciens. Abats Peiramāls, kalnietis ar platiem pleciem un lauvas galvu, bija trāpīts tieši sirdī, sagrīļojās un krita kā zibens ķerts ozols. Viņš iegūla gultā un vairs nepiecēlās. Nostāsti klīda, ļaudis runāja, ka tēvs Sampē, slēpdamies aiz reliģiska iegansta, mēģinājis iezagties draudzes namā, lai pārliecinātos, ka pretinieks, no kura tas baidījās, ir ievainots nāvīgi; stāstīja pat, ka tēvs Sampē bijis jāpadzen no ciešanu istabas, jo viņa atrašanās tur bijusi skandaloza. Vēlāk, kad uzvarētais un sarūgtinātais abats bija miris, triumfējošais tēvs Sampē bijis redzams izvadīšanā, kur to neviens neesot iedrošinājies aizdzīt. Apgalvoja, ka viņa sejā starojis uzvaras prieks, kas modinājis ļaudīs riebumu. Tagad viņš bija atbrīvots no vienīgā cilvēka, kurš tam bija par šķērsli un no kura likumīgās autoritātes tas baidījās! Tagad tēvam Sampē vairs nebija jādalās ne ar vienu, tagad pieveikti un aprakti bija abi Lurdas dievmātes darbinieki: Bernadete klosterī, abats Peiramāls pazemē. Grota piederēja vienīgi viņam, dāvanas nāks vienīgi viņam, un aptuveni astoņsimt tūkstoši franku lielo budžetu, kas bija viņa rīcībā katru gadu, viņš tagad varēs izlietot pēc paša vēlēšanās. Tagad viņš pabeigs milzīgos darbus — pārvērtīs baziliku patstāvīgā, ne no viena neatkarīgā valstiņā, viņš palīdzēs jaunās pilsētas uzplaukumam, lai vairāk nošķirtu veco pilsētu, aizvirzītu to aiz savas klints kā niecīgu draudzīti, kas izzūd visvarenās kaimiņienes krāšņumā. Tā bija karaliste, kurai tagad piederēja visa nauda un visas priekšrocības.

Tomēr jaunā draudzes baznīca, lai gan darbi tajā tika pārtraukti un to no visām pusēm iekļāva sastatnes, bija jau vairāk nekā līdz pusei uzcelta līdz pat apakšējām sānu velvēm. Tā varēja kļūt par bīstamu sāncensi, ja pilsēta kādu dienu iedomātos šo celtni pabeigt. Tāpēc vajadzēja celtni galīgi iznīcināt un pārvērst neatjaunojamās drupās. Tātad slepenais darbs turpinājās, tas bija cietsirdības brīnums, lēna postīšana. Sākumā jaunais kirē, būdams vientiesīgs cilvēks, tika iespaidots tiktāl, ka viņš nemaz neatgrieza draudzei adresētas naudas sūtī-

jumu aploksnes un visas apdrošinātās vēstules nodeva liesi grotas tēviem. Pēc tam sāka kritizēt baznīcas celšanai izvēlēto vietu, bīskapijas arhitektam uzdeva sastādīt ziņojumu, kurā veco baznīcu atzina par vēl ļoti izturīgu un pietiekoši liela tilpuma šejienes dievkalpojumiem. Bet īpaši iespaidoja bīskapu, izklāstot viņam no nepatīkamās puses jautājumu par naudas grūtībām, kādas bija radušās ar uzņēmēju. Sis Peiramāls neesot bijis nekas vairāk kā straujš, ietiepīgs cilvēks, jau tuvu vājprātam, kura neapvaldītā jūsma gandrīz kompromitējusi reliģiju. Un bīskaps, aizmirsdams, ka pats svētījis pirmo svētnīcas pamatakmeni, izlaida rakstu ar interdiktu baznīcai, aizliedzot šai baznīcā noturēt dievkalpojumus, kas bija vissāpīgākais sitiens. Sākās bezgalīgi tiesas procesi, uzņēmējs, kas bija dabūjis tikai divsimt tūkstošus franku par izpildīto darbu, kura vērtība bija piecsimt tūkstoši franku, iesniedza sūdzību, vērsdamies pret abata pēcteci, draudzes valdi un pilsētas padomi, kas vēl joprojām atteicās izmaksāt savus piešķirtos simttūkstoš frankus. No sā kūma prefektūras padome atteicās no šīs viņas kompetencē neietilpstošās lietas, bet vēlāk, kad valsts padome aizsūtīja tai atpakaļ saraksti, tā piespieda pilsētai izmaksāt simttūkstoš frankus un abata pēctecim pabeigt baznīcas celtni, neiejaucot šai lietā baznīcas valdi. No jauna tika iesniegta sūdzība valsts padomē, kas atcēla prefektūras spriedumu, un šoreiz lietu izbeidza, uzlikdama darbu samaksu draudzes valdei vai — maksāt nespējas gadījumā — abata pēctecim. Ne viens, ne otrs nebija spējīgs maksāt, un situācija palika tā pati. Sie procesi ilga piecpadsmit gadus. Tā kā pilsēta tomēr bija izlēmusi dot savus simttūkstoš frankus, tad parāds, kas jāmaksā uzņēmējam, tagad sasniedza vēl divsimt tūkstošus franku. Dažādi izdevumi un sakrājušies procenti bija šo summu palielinājuši tiktāl, ka tagad tā pieauga līdz sešsimt tūkstošiem franku; no otras puses, ja baznīcas pabeigšanai vajadzīgo summu novērtēja ar četrsimt tūkstošiem franku, tad tagad bija vajadzīgs miljons, lai šīs jaunās drupas izglābtu no droša sabrukuma. Sākot ar šo dienu, grotas tēvi varēja mierīgi gulēt: viņi baznīcu bija iznīcinājuši, tā savukārt bija mirusi.

Bazilikas zvani skandēja, cik jaudāja, tēvs Sampē valdīja kā uzvarētājs pēc šīs gigantiskās cīņas, pēc šī cīniņa uz nažiem, kur tika nogalināti pat“akmeņi pēc tam, kad klusajā sakristeju ēnā bija nogalināts cilvēks. Vecā

Lnrda tagad smagi cieta'par to, ka ietiepībā un nesaprātībā nebija atbalstījusi savu mācītāju, kas, mīlēdams savu draudzi, mira no ciešanām; kopš tās dienas jaunā pilsēta nemitīgi auga un ziedēja uz vecās pilsētas rēķina. Visa nauda ieplūda jaunajā pilsētā, grotas tēvi ierāva labu naudiņu, piedalīdamies viesnīcu un sveču bodīšu uzņēmumos, pārdodami avota svēto ūdeni, lai gan oficiāli pēc līguma ar pilsētas valdi viņiem bija aizliegts nodarboties ar tirdzniecību. Viss novads pagrima, grotās triumfs izraisīja tik alkatīgu mantrausības kāri, tik drudžainu, kvēlu vēlēšanos gūt un baudīt, ka miljonu lietus gāzmā ļaužu tikumība grima no dienas dienā arvien dziļāk un pārvērta Bernadetes Betlcini Sodomā un Gomorā. Tēvs Sampē dieva triumfu pabeidza cilvēku nelietību vidū par postu dvēselēm. Milzīgas celtnes izauga no zemes, pieci vai seši miljoni bija jau izdoti, viss bija upurēts gribai nobīdīt pie malas draudzes baznīcu, lai visu guvumu paturētu sev. Milzīgās kāpnes, kas izmaksāja neizsakāmi daudz, te nebija uz svētās jaunavas vēlēšanos, kura prasīja, lai ticīgie nāktu šurp procesijās. Tas taču nebija gājiens procesijā, kur ļaudis bazilikas kreisajā pusē pa kāpnēm nokāpa un labajā atkal uzkāpa, tā bija riņķošana uz vietas. Bet svētajiem tēviem bija izdevīgi, ka cilvēki, aizejot no viņiem, nāca atkal pie viņiem atpakaļ, tādējādi viņi bija vienīgie īpašnieki, laimīgie fermeri, kas ievāc sev visu ražu. Kirē Peiramāls bija ap- „ rakts savas nepabeigtās un grūstošās baznīcas kriptā, un Bcrnadete bija mirusi pēc ilgas cīņas ar nāvi klosterī, kur viņa arī šobrīd atdusas zem kādas kapelas akmens plātnes.

Iestājās dziļš klusums, kad ārsts Saseņs beidza garo stāstu. Tad viņš ar pūlēm piecēlās no savas vietas.

— Mans mīļais bērns, pulkstenis tūlīt būs desmit, es gribētu, lai jūs mazliet atpūstos... Iesim atpakaļ.

Pjērs klusēdams viņam sekoja. Viņi atgriežas pilsētā raitākiem soļiem.

—- Ak jā, — ārsts atsāka, — šeit notikusi liela netaisnība un pārciestas lielas sāpes. Bet ko lai dara! Cilvēks sabojā visskaistākos darbus... Jūs nevarat vēl iedomāties, ņik dziļi skumjš bija tas viss, ko jums nupat stāstīju. Tas ir jāredz, tas ir jāaptausta ar pirkstu... Vai jūs gribētu, lai es jums šovakar parādu Bernadetes istabu un kirē Peiramāla nepabeigto baznīcu?

— Protams, ļoti labprāt!

— Labi, pēc procesijas, pulksten četros, es jūs gaidīšu pie bazilikas, tin tad jūs nāksiet man līdzi.

Viņi vairs nerunāja, katrs nogrimis savās pārdomās.

Tagad Gava tecēja pa labi no viņiem, dziļā aizā, it kā zemes ieplaisājumā, kuram tā traucās cauri un likās pazūdam krūmājos. Bet reizēm tās skaidrais līmenis atkal pavīdēja kā blāvs sudrabs. Tālāk, pēkšņa pagriezienā, to redzēja kā plašu upi plūstam pār līdzenumu, pēc tam lepni veļot savus ūdeņus mundrām straumēm, kurām bieži bija jāmaina gultne, jo smilšainais, oļiem klātais pamats bija izskalots no visām pusēm. Saule sāka dedzināt, tā stāvēja jau augstu pie plašajām debesīm, kuru dzidrais zilums, ietverdams visu milzīgo ieplaku no vienas malas līdz otrai, kļuva tumšāks pie kalniem.

Pēkšņi aiz ceļa pagrieziena Pjēra un ārsta Saseņa acu priekšā tālumā atkal parādījās Lurda. Zem mirdzošajām rīta debesīm pie apvāršņa pacēlās baltā pilsēta lidojošos zelta un purpura putekļos; arvien vairāk tuvojoties tai, skaidrāk saskatāmas kļuva parastās ēkas un diženās celtnes. Un ārsts klusēdams ar plašu, skumju rokas mājienu rādīja jaunajam ceļabiedram augošo pilsētu, it kā piesaukdams to par liecinieci savam stāstam. Tas bija piemērs, uzskatāms pierādījums starojošā dienas gaismā.

Jau varēja saskatīt grotas liesmu mirdzu, kas šobrīd starp zaļajām lapotnēm šķita bālāka. Tad viņu acu priekšā izpletās kaltu akmeņu krastmala, kas ietvēra Gavti, kuras gultni bija vajadzējis novirzīt, tad jaunais tilts, kas savienoja jaunos dārzus ar nesen atklāto bulvāri, milzīgās kāpnes, masīvo Rožukroņa baznīcu un slaido, savā lepnajā grācijā pār visu valdošo baziliku. Ap Baziliku no tās vielas, kur stāvēja Pjērs un doktors Saseņs, no jaunās pilsētas varēja saredzēt tikai baltās ēku fasādes, zaigojošos, jaunos šīfera jumtus, lielos klosterus, lielās viesnīcas, bagātu pilsētu, kas izaugusi kā brīnums no vecās, nabadzīgās zemes, bet aiz klinšu masīva, kur profila pacēlās grūstošās pils sienas, pavīdēja samulsuši un sarukuši vecās pilsētas pazemīgie jumti, mazi jumtiņi juku jukām, ilgo gadu sagrauzti, slinki spiezdamies cits pie cita. Un kā fons šai vakardienas iztēlotajai un šodienas dzīvajai gleznai zem mūžīgās saules mirdzas slējās augšup Mazais Zērs un Lielais Zērs, aizēnodami apvārsni ar saviem kailajiem sāniem, kurus slīpie saules stari klāja dzeltenām un sārtām svītrām.

Ārsts Sascņs vēlējās pavadīt Pjēru līdz pašai «Parādību» viesnīcai; tikai tur viņš Pjēru atstāja, atgādinādams tam viņu norunāto salikšanos šovakar. Pulkstenis vēl nebija vienpadsmit. Pjērs, kuru pēkšņi māca nogurums, piespieda sevi paēst, pirms likās gultā, jo viņš juta, ka tas ir iemesls viņa gurdenumam. Laimīgā kārtā viņš atrada vēl brīvu vietu pie viesnīcas galda, ēda, gulēdams vaļējām acīm, neapjēgdams, ko viņam pasniedza; tad viņš uzkāpa augšā un metās gultā, iepriekš piekodinādams kalponei pamodināt viņu pulksten trijos.

Bet, tikko Pjērs bija izstiepies, drudžainais noskaņojums, kurš viņu pārņēma, neļāva viņam aizvērt acis. Blakus istabā aizmirsts cimdu pāris viņam atgādināja dc Gersēna kungu, kas bija rītausmā aizbraucis uz Ga-varnī un atgriezīsies ne ātrāk kā vakarā. Kāda laimes dāvana gan ir bezrūpība! Viņš pats tagad jutās kā salauzts, garīgi nomocīts un tik smeldzošu skumju mākts, ka varētu mirt. Viss šķita saceļamies pret viņa labo gribu atkarot sev bērnības ticību. Kirē Peiramāla traģiskās dzīves stāsts vēl padziļināja sašutumu, kuru viņā sacēla nostāsts par Bernadeti, izredzēto meiteni mocekli. Vai tad tiešām patiesība, kuru viņš bija nācis meklēt Lurdā, lai tā atdotu viņam ticību, — vai tad tiešām ta būtu novedusi viņu pie vēl lielākas tumsonības nicināšanas, pie rūgtās atziņas, ka cilvēks šai pasaulē ir viens ar savu saprātu?

Beidzot Pjērs iemiga. Bet sapņu tēli vēl joprojām lidinājās pār viņa nemierīgo miegu. Viņam rādījās naudas sagandētā Lurda, kas bija kļuvusi pretīga, pazudinoša, pārvērstā milzīgā tirgū, kur tika pārdots viss — mesas un dvēseles. Viņš redzēja mirušo abatu Peiramalu guļam savas baznīcas drupās, ko pārauga nepateicības sētās nātres. Pjēram nebija miera, viņš nebaudīja saldo aizmirstību nebūtībā, iekams nebija izgaisusi pēdējā vīzija: bālā un nožēlojamā, nomaļā, ēnainā kakta Nevērās klosterī ceļos nometusies Bcrnadete, kas sapņoja par savu darbu, kuru viņai šai pasaulē nekad nebija lemts redzēt.

Ceturtā diena

I

Sāpju dievmātes slimnīcā Marī šorīt bija palikusi Šēza m savā gultā, muguru pret spilveniem atspiedusi. Visu nakti pavadījusi pie grotas, Marī bija atteikusies ļaut sevi aizvest turp no rīta. Kad de Žonkjēra kundze pienāca, lai sakārtotu noslīdējušo spilvenu, Marī jautāja:

— Kāda šodien diena, cienītā kundze?

— Pirmdiena, mans mīļais bērns.

— Ak, tiešām. Dzīve rit tik strauji, ka vairs nezini, kas par dienu, vai ne?... Es esmu tik laimīga! Šodien svētā jaunava mani izdziedinās.

Viņa smaidīja svētlaimīgi, it kā sapņotāja nomodā, tik izklaidīga un tik dziļi aizrāvusies ar savu iedomu, ka redzēja tālē noteikti piepildāmies savu cerību. Svētās Onorīnas zāle viņai visapkārt kļuva tukša, visas slimnieces bija devušās uz grotu, palika vienīgi Vētī kundze, blakus gultā cīnīdamās ar nāvi. Bet Marī pat nepamanīja to, tā meiteni iepriecināja klusums, kas pēkšņi iestājās. Bija atvērts kāds logs uz pagalmu, rīta saules spožums plūda iekšā platā staru kūlī, kura zeltainie putekļi dejoja tieši uz Marī gultas palaga, glāstīdami viņas bālās rokas. Cik labi bija tā! Tagad šī skumjā zāle, kas naktī pieblīvēta sāpju pilnām guļvietām, ar savu smaku, ar murgu vaidiem, pēkšņi bija saules pielijuši, rīta gaisa atsvaidzināta, mierinošā klusumā tīta!

— Kādēļ jūs nemēģināt mazliet aizmigt? — kā rūpīga māte vaicāja de Žonkjēra kundze. — Jūs taču esat pārgurusi, visu nakti nomodā pavadot.

Marī šķita pārsteigta: viņa taču jutās tik vieglina, ka varētu spārnos pacelties, pat nesajuta vairs savus locekļus.

— Es nepavisam neesmu nogurusi, man nenāk miegs... Gulēt? Ak nē, tas būtu pārāk bēdīgi, tad taču es vairs nezinātu, ka tikšu dziedināta!

Sie vārdi izraisīja palātas priekšniecei smieklus.

— Kāpēc tad jūs nepiekritāt, lai jūs ved uz grotu? Jums būs skumji gultā vienai pašai.

— Kundze, es neesmu viena pali, es esmu ar viņu.

Marī ekstāzē salika rokas, atsaukdama atmiņā savu

vīziju.

— Zināt, es viņu redzēju šonakt pamājam man ar galvu un uzsmaidām... Es viņu ļoti labi sapratu, es dzirdēju viņas balsi, lai gan viņa neatvēra lūpas. Pulksten četros, kad svētā sakramenta procesija ies man garām, es tikšu izdziedināta.

De Žonkjēra kundze gribēja meiteni nomierināt, viņa pati bija mazliet nobažījusies par mēnessērdzībai līdzīgo stāvokli, kādā atradās Marī. Bet slimniece atkārtoja:

— Nē, nē, es neesmu vairs slima, es gaidu... Tikai, kundze, saprotiet, man nav vairs jāiet šorīt uz grotu, jo satikšanās, kuru viņa man noteica, būs pulksten četros.

Un klusāk meitene piebilda:

— Pusčetros Pjērs atnāks man paka]... Pulksten četros es būšu dziedināta.

Saules stari lēnām slīdēja augšup pa viņas kailajām, caurspīdīgajām, slimīgi trauslajām rokām, bet apbrīnas cienīgie, pāri pleciem krītošie gaišie mati paši likās saules staru plūsma, kas apvija visu viņas augumu. No pagalma ielidoja putniņa dziesma un ielīksmoja zāles trīsošo klusumu. Tepat kaut kur droši vien rotaļājās bērns, kurš gan nebija redzams, bet brīžiem atskanēja vieglas smieklu skaņas siltaja, brīnum klusajā gaisā.

— Nu labi, — de Žonkjēra kundze nolēma, — neguliet, ja miegs nenāk. Bet esiet prātīga, tad jūs arī atpūtīsieties.

Blakus gultā Vētī kundze cīnījās ar nāvi. Nevienam nebija tik daudz drosmes, lai aizvestu viņu uz grotu, jo viņa varēja izdzist ceļā. Jau labu brīdi Vētī kundze bija aizvērusi acis, māsa Hiacinte, kura to apskatīja, ar rokas mājienu pasauca Dezanjo kundzi, lai dalītos ar viņu ļaunajā nojautā. Tagad abas noliecās pār mirstošo un pieaugošā nemierā vēroja katru tās kustību. Viņas seja, kas atgādināja netīru masku, bija jau kļuvusi dzeltena, acis iekritušas, un lūpas šķita vēl plānākas; it sevišķi biedēja gārdzieni, šie gārdzieni, kuri līdz ar vārgo, smirdošo elpu izlauzās no viņas krūtīm, ko bija sapostījis vēzis! Pēkšņi Vētī kundze pacēla acu plakstus un nobijās, ieraudzīdama pār sevi pārliekušās divas sejas. Vai tad tiešām nāve jau bija tik tuvu, ka uz viņu tā skatījās? Bezgalīgas skumjas parādījās viņas acīs, bezcerīgs žēlums par aizejošo dzīvi. Tas neizvērtās niknā protestā, jo viņai nebija vairs spēka pretoties; bet kāds gan tas bija briesmīgs liktenis — pamest savu veikaliņu, paražas, vīru, lai atbrauktu tik tālu nomirti Spītēt šā ceļojuma briesmīgajām mocībām, lūgt svēto jaunavu dienu, lūgt nakti un tomēr netikt uzklausītai, nomirt, kad citi kļūst veseli!

Viņa spēja vairs tikai šļupstēt:

— Ai, kā es ciešu, ai, kā es ciešu... Es jūs ļoti lūdzu, dariet kaut ko, dariet vismaz kaut ko, lai es vairs neciestu.

Mazā Dezanjo kundze ar savu skaisto, pienbalto seju gaišo, sajukušo matu ielokā bija dziļi satraukta. Viņa nebija pieradusi skatīt nāves cīņas, viņa būtu atdevusi pusi savas sirds, kā pati teica, lai glābtu šo nabaga sievieti. Dezanjo kundze piecēlās, pasaukdama sāņus māsu Hiacinti, kura arī bija saviļņota līdz asarām, bet mierināja sevi ar atpestīšanu, ko slimajai nesīs žēlīgā nāve. Vai tad tiešām vairs nekā nevarēja darīt? Vai tad nekā vairs nevarēja palīdzēt, kā mirstošā slimniece to lūdza? šai pašā rītā pirms divām stundām abats Židēns bija pieņēmis viņas grēksūdzi un devis svēto vakarēdienu. Viņai bija sniegta debesu palīdzība, tas ir vienīgais, uz ko viņa var paļauties, jo jau ilgu laiku no cilvēkiem viņa neko vairs negaidīja.

— Nē, nē, mums jāpasteidzas, — iesaucās Dezanjo kundze.

Viņa piegāja pie de Žonkjēra kundzes, kas stāvēja pie Marī gultas.

— Cienītā kundze, vai dzirdat šo nelaimīgo cietēju? Māsa Hiacinte domā, ka viņa dzīvos vēl tikai dažas stundas. Bet mēs nevaram viņai ļaut tā vaidēt... Ir taču kaut kas nomierināšanai. Kāpēc nepasaukt jauno ārstu, kurš ieradās reizē ar mums?

— Protams, — palātas priekšniece atbildēja, — tūlīt.

šeit, slimnīcas palātā, nekad nedomāja par ārstu. Doma

par to dāmām atausa vienīgi baigu krīžu brīžos, kad slimnieces kliedza aiz sāpēm.

Māsa Hiacinte, pati izbrīnījusies, ka nebija iedomājusies par Ferānu, kurš atradās tepat blakus istabā, jautāja:

— Vai jūs vēlaties, cienītā kundze, lai es pameklēju Ferāna kungu?

— Jā gan, protams, vediet to ātri šurp!

Kad māsa bija aizgājusi, de Žonkjēra kundze pieaicināja palīgā Dezanjo kundzi, lai mazliet paceltu mirstošās slimnieces galvu, cerēdama tādējādi nedaudz atvieglot viņas sāpes. Sīs abas dāmas šorīt bija palikušas vienas pašas, visas pārējās kopējas bija aizgājušas kārtot savus darījumus vai arī piedalīties lūgšanās. Lielās, tukšās zāles dzijumā, kur valdīja tik tīkams miers un trīsēja saules staru siltums, vēl arvien brīžiem bija sadzirdami dzidri neredzama bērna smiekli.

— Vai tā ir Sofī, kas te trokšņo? — pēkšņi jautāja priekšniece, mazliet nervoza lielajās rūpēs par katastrofu, kuru tā paredzēja.

Ātri viņa aizgāja līdz zāles galam; tā tiešām bija Sofi Kuto, pagājušā gadā brīnišķīgā kārtā dziedinātā mazā meitene, kas bija nosēdusies zemē aiz kādas gultas, un, lai gan viņai bija jau četrpadsmit gadu, viņa rotaļājās ar lupatu lelli. Sofī sarunājās ar to, viņa bija tik laimīga un tā nogrimusi savā rotaļā, ka skaļi un sirsnīgi smējās.

— Stāviet taisni, jaunkundzi Nu, parādiet, kā jūs polku dejojatl Viens, divil Dejojiet, riņķojiet, apskaujiet kuru gribatl

Tad pienāca de Žonkjēra kundze.

— Manu meitiņ, šeit ir viena slimniece, kas ļoti cieš un jūtas gauži slikti... Nevajag tik skaļi smieties.

— Ak, kundze, es nezināju.

Sofī bija piecēlusies, turēdama lelli rokā un kļūdama ļoti nopietna.

— Cienītā kundze, vai viņa mirs?

— Baidos, ka jā, mīļā meitiņ.

Tad Sofī vairs pat neelpoja. Viņa gāja līdzi palātas priekšniecei un apsēdās uz blakus gultas; iepletusi savas lielās acis kvēlā ziņkārē, meitene bez jebkādām bailēm noraudzījās Vētī kundzē, kura cīnījās ar nāvi. Dezanjo kundze nervozēja nepacietībā, neredzēdama ārstu nākam, bet A^arī, iegrimusi aizrautībā, saules apspīdēta, šķila atrodamies tālu no visa, kas notika viņas tuvumā, jo viņa bija pārsteidzoša brīnuma gaidās.

Māsa Hiacinte nebija atradusi Ferānu mazajā kambarītī blakus veļas istabai, kur viņš parasti uzturējās, un viņa meklēja ārstu pa visu māju. Jau divas dienas jaunais ārsts arvien vairāk mulsa šai dīvainajā slimnīcā, kur viņa palīdzību meklēja vienīgi gadījumos, kad sākās nāves agonija. Pat nelielā aptieciņa, kuru viņš bija atvedis līdzi, izrādījās lieka, jo nebija nemaz ko domāt par kaut kādu ārstniecību, slimnieki šurp bija ieradušies nevis ārstēties, bet gan cerot uz zibenīgu, brīnumainu izdziedināšanu; tāpēc viņš arī deva slimniekiem vienīgi opija pilienus, kas atviegloja pārāk smagās ciešanas. Ferāns bija apjucis, reiz pavadot ārstu Bonatnī pa palātām slimnieku apskatē. Tā bija vienkārša pastaiga, jo šis ārsts bija nācis šurp aiz ziņkāres, viņš neinteresējās par slimniekiem, neapskatīja tos un neizvaicāja. Viņš rūpējās vienīgi par šķietamajām dziedināšanām, apstājās pie sievietēm, kuras pazina, jo bija redzējis tās savā brīnišķo dziedināšanu konstatēšanas birojā. Vienai no tām bija trīs slimības, un svētā jaunava to pagodināja, izdziedinot līdz šim brīdim vienu slimību, bet bija labas cerības arī uz pārējo izdziedināšanu. Reiz kāda iepriekšējā dienā dziedinātā nelaimīgā uz jautājumu par labsajūtu atbildēja, ka sāpes atkal atjaunojušās; tas tomēr nespēja ietekmēt ar visu samierinājušos, jautri noskaņoto ārstu Bonamī, kurš vienmēr paļāvās uz to, ka debesis pabeigs iesākto darbu. Vai tad tas nebija jauki, ja veselība jau sāka uzlaboties? Tāpēc viņš parasti mēdza teikt: «Sākums jau ir, pacietieties!» Visvairāk ārsts Bonamī baidījās no palātu priekšnieču uzmācības, visas gribēja to aizturēt, lai parādītu sevišķus gadījumus. Katrai bija tik daudz iedomības, lai uzskatītu savā pārziņā esošās pacientes par visgrūtāk slimām, par izcili briesmīgiem gadījumiem. Tādējādi dāmas nepacietīgi vēlējās, lai ārsts šos gadījumus konstatētu un viņas pēc tam varētu triumfēt. Viena turēja ārstu aiz rokas un apgalvoja, ka viņas nodaļā atrodas kāda spitālīgā. Otra lūdza ārstu pie savas slimnieces, gluži jaunas meitenes, kuras mugura pārklāta ar zivju zvīņām. Trešā viņam čukstēja ausī atbaidošus sīkumus par kādu precētu dāmu no labākajām aprindām. Viņš izvairījās, noraidīja uzaicinājumu tās apmeklēt, apsolīdams atnākt vēlāk, kad viņam būšot laiks. Ja uzklausītu visas šīs dāmas, kā viņš teica, tad vesela diena aizritētu nevajadzīgās apspriedēs. Pēc tam viņš pēkšņi apstājās pie kādas brīnuma dziedinātas slimnieces, ar rokas mājienu pieaicinādams ārstu Ferānu un iesaukdamies: «Lūk, interesanta izdziedināšana!» Ferāns apjucis bija spiests noklausīties Bonamī stāstījumu par slimību, kura pēc pirmās iegremdēšanas baseinā bi ja izzudusi.

Beidzot abats Židēns, kuru māsa Hiacinte sastapa, pastāstīja, ka jaunais ārsts tagad atrodoties ģimeņu zālē. Sī jau bija ceturtā reize, kad viņš nokāpa pie braļa Izi-dora, kura ciešanas nerima. Ferāns vairs nevarēja neko citu darīt kā nemitīgi dot tam opiju. Savās mokās brālis Izidors lūdza vienīgi mazliet atvieglot viņa ciešanas, lai pēcpusdienā varētu aiziet uz grotu, kurp no rīta nebija varējis nokļūt. Bet sāpes pastiprinājās, un viņš zaudēja samaņu.

Ienākot māsa Hiacinte ieraudzīja jauno ārstu Šēzam misionāra gultas galvgali.

— Ferāna kungs, nāciet ātri man līdzi augšā svētās Onorīnas zālē, mums tur ir slimniece, kura guļ uz miršanu.

Ferāns uzsmaidīja māsai; ikreiz, viņu uzlūkodams, ārsts jutās priecīgs un pacilāts.

— Tūlīt iešu jums līdzi, māsiņ. Tikai pagaidiet mirklīti, jā? Es gribētu mazliet uzmundrināt šo nelaimīgo.

Viņa pacietīgi gaidīja un palīdzēja, kur varēja. Ģimeņu zāles viss apakšējais stāvs bija saules pilns, un caur trim lielajiem logiem, kas vērās uz šauru dārziņu, plūda iekšā svaigs gaiss. Šorīt palātā bez brāļa Izidora bija palicis savā gulta mazliet atpūsties tikai Sabatjē kungs, bet Sabatjē kundze, izmantodama gadījumu, bija izgājusi iepirkties dāvanām medaļas un svētbildes. Ar svētlaimīgu izteiksmi sejā sēdēdams gultā, muguru spilvenos atspiedis, Sabatjē kungs ļāva rožukroņa krellēm slīdēt caur pirkstiem; viņš vairs nelūdza, bet neapzināti izklaidīgu skatienu lūkojās savā kaimiņā, ar skumju ziņkāri vērodams mirstošo.

— Ak, māsiņ, — Sabatjē kungs teica māsai Hiacintei, kura bija pienākusi tuvāk, — šis nabaga brālis man iedveš apbrīnu. Vakar es vienu brīdi šaubījos par svēto jaunavu, jo viņai nav labpaticis mani uzklausīt septiņu gadu laikā, kopš ierodos šeit; bet, redzot šo cietēju, kurš ir tik pacietīgs savās mokās, man sametās kauns par savu mazticību. Jūs nevarat iedomāties, kā viņš cieš, bet vajag tikai viņu redzēt pie grotas ar sajūsmas pilnā cerībā mirdzošām acīm! ... Tas tiešām ir ļoti skaisti. Es zinu tikai vienu kāda nepazīstama itāliešu meistara gleznu Luvrā, kurā attēlota šādas ticības dievišķi apskaidrota mūka seja.

Šajā dzīves sagrauztajā vīrā uz mirkli pamodās atkal kulturālais cilvēks, kādreizējais universitātes lektors, kurš labi orientējās literatūrā un māksla un kurš tagad prasīja uzņemt viņu slimnīcā un vēlējās būt tikai nabaga cilvēks, lai aizkustinātu debesis. Viņš atkal atguvās un nesatricināmā, sīkstā ceribā, ko nespēja nomākt septiņi veltīgi ceļojumi uz Lurdu, piebilda:

— Galu galā man taču vēl paliek vesela pēcpusdiena, jo mēs aizbrauksim tikai rit. Ūdens gan ir ļoti auksts, bet es tomēr likšu sevi iegremdēt pēdējo reizi; visu šo ritu es atkal lūdzu, lūdzu piedošanu par savu vakarējo sacelšanos... Vai nav tā, māsiņ, svētajai jaunavai pietiek ar vienu vienīgu sekundi, ja viņa grib dziedināt savus bērnus... Lai notiek viņas prāts un svētīts viņas vārds!

Viņš atkal skaitīja Ave un Paler, vēl lēnāk jaudams slīdēt rožukroņa krellēm, bet viņa acu plaksti pa pusei aizvērās, un kopš daudziem no dzīves it ka atšķirtiem gadiem viņa gurdajā sejā atkal parādījās seno bērnības dienu izteiksme.

Ārsts Ferāns ar rokas mājienu pasauca Martu, brāja Izidora māsu. Viņa bija šeit un, stāvēdama gultas kājgalī nolaistām rokām, raudzījās mirstošajā, dievinātajā brālī; neviena asara nenoritēja, viņa pacietīgi visu pacieta kā jau nabaga aprobežota būtne. I<ā padevīgs suns viņa bija sekojusi brālim, iztērēdama nedaudzos ietaupītos sū; nespēdama nekā viņam palīdzēt, viņa tikai klusi noraudzījās viņa ciešanās. Tādēļ, kad ārsts viņai lūdza mazliet augstāk pacelt slimnieku, viņa bija laimīga, ka beidzot var būt kaut kur noderīga. Viņas tuklajā, skumjajā, vasaras raibumiem nosētajā sejā atplaiksnījās prieks.

— Pieturiet viņu, bet es mēģināšu iedot viņam zāles.

Marta pacēla slimnieku, un Ferāns pienāca ar mazu

karotīti, lai starp sakostajiem zobiem ielietu viņam dažus pilienus šķidruma. Gandrīz tai pašā mirklī slimnieks atvēra acis un dziji nopūtās. Tagad brālis Izidors kļuva daudz mierīgāks, jo opijs atstāja iespaidu un mazināja labajos sānos sāpes, kuras svilināja kā nokaitēta dzelzs. Bet slimnieks bija tik vārgs, ka bija jāpicliek auss pie viņa lūpām, lai sadzirdētu viņu.

Ar nespēcīgu rokas mājienu brālis Izidors lūdza Ferānu noliekties.

— Kungs, jūs esat ārsts, vai ne? Dodiet man tik daudz spēka, lai varu aiziet līdz grotai šo pēcpusdienu... Esmu pārliecināts, ka svētā jaunava mani dziedinās, ja spēšu turp aiziet.

— Protams, ka jūs turp aiziesiet, — atbildēja jaunais ārsts. — Vai tad jūs nejūtaties daudz labāk?

— Ak, daudz labak... nēl Ļoti labi zinu, kas man kait, jo esmu redzējis mirstam daudz mūsu brāļu tur, Sene-galā. Kad skartas ir aknas un strutojošs augonis laužas uz āru, beigas ir klāt. Tad nāk sviedri, drudzis, murgi... Bet svētā jaunava aizskars slimo vietu ar savu mazo pirkstiņu, un tā kļūs vesela. Ak, es jūs visus ļoti lūdzu aiznest mani uz grotu pat tad, ja neesmu vairs pie samaņas.

Arī māsa Hiacinte bija pienākusi un noliekusies pie slimā.

— Esiet bez rūpēm, mans dārgais brāli. Pēc brokastīm jūs aiznesīs uz grotu, un mēs visi lūgsim par jums.

Beidzot māsa Hiacinte varēja aizvest Ferānu, izmisusi par aizkavēšanos un nemierīga par Vēti kundzi. Tomēr šī brāļa liktenis izraisīja viņā līdzjūtību, un, kāpdama augšup, viņa jautāja ārstam, vai tad tiešām vairs nav nekādu cerību. Ārsts bezcerīgi pamāja. Brauki uz Lurdu šādā stāvoklī bija neprāts.

Tad viņš atģidās un pasmaidīja.

— Lūdzu piedošanu, māsiņ. Jūs zināt, ka par nelaimi es esmu neticīgais.

Viņa savukārt pasmaidīja kā iecietīgs draugs, kas piedod visus trūkumus tiem, kurus mīl.

— Ak, tas nekas, es jūs pazīstu, jūs tomēr esat lāga zēns... Un bez tam mēs redzam tik daudz cilvēku, mēs ejam pie tādiem pagāniem, ka mums būtu nemitīgi jādusmojas, ja visu to ņemtu vērā.

Augšā, svētās Onorīnas zālē, viņi atrada Vētī kundzi vēl joprojām vaidam nepanesamās mokās. De Žonkjēra kundze un Dezanjo kundze stāvēja pie viņas gultas, nobālušas, līdz sirds dziļumiem satrauktas no šiem nāves vaidiem, kuros bija nemitīgi jāklausās. Un, kad viņas klusā balsī Ferānu izvaicāja, tas atbildēja, paraustot plecus: sieviete nolemta nāvei, viņai atlicis ko dzīvot dažas stundas vai varbūt dažas minūtes. Vienīgais, ko viņš varēja darīt, — iedot narkotisku līdzekli, lai atvieglotu šausmīgās nāves mokas, kuras viņš paredzēja. Vētī kundze raudzījās ārstā, viņa vēl bija pie apziņas un ļoti paklausīgi dzēra visas zāles. Tāpat kā citām, arī viņai bija viena vienīga vēlēšanās — atgriezties grotā.

Vētī kundze šļupstēja kā bērns, kas baidās, ka to neuzklausīs.

— Uz grotu, vai ne? Uz grotu ...

— Jūs tūlīt tur aiznesis, es jums to apsolu, — teica māsa Hiacinte. — Tikai jabūt prātīgai. Centieties mazliet iemigt, lai uzkrātu spēkus.

Slimā šķita snaužam, un de Žonkjēra kundze aizveda Dezanjo kundzi zāles otrā galā, kur abas sāka skaitīt veļu; viņām sajuka skaitīšana, jo bija pazudušas servjetes. Sofi, sēžot uz pretējās gultas, nebija pakustējusies. Lelli viņa bija nolikusi uz ceļiem, gaidot, kad dāma nomirs, jo viņai, Sofi, taču bija teikts, ka tā drīz mirs.

Māsa Hiacinte bija palikusi pie mirstošās Vētī kundzes un, negribēdama zaudēt laiku, bija paņēmusi adatu un diegu, lai sašūtu kādas slimnieces ņieburu, kas no ilgās lietošanas bija piedurknēs ieplīsis.

— Jūs taču paliksiet brīdi pie mums, vai ne? — viņa jautāja Ferānam.

Tas vēl arvien novēroja Vētī kundzi.

— Jā, jā ... Viņa var nomirt kuru katru brīdi. Bīstos, ka var but asins izplūdums.

Kad ārsts pamanīja blakus gultā Māri, viņš jautāja klusināta balsi:

— Kā viņai klājas? Vai viņa jūtas mazliet labāk?

— Nē, vēl ne. Ak, šis mīļais bērns, mēs visas no sirds novēlam viņai visu labāko! Tik jauna, tik apburoša un tik dziļi apbēdināta!... Paskatieties taču uz viņu šajā mirklī. Cik viņa skaista! Saules spožumā viņu var noturēt par svēto ar lielajām, aizrautībā mirdzošajām acīm un zelta matiem, kas mirdz kā staru vainags.

Ferāns ieinteresēts mirkli vēroja Marī. Meitene to valdzināja ar savu nebūtībā grimstošo skatienu, ar vienaldzību pret visu apkārtni, kvēlo ticību un kvēlo prieku, kas bija pārņēmis visas viņas domas.

— Viņa tiks dziedināta, — ārsts murmināja, it kā klusi izteiktu pareģojumu. — Viņa tiks dziedināta.

Tad viņš tuvojās māsai Hiacintei, kura bija apsēdusies augstā, plaši atvērtā loga iedobumā, pa kuru no pagalma plūda iekšā siltais gaiss. Saulite jau rietēja, tā slīdēja vēl kā šaura zelta svītra pār māsas ballo galvas un krūšu segu. Ferāns palika stāvam māsas Hiacintes priekšā, atspiedies pret palodzi, un skatījās, kā viņa šuva.

— Vai jūs zināt, māsiņ, — viņš iesāka, — ka šis ceļojums uz Lurdu, kuru es pieņēmu kā klaušas, lai pakalpotu draugam, ir pārvērties par vienu no retajiem laimes mirkļiem manā dzīvē?

Viņa nesaprata un naivi jautāja:

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka es atkal atradu jūs, ka esmu šeit kopā ar jums un varu jums mazliet palīdzēt jūsu apbrīnas cienīgajā darbā. Kaut jūs zinātu, cik ļoti esmu jums pateicīgs, kā es jūs mīlu un kā es jūs cienu!

Māsa Hiacinte pacēla galvu, lai ieskatītos ārsta sejā, viņa uzjautrinājās bez jebkāda samulsuma. Māsa Hiacinte bija brīnum daiļa ar savu sirsnīgo lilijas zieda sejiņu, mazo, smejošo mutīti un skaistajām, zilajām acīm, kas vienmēr smaidīja. Viņa šķita tik trausla un vijīga, ar neattīstītām krūtīm kā nevainībā un uzupurēšanās priekā uzaugusi maza meitenīte.

— Jūs mani tik ļoti mīlat! Kāpēc?

— Kāpēc es jūs mīlu?... Jūs esat vislabākā, vis-mierinošākā būtne. Manā dzīvē līdz šim jūs esat pali dārgākā, pati maigākā atmiņa, tā, kuru es saucu, kad man nepieciešams atbalsts un drosme... Vai tad jūs neatceraties vairs to mēnesi, kuru mēs abi pavadījām manā nabadzīgajā istabiņā, kad es biju slims un jūs mani tik pašaizliedzīgi kopāt?

— Jā gan, jā gan!... Man taču nekad nav bijis tik patīkams slimnieks, kāds bijāt jūs. Jūs dzērāt visas zāles, kuras es jums devu, un, kad es jums apspraudu gultā segu pēc tam, kad bija mainīta veļa, jūs nekustējāties vairs un izturējāties rātni kā bērns.

Viņa vēl arvien raudzījās ārstā ar savu atklāto smaidu. Ferāns bija ļoti skaists, ļoti plecīgs, mazliet palielu degunu, bet brīnišķīgām acīm un sārtām lūpām zem melnajām ūsām, savas vīrišķīgās jaunības pašā plaukumā. Bet māsa Hiacinte šķita vienkārši laimīga, redzot, ka viņš stāv tās priekšā, aizkustināts līdz asarām.

— Ak, māsiņ, es būtu nomiris bez jums. Tā esat jūs, kura mani izglāba.

Prieka pilnā saviļņojumā raugoties viens otrā, abi atcerējās brīnumjauko mēnesi. Viņi nedzirdēja vairs Vētī kundzes gārdzienus, neredzēja vairs gultām pieblīvēto zāli, kas savā nekārtībā atgādināja pēc kāda vispārēja nelaimes gadījuma steigā iekārtotu lazareti. Kādas tumšas, drūmas mājas pašā augšā, kādā vecās Parīzes šaurā jumtistabiņā, viņi domās pārcēlās, un tur gaiss un gaisma iespraucās tikai pa mazu, uz veselu jumtu klāstu atvērtu lodziņu. Cik gan burvīgi būt vieniem! Drudzis bija uzveicis Ferānu, un viņa kā labais eņģelis bija nokāpusi pie tā, klusi atnākusi no sava klostera kā biedrs, kas nebīstas nekā! Tā viņa kopa sievietes, bērnus un reizēm arī vīriešus, būdama ļoti laimīga, ja varēja kustēties un atvieglot kādam ciešanas; nekad viņa neiedomājās par sevi kā par sievieti. Šķita, ka arī Ferāns nesapņoja par māsu Hiacinti kā par sievieti; lai gan viņai bija ļoti maigas rokas, mīlīga balss un klusi soļi, viņam tomēr likās, ka no māsas Hiacintes strāvo mātes labsirdība un māsas maigums. Trīs nedēļas, kā pati teica, viņa kopa Ferānu kā bērnu, cilādama un guldīdama, darīdama visus darbus ar labpatiku un bez riebuma, un abiem kā sargs stāvēja blakus ciešanu un līdzjūtības dzidri skaidrais svētums. Tas pacēla abus pāri dzīves ikdienai. Vēlāk, kad Ferāns atveseļojās, — kāda tad sirsnība valdīja viņu starpā, kādi atskanēja smiekli, kā veciem, tuviem draugiem! Māsa Hiaciiue vēl arvien rūpējās par viņu, rāja un viegli uzsita pa rokām, kad viņš ietiepīgi turēja tās virs segas. Viņš noskatījās, kā māsa Hiacinte sagatavoja bļodā mazliet ūdens, tad saziepēja un mazgāja viņa kreklu, lai ietaupītu viņam piecus sū, kuri būtu jāmaksā mazgātavā. Neviens pie viņiem nekad nenāca, abi bija vieni, tūkstoš jūdžu tālu no pasaules, sajūsmināti par šo vientulību, kur biedriskā draudzībā prieku guva viņu jaunība.

— Vai jūs atceraties, māsiņ, to rītu, kad es pirmo reizi sāku staigāt? Jūs mani piecēlāt, jūs mani atbalstījāt, kamēr es streipuļoju tik neveikls, ka nemācēju vairs kustināt savas kajas... Tas mums izraisīja smieklus.

— Jā, jā, jūs bijāt glābts, un es jutos ļoti apmierināta.

— Un tā diena, kad jūs man atnesāt ķiršus... Redzu atkal mūs abus, sevi spilvenos, jūs — Šēzam uz gultas malas ar ķiršiem uz liela, balta papīra starp mums abiem. Es nebūtu tiem pieskāries, ja arī jūs nebūtu tos ēdusi kopā ar mani ... Tad katrs pa kārtai mēs ņēmām pa vienai ogai; papīrs ātri tukšojās, un ķiršogas bija ļoti gardas.

— Jā, jā, ļoti gardas... Tas bija tāpat kā ar jāņogu sīrupu: jūs negribējāt to dzert, pirms pati nebiju to nogaršojusi.

Viņi smējās aizvien skaļāk, atmiņas tos ielīksmoja. Vētī kundzes sāpju pilna nopūta lika abiem atgriezties īstenībā. Ārsts Ferāns noliecās un uzmeta skatienu slimniecei, kura nebija pakustējusies. Palātā vēl joprojām valdīja trīsošais klusums, kuru reizēm pārtrauca Dezanjo kundzes skaidrā balss, skaitot veļu.

Dziļi saviļņots, ārsts Ferāns atsāka ļoti klusi:

— Ak, māsiņ, ja arī es dzīvotu simt gadu, ja arī es iepazītu visus priekus, visus glāstus, nekad nemīlēšu nevienu sievieti tā, kā mīlu jiis!

Nesamulsdama māsa Hiacinte nolieca galvu un sāka atkal šūt. Liliju baltajai sejiņai pārlidoja tikko jaušams sārtums.

— Es arī, Ferāna kungs, es arī jūs ļoti mīlu... Tikai nelieciet man kļūt iedomīgai. Darīju jums to pašu, ko daru tik daudziem citiem. Tas ir mans darbs, mans pienākums, jūs zināt. Un pats skaistākais no visa bija tas, ka mīļais dievs lika jums izveseļoties.

Viņus no jauna pārtrauca. Grivote un Elīza Rukē atgriezās no grotas ātrāk nekā citi. Grivote tūlīt notupās zemē uz sava matrača pie Vētī kundzes gultas kājgaļa; izvilkusi no kabatas maizes gabalu, viņa sāka to kāri ēst. No vakardienas Ferāns bija sācis interesēties par šo di-loņslimnieci, kas atradās dīvainā, nemierpilnā satraukumā, to bija sagrābusi pārspīlēta ēstgriba un drudžaina nepieciešamība kustēties. Arī šobrīd viņu vēl vairāk pārsteidza Elīza Rukē, jo tagad kļuva skaidrs, ka ādas tuberkuloze, kuras radītā brūce ārdīja viņas seju, bija mazinājusies. Viņa turpināja mazgāšanos pie brīnumdarītāja avota un tagad nāca tieši no dziedināšanas medicīniskās konstatēšanas biroja, kur viņu bija sagaidījis triumfējošais ārsts Bonamī. Pārsteigtais Ferāns piegāja tuvāk, apskatīja brūci, kas bija kļuvusi bālāka un jau mazliet apžuvusi. Vēl joprojām brūce gan bija ļoti tālu no sadzīšanas, tomēr jau sākās izveseļošanās. Sis gadījums viņam likās tik interesants, ka viņš nolēma šo to atzīmēt un piezīmes parādīt savam bijušajam augstskolas lektoram, kurš pētīja dažas ādas slimības, kas rodas uz nervu pamata nepareizas vielmaiņas dēļ.

— Vai jūs nejūtat ādas niezi? — Ferāns jautāja.

— Nē, nē, kungs. Es mazgājos un skaitu lūgšanas pēc rožukroņa no visas sirds, un tas ir viss!

Iedomīgā un greizsirdīgā Grivote, kura jau kopš vakardienas pūlī gavilēja, pasauca ārstu.

— Es, cienīts kungs, esmu dziedināta, dziedināta, pilnīgi izdziedināta!

Ferāns draudzīgi pamāja Grivotei, bet izmeklēt aU teicās.

— Es zinu, mans bērns. Jums vispār nekas vairs nekait.

Šajā mirklī Ferānu pasauca māsa Hiacinte. Vii,ia pameta savu šuvekli, ieraugot, ka Vētī kundze uzslējusies sēdus, jo tai bija kļuvis nelabi. Lai gan māsa steidzās, viņa tomēr nepaspēja nokļūt pie slimnieces ar mazgājamo bļodu: slimniece jau bija izvēmusi veselu strūklu melna, sodrējiem līdzīga šķidruma; šoreiz tur bija piejauktas ari asinis violetā nokrāsā. Tas bija asins izplūdums, tuvais gals, ko bija paredzējis ārsts Ferāns.

— Ziņojiet priekšnieces kundzei, — viņš teica pusbalsī, apsēzdamies uz gultas malas.

A^āsa Hiacinte aizskrēja meklēt de Žonkjēra kundzi. Veļa bija saskaitīta, viņa atrada priekšnieci stāvam nomaļus, iegrimušu sarunā ar meitu, kamēr Dezanjo kundze mazgāja rokas.

Raimonda bija uz brīdi izzagusies no ēdamzāles, kur viņa bija norīkota darbā. Aļeitenei šis darbs šķita kā visnepatīkamākās klaušas: no šīs garās, šaurās zāles ar divām rindām notaukotu galdu, ar nabadzības un ēdienu palieku pretīgo smaku viņai kļuva nelabi. Viņa lielā steigā bija kāpusi augšup, izmantodama pusstundu, kas vēl atlika līdz tam brīdim, kad ēdamzālē sāka ierasties slimnieki. Aizelsusies, gluži pietvīkusi, mirdzošām acīm Raimonda metās mātei ap kaklu.

— Ak, māmiņ, kāda laimei... Tas ir nokārtots!

Pārsteigta, no palātas vadības pienākumiem dūcošu

galvu, de Žonkjēra kundze nesaprata meitu.

— Kas tad, mans bērns?

Tad Raimonda, mazliet nosarkdama, teica klusa balsī:

— Manas precības!

Nu bija mātes kārta priecāties. Līksms gandarījums staroja viņas tuklajā nobriedušas sievietes sejā, kas vēl joprojām bija skaista un pievilcīga. Tūlīt de Žonkjēra kundzes acu priekšā iznira viņu mazais dzīvoklītis Vano ielā, kur kopš vira nāves ar viņa atstātajiem dažiem tūkstošiem franku spaidīgos apstākļos audzināja savu meitu. Sīs precības atkal atgrieza māti un meitu dzīvei — viņām atvērsies salonu durvis, tiks atkal atgūts spožais stāvoklis sabiedrībā.

— Ak, mans bērns, kādu prieku tas man sagādā!

Bet pēkšņais samulsums izraisīja neveiklu sajūtu. Dievs bija viņas liecinieks, ka jau trīs gadus viņa brauca uz Lurdu, vienīgi līdzjūtības mudināta un vienīgi aiz dziļa prieka kopt savus dārgos slimniekus. Varbūt, pārbaudot savu sirdsapziņu, viņa atrastu ari mazliet no sava valdonīgā rakstura, jo viņu’ ļoti iepriecināja iespēja pavēlēt, Bet cerība atrast meitai vīru savu aprindu jauno cilvēku vidū, kas mudžēja ap grotu, viņas domās bija pati pēdējā. De Žonkjēra kundze gan reizēm par to domāja, bet tikcļi kā par iespējamību, par kuru nekad nerunāja.

Tomēr prieks nevijus lika viņai atzīties:

— Ak, mans bērns, šis laimīgais iznākums mani nepārsteidz, es to šorīt izlūdzos svētajai jaunavai.

Tad viņa gribēja pārliecināties un izvaicāja meitu sīkāk. Raimonda vēl nebija mātei stāstījusi par savu vakardienas ilgo pastaigu Žerāram pie rokas, negribēdama par to runāt, iekams varēs droši un līksmi paziņot, ka vīrs iekarots. Tagad tas bija nokārtots, kā viņa pati priekā iesaucās: šorīt viņa bija jauno cilvēku satikusi grotā, kur viņš oficiāli viņu bildināja. Droši vien Bērto kungs lūgs sava brālēna uzdevumā viņas roku vēl pirms aizbraukšanas no Lurdas.

— Nu tad, — secināja de Žonkjēra kundze, kura vairs nemaz nešaubījās, bet smaidīja dzijā priekā, — es ceru, ka tu būsi laimīga, jo tu esi tik saprātīga, ka tev manis nevajag, lai kārtotu savas lietas... Noskūpsti mani!

Tieši tobrīd pienāca māsa Hiacinte, lai pateiktu palātas priekšniecei par gaidāmo Vētī kundzes nāvi. Raimonda bija jau aizskrējusi. Dezanjo kundze, rokas slaucīdama, dusmojās uz dāmām kopējām, kuras tieši šorīt visas bija pazudušas, kad tās visvairāk bija vajadzīgas.

— Piemēram, Volmāra kundze, — viņa piebilda, — es jums jautāju, kur tad īsti viņa varēja palikt! Viņa taču nav redzēta pat nevienu stundu, kopš mēs esam šeit.

— Atstājiet nu Volmāra kundzi mierā, — mazliet nepacietīgi atbildēja de Žonkjēra kundze. — Es jau teicu jums, ka viņa ir slima.

Tad abas aizsteidzās pie Vētī kundzes. Ferāns, kājās stāvēdams, gaidīja; māsa Hiacinte bija tam jautājusi, vai neko nav vairs iespējams darīt, viņš noliedzoši papurināja galvu. Mirstošā slimniece, it kā atvieglota pēc pirmās vemšanas, gulēja nekustīga, aizvērtām acīm. Bet briesmīgais nelabums uznāca otrreiz, viņa atkal izvēma veselu šalti melna, violetām asinīm sajaukta šķidruma. Tad Vētī kundze atkal nomierinājās, atvēra acis un ieraudzīja Grivoti, kura lielā izsalkumā ēda maizi, nometusies uz matrača. Un, juzdama, ka drīz mirs, Vētī kundze jautāja:

— Viņa ir izdziedināta, vai ne?

Grivote viņu izdzirdēja un aizrautīgi iesaucās:

— Ak jā, kundze, izdziedināta, izdziedināta, pavisam izdziedināta!

Vienu mirkli šķita, ka Vētī kundzi pārņem neizsakāmas skumjas, sašutumā sacēlās visa viņas būtne par to, ka jābeidz dzīvot, — jāatstāj šī pasaule, kad citi vēl paliek un dzīvo. Bet tad viņa nomierinājās. Bija dzirdams, Ka viņa piebilda ļoti klusi:

— Tie ir jaunie, kam jāpaliek.

Vēti kundze plaši atvērtām acīm raudzījās zālē, it kā sakot ardievas visiem, par kuriem tā brīnījās, ka tie atrodas šeit. Ar pūlēm viņa pasmaidīja, sastopot sev pievērstu lielā ziņkārē degošu mazās Sofī Kuto skatienu: šis piemīlīgais bērns vēl šorīt bija pienācis, lai viņu gultā apskautu. Elīza Rukē, nepievērsdama nevienam uzmanību, bija paņēmusi spogulīti un nogrimusi savas sejas aplūkošanā, kas tai šķita acīm redzami skaistāka k|uvusi, kopš brūce mazliet apžuvusi. Bet visvairāk mirstošo iepriecināja Marī, kas bija tik neizsakāmi daija ar savu jūsmas pilno skatienu. Vēti kundze ilgi skatījās uz Marī, atkal un atkal pievērsdamās viņai kā gaismas un prieka parādībai. Varbūt nelaimīgajai šķita, ka redz jau paradīzes svēto saules staru vainagā.

Pēkšņi atkal sākās vemšana, un tagad parādījās vairs tikai asinis, tumšas asinis vīna krāsā. Asiņu straume bija tik stipra, ka notraipīja palagu tin visu gultu. Veltīgi de Žonkjēra kundze un Dczanjo kundze, al3as nobālušas un trīcošām kājām, klāja servjetes. Ferāns, juzdamies nevarīgs, bija aizgājis līdz pat logam, līdz tai vietai, kur viņš nesen bija pārdzīvojis tik dziļu jūtu saviļņojumu; bet māsa Hiacinte instinktīvi, noteikti pati neapzinādamās, sekoja viņam pie šī loga, it kā meklēdama Ferānā atbalstu.

— Mans dievs, — viņa atkārtoja, — jūs nekā vairs nevarat darīt?

— Nē, nekā! Viņa izdzisīs kā lampa, kurā izdeg eļļa.

Tikmēr bezspēkā, sarkanai asiņu strūkliņai plūstot no

mutes, Vētī kundze cieši raudzījās de Žonkjēra kundzē un kustināja lūpas. Palātas priekšniece noliecās un sadzirdēja lēnām teiktus vārdus:

— Manam vīram, kundze ... Veikaliņš ir Mufetāra ielā, ak, pavisam maziņš, netālu no gobelēnu austuves... Viņš ir pulksteņmeistars, viņš mani nevarēja pavadīt, protams, klientu dēļ; viņš būs ļoti norūpējies, kad redzēs, ka es neatgriežos.,. Ak, es tīrīju ‘dārglietas un veikala uzde-vuma gāju ..,

Viņas balss kļuva vārgāka, vārdi pārgāja gārgšanā.

— Tad, kundze, gribu jūs lūgt viņam aizrakstīt, jo es to neesmu darījusi, un tagad visam ir beigas... Sakiet viņam, ka manas miesas paliks Lurdā, jo citādi būs pārāk lieli izdevumi... Un lai viņš precas otrreiz, tirdzniecībā tas ir vajadzīgs ... Māsīcu, sakiet viņam, ka māsīcu ...

Bija dzirdama vairs tikai neskaidra murmināšana. Vēti kundze bija pārlieku vārga, elpa stājās. Tomēr acis palika atvērtas un vēl dzīvas vaska dzeltenajā sejā. Un šis acis šķila izmisumā kavējamies pagātnē, pie visa tā, kā viņai vairs nebija, pie mazā pulksteņu veikaliņa biezi apdzīvotajā pilsētas kvartālā, pie parastās, patīkamās rosīšanās saimniecībā blakus strādīgajam vīram, kas vienmēr bija noliecies pār saviem pulksteņiem, pie lielā prieka, ko izjuta svētdienās, kad abi noskatījās, kā pie nocietinājumiem pacēlās gaisā papīra pūķi. Tad acis vērās plašāk, veltīgi tās mēģināja ko saskatīt baigajā naktī, kas kļuva arvien tumšāka.

Vēl pēdējo reizi de Žonkjēra kundze bija noliekusies, redzēdama, ka atkal kustas Velī kundzes lūpas. Tā bija kā viegla vējiņa dvesma, balss no aizsaules, kas murmināja kaut kur tālu bezgalīgā izmisumā:

— Viņa mani nedziedināja.

Tad Vētī kundze klusi nomira.

Kā vienīgi to gaidījusi, mazā Sofī Kuto apmierināta izlēca no gultas, kur bija sēdējusi, un atkal atgriezās zāles pašā galā, lai rotaļātos ar lelli.

Ne Grivote, kura pašlaik beidza ēst maizi, ne Elīza Rukē, pilnīgi iegrimusi sevis aplūkošanā spogulītī, nebija pamanījušas šo traģēdiju. Bet saltajā dvesmā, kas aizlidoja garām no de Žonkjēra kundzes un pie nāves tuvuma nepieradušās Dezanjo kundzes satrauktajiem čukstiem, Marī šķita pamostamies un aizmirstam savas satrauktās, jūsmīgās gaidas, savas nemitīgās lūgšanas bez vārdiem, aizvērtām lūpām. Un, kad Marī saprata notikušo, viņu aizkustināja šīs ciešanu biedrenes liktenis, un viņa, būdama tik droša par savu dziedināšanu, izplūda asarās.

— Ak, nabaga sieviete, viņai bija jāmirst tik tālu no mājām, tik vientuļai un atdzimšanas stundai

Arī Fcrāns bija dziļi saviļņots, kaut gan viņa amats prasija vienaldzību, viņš bija pienācis tuvāk, lai konstatētu nāves iestāšanos; pēc viņa mājiena māsa Hiacinte pārklāja mirušajai palagu, apsegdama seju, jo pašlaik nevarēja domāt par to, lai līķi aiznestu. Slimnieces bariņos atgriežas no grotas, un klusā, saulainā zāle pildījās ar parasto posta un ciešanu kņadu, te bija dzirdama dzija klepošana, šļūcoši soļi un jūtama sāja smaka, tā bija visu cilvēku kroplību nožēlojama skate.

II

Šodien, pirmdienā, grotā bija milzīgs jaužu pieplūdums. Tā bija pēdējā diena, kuru lielā svētceļojuma dalībnieki pavadīja Lurdā; tēvs Furkāds savā šī rīta instrukcijā bija minējis, ka jāaicina palīgā vislielākais mīlestības un ticības spēks, lai saņemtu no debesīm visu žēlastību un brīnuma pilnās dziedināšanas, ko tās varēja dot. Tādēļ jau no pulksten diviem pēcpusdienā šeit bija sapulcējušies divdesmit tūkstoši svētceļnieku, kurus saviļņoja viskvēlākās cerības. Ar katru mirkli cilvēku straume auga nepārtraukti tādā mērā, ka barons Sūrs iznāca no grotas nobažījies, lai atkārtoti pateiktu Bērto:

— Mans draugs, mūs pārplūdinās, tas ir droši . .. Divkāršojiet sardzi un nostādiet tuvāk jūsu vīrus.

Dievmātes aizgādnības apvienībai bija pašai jārūpejas par kārtības uzturēšanu, jo šeit nebija ne sargu, ne policistu, un tāpēc arī apvienības priekšsēdētājs bija tik norūpējies. Bet Bērto bija priekšnieks, kurš nopietnos gadījumos parādīja uzmundrinošu enerģiju un kuru visi paklausīja.

— Neuztraucieties, es atbildu par visu... Es no šejienes nekustēšu, pirms pulksten četros paredzētā procesija nebūs pagājusi garām.

Tad viņš ar rokas mājienu pasauca Zcrārti.

— Dod saviem vīriem visstingrākos norādījumus. Lai viņi ielaiž tikai atsevišķas personas ar kartēm ... Nostādi tos tuvāk citu citam un piekodini, lai stingri tur virvi.

Lejā zem efeju stīgām, kas vijās pār klinti, bija redzama grola mūžīgajā sveču mirdzumā. No tālienes tā izskatījās mazliet saspiesta, nepareizas formas, šaura un pazemīga, lai gan no tās cēlās augšup bezgalības dvesma, kuras priekšā nobāla sejas un noliecās galvas. Svētās jaunavas statuja vīdēja kā balts plankums, kas likās kustamies trīsošajā gaisā, kuru sasildīja mazās, dzeltenās liesmiņas. Vajadzēja pacelties uz pirkstgaliem, jo aiz žoga

bija ļoti neskaidri saskatāms sudraba altāris, ērģeles-har-monijs, kuram bija noņemts pārvalks, ziedu pušķu kaudze un ex-uolo dāvanas, kas izraibināja grotas nokvēpušās sienas. Bija brīnum skaista diena, pār milzīgo pūli vēl nekad nebija pletušās dzidrākas debesis, un visai atspirdzinošs šķita liegais vējiņš pēc nakts negaisa, kuru bija izraisījis divu iepriekšējo dienu pārāk spiedīgais karstums.

Zcrāram vajadzēja laist darbā elkoņus, lai atkārtotu savus rīkojumus. Jau sākās drūzmēšanās.

— Vēl divus cilvēkus šeit! Nostādiet četrus, ja vajadzīgs, un turiet cieši virvi!

Tā bija instinktīva, neapslāpējama tieksme: divdesmit tūkstošus cilvēku, kuri bija šeit, valdzināja grota; viņi gāja turp, nepārvarama pievilkšanas spēka vadīti, un dedzīga ziņkāre jaucās ar alkām pēc mistērijas. Visas acis vērās vienā un tanī pašā punktā, visas mutes, visas rokas, visi augumi tiecās pretī sveču bālajai mirdzai, pretī baltajam plankumam — svētās jaunavas marmora tēlam. Un, lai slimniekiem rezervētais lielais laukums režģa priekšā netiktu no pieaugošā pū]a pārplūdināts, to vajadzēja iežogot visapkārt ar resnu virvi, kuru sanitāri turēja abām rokām divu vai trīs metru atstatumā cits no cila. Viņiem bija uzdots šeit ielaist vienīgi slimniekus, kuriem bija izdotas aizgādnības apvienības kartes, vai arī dažus cilvēkus ar speciālām atļaujām. Sanitāri vienkārši pacēla auklu, ielaižot izredzētos, tad no jauna to nolaida, neklausoties ne uz kādām lūgšanām. Daži izturējās pat mazliet skarbi, jo viņi izjuta baudu, lietojot varu, kas tiem bija dota uz vienu dienu. Tiesa, sanitārus gan ļoti grūstīja, un viņiem vajadzēja atbalstīt citam citu, pretojoties pūlim ar visu spēku, lai straume viņus neaiznestu.

Kamēr soli grotas priekšā un plašais rezervētais laukums pildījās ar slimniekiem, mazajiem ratiņiem un nestuvēm, neskaitāmo ļaužu pūlis viļņoja visapkārt. Tas plūda no Rožukroņa laukuma un izzuda alejās gar Gavas krastu, un visā tā garumā ietve ņirbēja gluži melna, ļaužu pārpilna un tik blīva, ka satiksme bija jāpārlrauc. Uz krastmalas margām nepārredzamā rindā sēdēja sievietes, dažas pat stāvēja uz margām, lai labāk redzētu visu, un saules staros lika mirgot saulessargu zīdam, gaišu nokrāsu zīdam kā līksmes pilnos svētkos. Bija paredzēts vienu aleju atbrīvot no publikas, lai pa to atvestu šurp slimniekus, tomēr tajā pastāvīgi iebruka pūlis un to aizsprostoja, tā ka rati un nestuves ceļā iesprūda un netika uz priekšu, līdz kāds sanitārs tos atbrīvoja. Sis lielais ganāmpulks, kas mīņājās uz vietas, tomēr bija paklausīgs, nevainīgs maigu jēru pūlis, un šeit bija jācīnās tikai ar instinktīvu drūzmēšanos, šo aklo spēku, kas vilka pūli turp, kur mirdzēja sveces. Nekad vēl nebija noticis nelaimes gadījums, lai gan satraukums, pamazām pieaugdams, aiznesa šos ļaudis reliģiskā neprātā.

No jauna barons Siīrs lauza sev ceļu.

— Bērto, Bērto! Uzmaniet taču, lai gājiens soļotu lēnāk!... Tur ir sievietes un bērni, kuriem spiežas virsū!

Šoreiz Bērto nepacietīgi atmeta ar roku:

— Ak, sasodīts! Es taču nevaru būt visur... Aizveriet uz brīdi režģi, ja vajadzīgs.

Runa bija par gājienu, kuram visu pēcpusdienu ļāva iziet caur grotu. Ticīgie nāca iekšā pa durvīm kreisajā pusē un gāja arā pa durvīm labajā pusē.

— Aizvērt režģi! — barons iesaucās. — Bet tas jau būs vēl sliktāk, ļaudis saspiedīs cits citu!

Arī Žerārs atradās šeit, uz mirkli aizmirsies sarunā ar Raimondu, kura stāvēja otrā pusē aiz virves un turēja krūzi ar pienu, lai to nestu kādai vecai, paralizētai sievietei. Bērto pavēlēja jaunajam cilvēkam novietot divus sanitārus pie režģa ieejas durvīm, norādot tiem ielaist svētceļniekus vienīgi pulciņos pa desmit cilvēkiem. Kad Žerār s bija rīkojumu izpildījis un atgriezās, viņš ieraudzīja Bērto smejamies un jokojam ar Raimondu. Viņa gāja projām, un abi brālēni noskatījās, kā meitene deva dzert paralizētai slimniecei.

— Viņa ir apburoša, tas ir izlemts, tu viņu precēsi, vai ne?

— Šovakar lūgšu mātei viņas roku. Ceru, ka tu mani pavadīsi.

— Protams... Tu taču atceries, ko es tev teicu. Prātīgāk tu vairs nevarēji darīt. Nepaies ne pusgads, un viņas tēvocis būs tevi iekārtojis.

Pūļa grūdiens tos izšķīra. Bērto aizgāja pārliecināties grotā, vai gājiens tagad norit kārtīgi, bez drūzmēšanās. Jau stundām ilgi tajā gāja nepārtrauktā plūsmā sievietes, vīrieši, bērni, katrs ar savām ilgām, sanākuši no visas pasaules. Te vairs nebija nekādas šķiru atšķirības: ubagi skrandās gāja blakus pārtikušiem pilsoņiem, zemnieces jaucās ar dāmām, kalpones kailām galvām, meitenītes basām kājām blakus meitenēm, kuru ar pomādi ieziestos matus greznoja lentes. Ieeja bija brīva, noslēpums atklājās

visiem, kā neticīgajiem, tā ari ticīgajiem, tādiem, kuri šeit nāca, vienīgi ziņkāres dzīti, tāpat arī tiem, kuru sirds gura aizrautībā. Bija interesanti tos vērot: visus gandrīz vienādi satrauktus tīkamajā vaska smaržā, mazliet pagurušus no svētās vietas sasmakušā gaisa, kas krājās zem nokārušās klints; visi skatījās sev zem kājām, bīdamies paslīdēt uz režģa čuguna pinumiem. Daudzi bija samulsuši, pat nepalocīja celi, vērodami visu ar apslēptu ne-ņiieru kā pret reliģiju vienaldzīgi cilvēki, kas iemaldījušies baigā un nepazīstamā svētnīcā. Turpretī dievbijīgie meta krusta zīmi, reizēm jāva nokrist vēstulēm, nolika 6vcccs un ziedu pušķus, skūpstīja klinti virs svētās jaunavas vai atkal stipri berzēja pie klints savus rožukroņus, mcda|as un mazas svētlietiņas, jo pietika ar pieskaršanos, lai šīs mantiņas gūlu svētību. Gājiens turpinājās, turpinājās nemitīgi — dienām, mēnešiem, gadiem; šķita, ka sanākušas visas pasaules tautas, lai ieietu šī klinšainā nostūra alā, sanācis viss cilvēces posts, un, dzīdamās pēc laimes, ciešanas šeit slīdēja garām kā hipnozes miegā.

Kad Bērto bija pārliecinājies, ka viss norit mierīgi, viņš pastaigājās kā vienkāršs skatītājs, uzraudzīdams savus padotos. Vienīgi procesija, kurai bija jānes svētais sakraments, vēl satrauca viņu, jo tad katrreiz uzliesmoja tik fanātiska aizrautība, ka vienmēr bija jābaidās no nelaimes gadījumiem. Sī pēdējā diena, likās, būs |oti karsta,

i’o gaisā trīsēja eksaltētas ticības jūsma. Ekstāzi vēl sa-lāpināja ce|ojuma drudzis, bezgalīgi atkārtotās vienas un tās pašas dziesmas, uzmācīgā ietiepībā skaitītās vienas un tās pašas lūgšanas, pastāvīgās sarunas par brīnumiem un neatlaidīgā doma par grotas dievišķo mirdzu. Daudzi svētceļnieki vairs negulēja jau trīs naktis un atnāca šurp tādā noskaņā, ka redzēja parādības, nomodā būdami; viņi staigāja kā sapnī, kas tos vēl vairāk satrauca. Nekāda atelpa svētceļniekiem netika dota, nemitīgās lūgšanas bija kā pātagas cirtieni viņu dvēselēm. Ne mirkli neapklusa saucieni svētajai jaunavai, kancelē garīdznieki nomainīja cits citu, izkliegdami kopējās sāpes, vadīdami pūļa izmisušās lūgšanas visu laiku, kamēr slimnieki atradās pie bālās marmora statujas, kura smaidīja saliktām rokām, acis pret debesīm pacēlusi.

Šobrīd balto akmens kanceli pie klints pa labi no grotas bija aizņēmis kāds Tulūzas priesteris, kuru Bērto pazina un kurā kādu mirkli apmierināts klausījās. Priesteris

bija drukna auguma cilvēks, runāja zemā basā un bija visai slavens orators. Starp citu, viss viņa daiļrunības spēks slēpās veselajās plaušās un skaļajā balsī, kādā viņš izkliedza teikumus, kurus viss pūlis atkārtoja; viņa svētruna bija viena vienīga ar Ave un Paier saucieniem pārtraukta kliegšana.

Priesteris, noskaitījis visas rožukroņa lūgšanas līdz galam, centās pacelties uz savu īso kāju pirkstgaliem un izkliedza pirmo litānijas saucienu, ko pats bija izdomājis un aizrāvies turpināja iedvesmā, kas viņu bija pārņēmusi.

— Marija, mēs tevi mīlam!

Pūlis atkārtoja, klusi elpodams, apjucis un aizlauztās balsīs:

— Marija, mēs tevi mīlam!

Tagad saucieni vairs nemitējās. Priestera balss pārspēja visas balsis, un pūlis atkārtoja, bēdīgi murminādams:

— Marija, tu esi mūsu vienīgā cerība!

— Marija, tu esi mūsu vienīgā cerība!

— Šķīstā jaunava, dari mūs šķīstākus visu šķīsto vidū!

— Šķīstā jaunava, dari mūs šķīstākus visu šķīsto vidū!

— Visuvarenā jaunava, glāb mūsu slimos!

— Visuvarenā jaunava, glāb mūsu slimos!

Bieži, kad priesterim pietrūka izdomas un viņš gribēja panākt dziļāku iespaidu, viņš savu saucienu atkārtoja trīs reizes, pie visām miesām trīcēdams no šī nogurdinošā, ietiepīgi turpinātā žēlabu sauciena, kas pastiprināja neprāta drudzi.

Litānijas turpinājās, un Bērto pagriezās uz grotas pusi. Tiem, kas soļoja gājienā uz grotu, pavērās neredzēts skats, ejot turp, kur atradās slimie. Viss plašais laukums starp virvēm bija aizpildīts ar tūkstoš līdz tūkstoš divsimt slimniekiem, kurus šurp bija atveduši lielā svētceļojuma dalībnieki; zem augstajām, skaidrajām saulainās dienas debesim tie radīja patiesi drūmu, skumīgu iespaidu. Šeit bija sapulcināti visi, kas trīs slimnīcu palātas piepildīja ar šausmām. Visaltālāk uz soliem vispirms bija sablīvēti veselākie, tie, kas vēl spēja sēdēt. Daudziem bija aplikti spilveni; pārējie atspiedās pleciem cits pret cilu, un stiprie balstīja vārgos. Priekšā, pie pašas grotas, gulēja izstiepušies smagi slimie, ietves akmens plātnes pazuda zem šīs nožēlojamās straumes, zem šīs plašās, sastingušās šausmu dūksts. Tas bija viens vienīgs neaprakstāms ratiņu, nestuvju un matraču mudžeklis. Daži slimnieki bija piecēlušies sēdus savos mazajos ratiņos un garenajās kastes, kas līdzinājās zārkiem vai jumta notekcaurulēm; tie skatijas citiem pāri, kamēr lielākā daļa gulēja vienkārši uz zemes. Daži bija apģērbti un izstiepušies uz matračiem, kas bija pārvilkti ar rūtainu drēbi. Citi bija atnesti šurp ar visām gultas drēbēm, un no palagiem vīdēja vienīgi viņu galvas un bālās rokas. Maz bija tīru guļvietu. Tikai atsevišķi spilveni bija žilbinoši balti un — ka neapzināts koķetības pierādījums — rotāti ar izšuvumiem, krasi atšķirdamies no pārējās netīrās nabadzības, izklātajām lupatām, novalkātajām segām un traipiem izraibinātās veļas. Visi slimnieki bija nolikti cieši blakus cits citam, saspiesti un sablīvēti, kā pagadījies, tos šurp atnesot, — sievietes, vīrieši, bērni, garīdznieki, izģērbti un apģērbti cilvēki gulēja raibā jūklī žilbinoši spožaja dienā.

Šeit bija visas slimības; drausmīgs gājiens divreiz diena iznāca no slimnīcām, lai šķērsotu pārbiedēto Lurdu. Tur bija ēdes saēstas galvas, ar izsitumiem kā ar vainagu apvītas pieres, deguni un mutes, kurus elefantiāze bija pārvērtusi par bezveidīgiem snuķiem. Tad nāca ar tusku sirgstošie, kas bija uzpūsti kā gumijas caurules, reimatiķi ar sakropļotām rokām un uztukušām kājām, kuri bija līdzīgi piebāztiem lupatu maisiem, arī kāda sieviete ar ūdensgalvu, kuras milzīgais galvaskauss bija pārāk smags un krita atpakaļ. Tad parādījās, drudzī drebēdami, diloņslimnieki un dizentērijas novārdzinātie — bāli un novājējuši kā ģindeņi. Tiem sekoja visādi kroplie un tizlie, līki sarautiem augumiem, otrādi izgrieztām rokām, šķībiem kakliem — nabaga salauztas, dzīves salauztas būtnes, kas sastingušas nekustīgās pozās kā traģiskas raustāmās lelles. Bez tam vēl bija redzamas skumjas, rahītiskas meitenes vaska dzeltenām sejām un trausliem,

' skrofuloziem kakliem; nelaimīgu ciētēju sāpju trulumā ļ dzeltenas, trulas, apstulbušas sievietes, kuras grauza audzēji; citas, bijībā nobālušas, neuzdrošinājās pakustēties, baidīdamās, ka neaizskar uztūkušās vietas, un šī mokošā baiļu sajūta draudēja viņas nosmacēt. Uz soliem sēdēja kurlie, kuri nekā nedzirdēja, bet dziedāja citiem līdzi; aklie, kuri stundām palika tur augsti paceltu galvu, pagriezušies pret svētās jaunavas statuju, kuru tie nespēja redzēt. Turpat bija arī kāda prātā jukusi sieviete ar venēriskas slimības saēstu degunu; viņa smējās bries-

ringiem smiekliem ar savu bezzobaino muti; redzēja ari kādu epileptiķi, kas no tikko pārciestās lēkmes vēl bija nāves bālumā, ar putām lūpu kaktiņos.

Bet ne slimība, ne ciešanas šos cilvēkus vairs neietekmēja, kopš viņi visi tur sēdēja vai gulēja, nekustīgos skatienus pievērsuši grotai. Nabaga novārgušās, pelēkbālās sejas apskaidrojās un staroja cerībā. Stīvās rokas sakrustojās lūgšanā, pārlieku smagajiem acu plakstiem radās spēks pacelties, izdzisušās balsis atdzīvojās, paklausīdamas garīdznieku aicinājumiem. Sākumā bija dzirdama vienīgi neskaidra murmināšana, līdzīga vieglām vēja pūsmām, kas šur un tur pacēlas pāri pūlim. Tad saucieni kļuva skaļāki, izskanēdami tālu un aizraudami sev līdzi visu ļaužu pūli no vienas milzīgā laukuma malas lidz otrai.

— Marija, tu, kas ieņēmusi bez grēka, lūdz par mums! — sauca garīdznieks pērkondimdošā balsi.

Slimnieki un svētceļnieki atkārtoja arvien skaļāk:

— Marija, tu, kas ieņēmusi bez grēka, lūdz par mums!

Tad šie saucieni skanēja arvien straujākā tempā.

— Visšķīstākā māte, visnevainīgākā māte, tavi bērni ir pie tavām kājām!

— Visšķīstākā māte, visnevainīgākā māte, tavi bērni ir pie tavām kājām!

— Eņģeļu karaliene, saki vienu vārdu, un mūsu slimie kļūs dziedināti!

— Eņģeļu karaliene, saki vienu vārdu, un mūsu slimie kļūs dziedināti!

Sabatjē kungs sēdēja kanceles pusē, otrā rindā. Viņš bija licis sevi atnest jau laikus, jo gribēja sev izmeklēt vietu, kā vecs grotas apmeklētājs pazīdams visus labos kaktus. Turklāt viņam likās, ka pats galvenais ir būt iespējami tuvu svētajai jaunavai, pie pašām acīm, it kā viņas pienākums būtu redzēt savus uzticīgos un tos neaizmirst. Septiņus gadus, kopš Sabatjē kungs šeit ieradās, viņš loloja vienīgi šo cerību: kādu dienu likt svētajai jaunavai ieraudzīt sevi, to aizkustināt beidzot un panākt savu dziedināšanu; ja arī viņš neiekļūs izredzēto pulkā, tad vismaz izpelnīsies žēlastību ar savu uzticību. Šeit bija vajadzīga tikai pacietība, nekas nespēja satricināt viņa ticību. Kā nabaga vīrs, kas ar savu likteni samierinājies, no dziedināšanas ilgstošās atlikšanas mazliet noguris, viņš sev reizēm atļāvās izklaidēšanos. Tā Sabatjē kungs bija saņēmis atļauju savai sievai palikt pie viņa, tagad tā

sēdēja tepat blakus uz saliekamā krēsla un viņš varēja tērzēt ar io un dalīties pārdomās.

— Mīļā, pacel mani mazliet... Es slīdu zemē, un man ir grūti sēdēt.

Viņš bija ģērbies rupja vilnas auduma biksēs un svārkos un sēdēja uz sava matrača, ar muguru atspiedies pret apgāztu krēslu.

— Vai tev tagad labāk? — vaicāja Sabatjē kundze.

— Jā, jā ...

Tad Sabatjē kungs apjautājās par brāli Izidoru, kuru beidzot bija atnesuši šeit uz matrača blakus, viņš tur gulēja, ar palagu apsegts līdz pat zodam, vienīgi rokas bija āra no palaga un sakrustotas virs segas.

— Ak, nabaga cilvēks! ... Tas ir ļoti neprātīgi darīts! Bet svētā jaunava ir tik visspēcīga, ja vien viņa to vēlasl

Sabatjē kungs atkal paņēma rožukroni, tomēr no jauna pārtrauca pats sevi, ieraudzīdams Māža kundzi, kura ieslīdēja rezervētajā nodalījumā tik sīka un neievērojama, ka viņa, bez šaubām, bija izlīdusi pa virves apakšu un neviens to nepamanīja. Viņa bija apsēdusies uz sola paša gala un neaizņēma vairāk vietas kā maza, nekustīga meitenīte. Viņas garenā seja ar nogurušajiem vaibstiem, trīsdesmit divu gadu vecumā jau izbalējušie, gaišie mati un priekšlaicīgais vītums dvesa neizsakāmas skumjas un bezgalīgu vientulību.

— Šī dāma tur lūdz, lai atgriežas viņas vīrs ... — klusi teica Sabatjē kungs sievai, mazliet pamādams ar zodu uz Māža kundzes pusi, — tu salikies ar viņu šorīt veikalā.

— Jā, jā, — Sabatjē kundze atbildēja. — Un pēc tam es runāju ar kādu citu dāmu, kura to pazīst... Māža kundzes vīrs ir ceļojošais aģents. Pusgadu viņš sievu atstāj un dzīvo ar paklīdušām sievietēm. Ak, ļoti jautrs zellis, ļoti pieklājīgs, kurš neatstāj sievu naudas trūkumā. Vienīgi — viņa dievina to, viņa nevar pierast, ka ir atstāta, un nāk lūgt svēto jaunavu atdot viņai vīru... šobrīd tas, kā liekas, ir Lišonā ar divām dāmām, tām divām māsām ...

Ar rokas mājienu Sabatjē kungs pārtrauca savu sievu. Viņš raudzījās uz grotu, viņš atkal kļuva par izglītotu cilvēku, par veco profesoru, kurš kādreiz jūsmoja par mākslu.

— Paskaties, viņi ir sabojājuši grotu, gribēdami to pārlieku izdaiļot. Esmu pārliecināts, ka tā būtu skaistāka senajā mežonīgumā. Savu īpatnību tā tagad zaudējusi... Un kādu briesmīgu bodeli viņi tai pielipinājuši kreisajā

pusē!

Bet pēkšņi Sabatjē kungam radās sirdsapziņas pārmetumi savas izklaidības dēļ. Pa šo laiku svētā jaunava taču varēja izraudzīt sev kādu viņa kaimiņu, ticībā dedzīgāku, kurš lūdzis vairāk par viņu. Nemierīgs Sabatjē kungs ieslīga atpakaj pazemībā, nekā nedomādams, pacietībā, izdzisušu skatienu, gaidīdams debesu labvēlību.

Bez tam kādas skaļas, jaunas balss izsauciens vēl pa stiprināja garīgo pagurumu, nomāca viņā pamodušos kādreizējo gudro domātāju. Kancelē bija uzkāpis jauns sprediķotājs, šoreiz kapuciešu mūks, kura dobjā balsi nemitīgi atkārtotie saucieni uzbudināja pūli.

— Svētā jaunava no jaunavām, esi svētītai

— Svētā jaunava no jaunavām, esi svētīta!

— Svēta jaunava no jaunavām, nenovērs seju no taviem bērniem!

— Svētā jaunava no jaunavām, nenovērs seju no taviem bērniem!

— Svētā jaunava no jaunavām, uzpūt savu elpu uz mūsu brūcēm, un mūsu brūces sadzīs!

— Svētā jaunava no jaunavām, uzpūt savu elpu uz mūsu brūcēm, un mūsu brūces sadzīs!

Vinjeronu ģimenei bija izdevies novietoties pirmā sola galā, vidējās, pūļa aizsprostotās alejas tuvumā. Viņi visi bija šeit: mazais Gistavs, kurš bija noguris un apsēdies, lūrēdams kruķi starp ceļgaliem; māte sēdēja viņam blakus un skaitīja lūgšanas, kā tas pieklājas kārtīgai pilsonisko aprindu sievietei; krustmāte Šēza kundze sēdēja Gistavam otrā pusē, viņai bija grūti elpot, jo pūlis tai spiedās klāt, un beidzot Vinjerona kungs, kurš klusēdams jau labu brīdi novēroja Šēza kundzi.

— Kas ir ar jums, mana dārgā? Vai jūs nejūtaties labi?

Viņa smagi elpoja.

— Es nezinu... Es vairs nejūtu savus locekļus, un man nepavisam nav vairs gaisa.

Acumirklī Vinjerona kungam iešāvās prātā, ka piepūle, dodoties svētceļojumā, satraukums un pūļa kņada nekādā ziņā nevar būt labvēlīgi sirds slimniecei. Protams, viņš nevēlējās neviena nāvi, nekad nebija lūdzis svētajai jaunavai kaut ko tamlīdzīgu. Ja nu tā tomēr bija uzklausījusi

viņa vēlēšanos ieņemt augstāku posteni darbā un sūtījusi viņa priekšniekam pēkšņu nāvi, tad, protams, tas notika tāpēc, ka debesis priekšnieka nāve jau bijusi izlemta. Un tāpat, ja Šēza kundze nomirtu pirmā, atstādama savu mantu Gistavam, viņam, Vinjeronam, būtu vienīgi jānoliec galva dieva gribas priekšā, kurš taču parasti vēlas, lai vecāki ļaudis aiziet pirms jaunākajiem. Vinjerona kunga cerība, pašam to nemaz neapzinoties, bija tomēr tik kvēla, ka viņš paspēja apmainīties skatieniem ar sievu, kuru, tāpat kā vīru, nodarbināja šī nevilšā doma.

— Gistav, pavirzies tālāk, — viņš iesaucās. — Tu apgrūtini krustmāti.

Un, kad garām gāja Raimonda, Vinjerona kungs palūdza:

— Jaunkundz, vai jums nebūtu glāze ūdens? Šeit ir mūsu radiniece, kurai kļuvis slikti.

Bet Šēza kundze atteicās, noliedzoši purinādama galvu. Viņa atguvās un smagi elpoja.

— Nē, nekas, pateicos ... Man ir jau labāk ... Ak, man tiešām likās, ka šoreiz nosmakšu.

Šēza kundze vēl drebēja bailēs, un viņas acis mulsi vīdēja bālajā sejā. Vecā dāma atkal sakrustoja rokas un lūdza svēto jaunavu glābt viņu no jaunām lēkmēm un dziedināt, bet abi Vinjeroni, vīrs un sieva, būdami krietni cilvēki, pievērsās savas sirds slepenajām ilgām, ko tie bija nākuši izlūgties no svētās jaunavas Lurdā: laimīgas vecumdienas, kas godam nopelnītas divdesmit gados, pietiekoši daudz mantas, kuru tie vēlāk varētu tērēt uz laukiem, audzējot puķītes. Mazais Gistavs, kurš visu redzēja, visu novēroja mundrām acīm un uztvēra ar ciešanās saasinātu prātu, nelūdza, bet smaidīja savu izklaidīgo, mīklaino smaidu. Kādēļ gan lūgt? Zēns zināja, ka svētā jaunava viņu nedziedinās un viņam jāmirst.

Bet Vinjerona kungs nevarēja ilgi rimties vienā vietā, neuzzinādams neko par saviem kaimiņiem. Galvenās, ļaužu pārpilnās alejas vidū bija novietota Djelafē kundze — viņa tika atvesta ar nelielu nokavēšanos, Vinjerona kungs brīnījās par šo greznumu, par šo ar baltu zīdu izpolsterēto zārkam līdzīgo kasti, kurā gulēja jaunā sieviete, kas bija ieģērbta rožainā rītakleitā, izrotātā ar Va-lansjēnas mežģīnēm. Vīrs svārkos un māsa melnā tērpā, abi vienkārši, bet apbrīnojami eleganti, stāvēja kājās, bet abats Židēns, nometies ceļos blakus slimniecei, beidza savu kvēlo lūgšanu.

Kad garīdznieks piecēlās, Vinjerona kungs tam atbrīvoja vietu sev blakus uz sola. Pēc tam viņš atļāvās to izvaicāt.

— Nu, mācītāja kungs, vai šī nabaga jaunā sieviete jūtas mazliet labāk?

Abats Židēns skumjā izmisumā atmeta ar roku.

— Ak vai, nē... Man bija tik lielas cerības! Es biju tas, kas lika šai ģimenei braukt šurp. Svētā jaunava pirms diviem gadiem man parādīja tik lielu, izcilu žēlastību, izdziedinādama manas nabaga acis, ka es cerēju saņemt no viņas vēl vienu labvēlību ... Bet es tomēr negribu krist izmisumā. Mums taču vēl ir laiks lidz rifam.

Vinjerona kungs raudzījās slimās sievietes sejā, kura bija ovāla un tīra, brīnišķīgām acīm, bet tagad vienaldzīga un svina pelēka, līdzīga nāves maskai starp mežģīnēm.

— Tas tiešām ir ļoti bēdīgi, — viņš murmināja.

— Bet ja jūs būtu redzējis Djelafē kundzi pagājušo vasaru! — garīdznieks atsāka. — Viņiem ir pils manā draudzē Saliņi, un es bieži pie tiem pusdienoju ... Nespēju bez sirdssāpēm noskatīties uz vecāko māsu Zusēra kundzi, uz šo dāmu tur melnajā tērpā, jo viņa ir slimajai (ik ļoti līdzīga, lai gan jaunākā māsa bija vēl skaistāka, viena no Parīzes izcilākajām skaistulēm. Salīdziniet abas un aplūkojiet šo spožumu, visdaiļāko grāciju blakus šim nabaga nožēlojamam radījumam. Tur sirds sažņaudzas, kāda tā ir briesmīga likteņa mācība!

Brīdi viņš klusēja. Būdams dziļi dievbijīgs un patiess, bez īpašām kaislībām, diezgan aprobežots, abats Židēns, kura ticību nekas nespēja satricināt, tagad parādīja naivu apbrīnu skaistumam, bagātībai un varai, ko viņš nekad nebija vēlējies iegūt sev. Bet viņš tomēr uzdrošinājās izteikt šaubas, sirds nemieru, kas aptumšoja viņa parasto bezrūpību.

— Es gan būtu gribējis, lai viņa šeit ierastos vienkāršāka, bez visa šī krāšņuma, jo svētā jaunava dod priekšroku pazemīgajiem ... Bet es ļoti labi saprotu, ka sabiedriskajam stāvoklim ir savas prasības. Turklāt vīrs un māsa viņu tik ļoti mīl! Iedomājieties, vīrs izlēma pamest savus darījumus un māsa — savas izpriecas; viņi abi tik ļoti baidās viņu zaudēt, ka acīs tiem vienmēr ir asaras, un viņi nespēj sevi savaldīt. Tādēļ viņiem tas jāpiedod, jo viņi abi grib slimajai darīt prieku un saglabāt tās skaistumu līdz pēdējai stundai.

Vinjerona kungs piekrita, pamādams ar galvu. Ak, tie nemaz nebija bagātie, kuriem būtu vairāk panākumu grotā! Kalpones, zemnieces un nabadzīgas sievas kļuva veselas, bet bagātās dāmas atgriezās mājās ar savām slimībām bez atvieglojuma, lai gan viņas nesa dāvanas un lika dedzināt resnas sveces. Un pret savu gribu Vinjerona kungs novēroja Šēza kundzi, kura bija atkal atguvusies un tagad atpūtās svētlaimīgā izskatā.

Pēkšņs saviļņojums pārņēma ļaužu pūli, un abats 2i-dēns ieteicās:

— Lūk, tēvs Masiass pašlaik kāpj kancelē. Tas ir svēts vīrs, paklausieties viņu.

Tēvu Masiasu visi pazina. Viņš nevarēja parādīties, lai visas dvēseles nesatrauktos pēkšņā cerībā, jo stāstīja, ka viņa lielā dedzība veicinot brīnumus. Tēvs Masiass bija izdaudzināts kā vīrs ar maigu un arī spēcīgu balsi, kuru iemīlējusi svētā jaunava.

Visas galvas bija pacēlušās, dvēseju saviļņojums auga, pamanot tēvu Furkādu, kurš bija atnācis līdz pat kanceles pakāpei, atspiezdamies uz sava no visiem citiem brā ļiem visvairāk mīļotā brāļa Masiasa pleca; tēvs Furkāds palika šeit, lai viņā noklausītos. Tēva Furkāda ģikts mocītā kāja darīja viņam lielas sāpes kopš rīta, bija vajadzīga liela izturība, lai spētu tā nostāvēt kājās un smaidītu. Pūļa aizvien vairāk pieaugošā eksaltācija lika justies laimīgam, viņš paredzēja brīnumus, ievērības cienīgus dziedināšanas gadījumus Marijai un Jēzum par slavu.

Kancelē uzkāpis, tēvs Masiass tūlīt nerunāja. Viņš izskatījās ļoti liels, vājš un bāls, ar askēta seju, kuru viņa bezkrāsainā bārda vērta vēl garāku. Viņa acis spīdēja un lielā mute aizrautībā pavērās, lai teiktu dedzīgas lūgšanas vārdus.

— Kungs, glāb mūs, jo mēs ejain bojā!

Un saviļņotais pūlis atkārtoja aizvien pieaugošā satraukumā:

— Kungs, glāb mūs, jo mēs ejam bojā!

Tēvs Masiass atpleta rokas un lika izskanēt dedzīgam saucienam, it kā viņš būtu to izrāvis no savas kvēlās sirds.

— Kungs, ja tu gribi, tu vari mani dziedināt!

— Kungs, ja tu gribi, tu vari mani dziedināt!

— Kungs, es neesmu cienīgs, lai tu ienāc manā namā, bet saki vienu vienīgu vārdu, un es kļūšu dziedināts!

— Kungs, es neesmu cienīgs, lai tu ienāc manā namā, bet saki vienu vienīgu vārdu, un es k|ūšu dziedināts!

Marta, brāļa Izidora māsa, bija sākusi klusi tērzēt ar Sabatjē kundzi, kurai blakus tā beidzot apsēdās. Abas bija iepazinušās slimnīcā, un tuvībā, ko izraisa kopējas ciešanas, kalpone vaļsirdīgi stāstīja pilsonisko aprindu sievietei, kāds nemiers to moka par savu brāli, jo viņa taču skaidri redzēja, ka tas vairs tik tikko elpo. Svētajai jaunavai jāpasteidzas, ja viņa gribēja viņu dziedināt. Tas jau bija brīnums, ka brāli Izidoru bija atveduši vēl dzīvu līdz grotai.

Savā padevībā dievam šī nabaga vienkāršā būtne vairs neraudāja. Bet sirds viņai bija tik smaga, ka retie vārdi, ko viņa izrunāja, iesprūda kaklā. Tad uzpeldēja pagātnes atmiņu vilnis, un, pārvarot paradumu klusēt, viņa atviegloja sirdi.

— Mēs bijām četrpadsmit mūsu mājās Senžakī pie Vā nas... Brālis vienmēr bija slimīgs, kaut arī liels augumā; un tādēļ viņš arī palika pie mūsu mācītāja, kurš to ievietoja garīgajā skolā... Vecākajiem brāļiem palika manta, bet es nolēmu iestāties darbā par kalponi. Jā, kāda dāma aizveda mani sev līdzi uz Parīzi, nu jau pagājuši pieci gadi... Ak, cik grūta gan ir dzīve! Visā pasaulē ir tik daudz grūtību!

— Jums taisnība, mīļā, — atbildēja Sabatjē kundze, raudzīdamās savā vīrā, kurš dievbijīgi atkārtoja katru tēva Masiasa izteikto vārdu.

— Tad, — Marta turpināja, — pagājušo mēnesi es uzzināju, ka Izidors atgriezies no siltajām zemēm, kur tas bija misionārs, un atvedis no turienes ļaunu slimību... Kad es aizsteidzos pie brāļa, viņš man teica, ka viņam drīz jāmirst, ja neaizbraukšot uz Lurdu, bet viņam neesot iespējams doties šai ceļojumā, jo neesot neviena, kas to pavadītu ... Man bija ietaupīti astoņdesmit franki, es atstāju savu vietu, un mēs atbraucām abi kopā ... Redziet, kundze, ja es Izidoru tik ļoti mīlu, tad tam ir savs iemesls; kad es biju maza, viņš man nesa jāņogas no mācītāja mājas, turpretī citi brāļi mani sita.

Marta atkal apklusa; seja viņai bija uzpampusi aiz bēdām, bet no skumjajām, negulētajās naktīs iekaisušajām acīm asaras nelija. Viņa stomījās, čukstēja kaut ko nesakarīgu.

— Paskatieties uz Izidoru, kundze... Sirds sāp... Ak, mans dievs, viņa nabaga vaidziņi, nabaga zodiņš, nabaga sejiņa ...

Skats tiešām bija nožēlojams. Sabatjē kundzei sažņaudzās sirds, redzot brāli Izidoru tik dzeltenu, pelēku kā zeme, nāves sviedru stindzinātu. Virs palaga vidēja tikai viņa saliktās rokas un retiem matiem ietvertā seja; bet, ja vaska dzeltenās rokas šķita mirušas, ja garenajā, sāpju pilnajā sejā nepakustējās vairs neviens vaibsts, acis vēl bija dzīvas, acis, kurās kvēloja neizdzēšama mīlestība, kuras liesmas pietika, lai šo pie krusta mirstošam Kristum līdzīgo seju darītu gaišu. Nekad vēl nebija tik skaidri parādījies pretstats starp zemo zemnieka pieri, aprobežoto, dzīvniecisko izteiksmi un dievišķo mirdzumu, ko izstaroja šī nožēlojamā cilvēciskā maska, kas bija nāves apzīmogota, ciešanu apskaidrota un pēdējā stundā kļuvusi cēla aizrautīgā ticības liesmā. Miesa bija it kā izgaisusi, pat elpas vairs nebija, bija vienīgi skatiens, kas izstaroja gaismu.

Kopš brālis Izidors bija šeit nolikts, viņš nenovērsa acis no svētās jaunavas statujas. Nekas vairs neeksistēja viņam visapkārt. Viņš neredzēja milzīgo pūli, nedzirdēja pat garīdznieku neprātīgos saucienus, kas bez mitas satrauca jūsmā trīsošo cilvēku masu. Tikai viņa bezgalīgā maigumā degošās acis, kuras cieši raudzījās svētajā jaunavā, lai nekad vairs no tās nenovērstos, bija dzīvas. Sīs acis urbās viņā ar vienu vienīgu vēlēšanos izgaist, izzust, pilnīgi saplūstot ar to. Mirkli mute atvērās un debesu svētlaimes pilna izteiksme vērta laipnāku šo seju. Pēc tam neviens vaibsts vairs nepakustējās, acis palika ieplestas, neatlaidīgi raudzīdamās baltajā statujā.

Aizritēja dažas sekundes. Marta izjuta saltu dvesmu, kas tai stindzināja matu saknītes.

— Dieva dēļ, kundze, paskatieties!

Nobijusies Sabatjē kundze tēloja nesaprašu.

— Uz ko tad, mīļā?

— Uz manu brāli, paskatieties! Viņš vairs nekustas. Viņš atvēra muti un pēc tam nav vairs pakustējies.

Tad abas nodrebēja apziņā, ka brālis Izidors ir miris. Viņš bija šķīries no dzīves bez viena gārdziena, bez vienas nopūtas, it kā dzīvība būtu izgaisusi viņa skatienā, lielajās mīlestības un kvēles pilnajās acīs. Brālis Izidors bija nomiris, raugoties svētajā jaunavā; ar šo saldini nekas nebija salīdzināms, viņš arvien vēl raudzījās viņā savām mirušajām acīm neizsakāmā aizrautībā.

— Mēģiniet aizvērt viņam acis, — čukstēja Sabatjē kundze. — Tad mēs droši zināsim.

Marta bija piecēlusies, viņa noliecās, lai neviens to nemanītu, un drebošiem pirkstiem pūlējās brālim aizvērt acis. Bet ikreiz acis atkal atvērās un no jauna ietiepīgi raudzījās svētajā jaunavā. Viņš bija miris, Martai vajadzēja atstāt acis plaši atvērtas, it kā nogrimušas ekstāzes dzīlēs.

— Ak, viss ir beidzies, viss beidzies, kundze, — viņa stomījās.

Divas asaras noritēja no smagajiem acu plakstiem Martai pār vaigiem, bet Sabatjē kundze satvēra Martas roku, lai viņa klusētu. Bija dzirdami čuksti, un apkārt visi nemierīgi sakustējās. Bet ko tad darīt? Šādā drūzmā un lūgšanu laikā taču nebija iespējams līķi aiznest, lai neizraisītu jucekli. Vislabākais bija to atstāt šepat un nogaidīt izdevīgu brīdi. Mirušais taču nevienu neapgrūti-nāja un tagad šķita gandrīz tāds pats kā pirms desmit minūtēm, un ikviens varēja noticēt, ka viņa dedzīgās acis vēl dzīvo svētās jaunavas dievišķās žēlastības kvēlā pie-lūgsmē.

Tikai daži tuvāk esošie cilvēki zināja par notikušo. Sabatjē kungs izbijies jautāja sievai ar skatienu un. saņēmis mēmu un ilgu apstiprinājumu, bez sašutuma sāka klusi skaitīt lūgšanas, nobālis noslēpumainās varas priekšā, kura sūtīja nāvi tad, kad cilvēks izlūdzās dzīvību. Sevišķi ieinteresētā Vinjerona ģimene noliecās un sačukstējās savā starpā tāpat kā pēc nelaimes gadījuma uz ielas vai arī kāda nenozīmīga notikuma, ko tēvs reizēm stāstīja par savu biroju un kas tad nodarbināja ģimeni visu vakaru. Zusēra kundze bija pagriezusies, lai kādu vārdiņu iečukstētu Djelafē kunga ausī; tad abi atkal iegrima savas dārgās slimnieces dziļi skumjajā vērošanā, bet abats Zi-dī'ns, kuram Vinjerona kungs bija visu pateicis, nometās ceļos un ļoti aizkustināts klusi sāka skaitīt lūgšanas mirušajiem. Vai tas nebija svētais, šis misionārs, kurš bija atgriezies no dzīvībai bīstama klimata zemēm ar nāvīgu brūci sānos, lai nomirtu šeit, zem svētās jaunavas smaidošā skatiena? Arī Māža kundze bija izjutusi nāves elpu, viņa bija nolēmusi kvēli lūgt debesis aizsaukt arī viņu tāpat no šīs pasaules, ja tās negribētu viņu uzklausīt un atdot laulāto draugu.

Bet tēva Masiasa sauciens atkal ieskanējās vēl skaļāk ar baigu izmisuma spēku un sirdi aizgrābjošās elsās.

— Jčzu, Dāvida dēls, es eju bojā, glāb mariil

Arī pūlis šņukstēja asarās tāpat kā viņš.

— Jēzu, Dāvida dēls, es eju bojā, glāb mani!

Tad pamazām arvien skaļāki un skaļāki kļuva saucieni un ietiepīgi nesa augšup pasaules izmisuma postu.

— Jēzu, Dāvida dēls, esi žēlsirdīgs saviem slimajiem bērniem! ,

— Jēzu, Dāvida dēls, esi žēlsirdīgs saviem slimajiem bērniem!

— Jēzu, Dāvida dēls, nāc un dziedini tos, lai tie dzīvotu!

— Jēzu, Dāvida dēls, nāc un dziedini tos, lai tie dzīvotu I

Tas jau bija ārprāts. Tēvs Furkāds kanceles pakājē arī bija iegrimis dziļā ekstāzē, kāda bija pārņēmusi visas sirdis, un, rokas pacēlis, arī kliedza savā pērkondimdošajā balsī, lai ar varu iespaidotu debesis. Saviļņojums auga nemitīgi alku pilnajā vēja brāzmā, kas nolieca pūļa galvas un pamazām pārņēma arī jaunās dāmas, kuras vienkārši aiz ziņkāres sēdēja uz Gavas krastmalas margām, nobālušas zem saviem saulessargiem. Nožēlojamās cilvēces kliedziens cēlās augšup no ciešanu dziļā bezdibeņa, šis kliedziens viļņoja kā trīsas pār noliektajām galvām, un šeit bija vairs tikai nāves baiļu pārņemts pūlis, kas negribēja mirt, bet gribēja piespiest dievu noteikt mūžīgo dzīvošanu. Ak, dzīve, dzīve! Visi šie nelaimīgie, mirstošie cilvēki, kas bija nākuši šurp tik tālu, pārvarot tik daudz šķēršļu, alka tikai vienu, lūdza tikai šo vienu nesavaldīgā tieksmē — dzīvot vēl, dzīvot mūžīgi! Ak dievs, lai arī kāds būtu mūsu posts, lai cik briesmīgas mokas būtu dzīvē jācieš, dziedini mūs, liec mums atsākt dzīvi no jauna, lai mēs atkal no jauna ciešam, kā esam jau cietuši. Lai cik nelaimīgi mēs būtu, mēs gribam tādi būt arī turpmāk. Tās nav debesis, ko mēs no tevis lūdzam, tā ir zeme, kuru mēs gribam atstāt, cik vēlu vien iespējams, kuru mēs negribam atstāt nekad, ja tāds būtu tavs prāts tavā visvarenībā. Un pat, ja mēs tev nelūgtu miesīgu dziedināšanu, bet morālu atbalstu, tā ir tomēr laime, ko mēs lūdzam, laime, pēc kuras mums ir neremdināmas slāpes. Ak dievs, dari mūs laimīgus un veselus, ļauj mums dzīvot, ļauj mums dzīvot!

Sis neprātīgais sauciens, alkatīgo dzīves ilgu kliedziens, ko izgrūda tēvs Masiass, tika uztverts ļaužu pūlī, no visu krūtīm izlauzās sāpju asaras.

— Ak kungs, Dāvida dēls, dziedini mūsu slimosi

— Ak kungs, Dāvida dēls, dziedini mūsu slimosi

Jau divas reizes Bērto metās pie virvēm, lai neļautu neapzinīgai pūļa drūzmai tās pārraut. Izmisis, ļaužu straumes apņemts barons Siīrs lauzīja rokas un lūdza nākt tam palīgā, jo grotā bija iebrukuši svētceļnieki, gājiens atgādināja vairs tikai ganāmpulka mīņāšanos, kurš pakļāvies savām tieksmēm. Veltīgi Žerārs atkal pameta Raimondu un pats nostājās pie režģa ieejas durvīm, lai atjaunotu kārtību un ielaistu grupās pa desmit cilvēkiem. Viņu aizbīdīja prom un atgrūda sāņus. Drudžainā jūsmā satrauktais pūlis nāca iekšā, brāzās kā putojošs strauts sveču mirdzā, meta ziedu pušķus un vēstules svētajai jaunavai, skūpstīja klinti, ko miljoniem kvēlošu lūpu bija padarījušas spīdīgu. Ticībai bija noņemtas važas, tā bija kļuvusi par tik lielu spēku, ka to neviens vairs nespēja savaldīt.

Pēc tam pie režģa piespiestais Žerārs dzirdēja sarunājamies divas zemnieces, kuras atnesa šurp gājiena straume, viņas aizkustināja aina ar slimajiem, kuri gulēja zemē turpat viņu acu priekšā. Viena bija pārsteigta par brāļa Izidora bālo seju ar lielajām, pārmērīgi ieplestam acīm, kas vērās svētās jaunavas statujā. Viņa pārmeta krustu un dievbijīgā apbrīnā murmināja:

— Ak, paskaties taču uz to tur, kā viņš lūdz no visas sirds un kā viņš skatās uz Lurdas dievmāti!

Otra zemniece atbildēja:

— Droši vien viņa dziedinās to, viņš ir tik skaists!

Mirušais ar savu mīlestību un ticību, kas tomēr vēl

bija dzīva, viņam pašam jau nebūtībā esot, ar savu bezgala noteikto, stingo skatienu aizkustināja visas sirdis kā dziļi pamācošs piemērs pūlim, kurš plūda te garām bezgalīgā gājienā.

III

Pulksten četros paredzētajā procesijā labajam abatam Židēnam bija jānes svētais sakraments. Kopš svētā jaunava bija viņu izdziedinājusi no acu slimības, kas bija brīnums, par kuru vēl tagad skandināja visi katoliskie laikraksti, abats Židēns bija kļuvis par vienu no Lurdas slavenībām; viņu vienmēr izvirzīja pirmajā vietā un pagodināja ar visāda veida labvēlibām.

Pusčetros ahat§ Židēns piecēlās un dzīrās atstāt grotu. Bet ārkārtīgais ļaužu pieplūdums viņu biedēja, viņam šķita, ka nokavēsies, ja neizkļūs no šīs drūzmas. Par laimi, Bērto viņam palīdzēja.

— Kirē kungs, — Bērto paskaidroja, — nemaz nemēģiniet doties pār Rožukroņa baznīcas laukumu, jūs paliksiet ceļā. Labāk kāpt augšup pa taciņām... Pagaidiet! Nāciet man līdzi, es iešu jums pa priekšu.

Viņš izvērsa elkoņus, pavirzīja blīvo straumi un pašķīra ceļu garīdzniekam, kurš izplūda pateicībā.

— Jūs esat pārāk laipns... Es pats esmu vainīgs. Es aizmirsos... Bet, mīļais dievs, ko mēs tagad iesāksim, kā lai šeit iziet kopā ar procesiju?

Sī procesija uztrauca arī Bērto. Jau parastajās dienās, kad tā gāja garām, ļaudīm uznāca neprātīgas aizrautības lēkmes, kas spieda Bērto veikt sevišķus pasākumus. Kas gan notiks, gājienam šķērsojot šo blīvo, trīsdesmit tūkstošu cilvēku lielo pūli, kuru pātago tāds ticības drudzis, ka tas gatavs krist dievišķā vājprātā? Tādēļ arī Bērto ļoti apdomīgi izmantoja gadījumu, lai izteiktu dažus prātīgus padomus.

— Ak, kirē kungs, es jūs lūdzu, esiet tik laipns un pasakiet visiem garīdznieku kungiem, lai neatstāj starpā brīvu telpu, bet iet nesteigdamies cieši cits aiz cita.., Un, it sevišķi, lai karogus tur stingri, ka tos neaizrauj... Bet jūs, kirē kungs, parūpējieties, lai vīri, kas nesīs baldahīnu, būtu stipri cilvēki, un pievelciet stingri autu ap monstrancijas pamatni, nebaidieties to turēt abām rokām un ar visu spēku.

Mazliet nobijies no šiem padomiem, priesteris visu laiku pateicās Bērto.

— Protams, protams, jūs esat ļoti laipns... Ak, cienīts kungs, cik ļoti esmu jums pateicīgs, ka jūs man palīdzējāt izkļūt no šīs drūzmas!

Beidzot ticis brīvībā, abats Židēns steidzās sasniegt baziliku pa šaurajām līkloču takām, kas vijās augšup pa nokalni, bet viņa pavadonis ienira atkal pūlī, lai ieņemtu savu sargposteni.

Tobrīd Pjērs, kurš veda Marī mazajos ratiņos, atdūrās pret blīvo ļaužu sienu no otras puses, no Rožukroņa laukuma. Pulksten trijos viesnīcas kalpotāja bija Pjēru modinājusi, lai viņš paspētu aiziet un izņemt jauno meiteni no slimnīcas. Steigties nevajadzēja, laika bija atliku likām lai nonāktu pie grotas bez nokavēšanās, pirms procesijas sākuma. Bet šis milzīgais pūlis, kas stāvēja pretim kā mūris, kurā nevarēja nekur iespraukties, modināja Pjērā nemieru. Nekad viņš neizkļūs tam cauri ar ratiņiem, kurus vilka, ja cilvēki neparādīs mazliet laipnības

— Lūdzu, manas dāmas, lūdzu, kungi, esiet tik laipni!... Jūs redzat, es vedu slimnieci!

Dāmas pat nepakustējās, jo, kā hipnotizētas no tālumā mirdzošās grotas, viņas pacēlās uz pirkstgaliem, lai neko nepalaistu garātn. Turklāt arī litānijas izsaucieni bija tik skaļi šajā brīdī, ka jaunā priestera lūgumu nevarēja sadzirdēt.

— Lūdzu, kungs, pavirzieties mazliet un palaidiet mani garām... Dodiet vietiņu slimniecei, esiet tik laipni, uzklausiet taču mani!

Vīrieši, tāpat kā sievietes, pat nedomāja pavirzīties. Arī viņi it kā neapzinājās sevi jūsmā, kas tos darīja aklus un kurlus.

Marī tomēr mierīgi smaidīja, it kā nekā nezinot par šķēršļiem, juzdamās pārliecināta, ka nekas pasaulē neaizkavēs viņas dziedināšanu. Kad Pjērs tomēr bija atradis spraugu un iedrošinājās doties šai nekustīgajā straumē, stāvoklis pasliktinājās. No visām pusēm viļņi vēlās pret vieglajiem ratiņiem, un brīžiem šķita, ka tie ļaužu jūrā nogrims. Katru brīdi vajadzēja apstāties, gaidīt un atkal lūgt cilvēkus palaist viņus garām. Nekad vēl Pjērs nebija izjutis tādas bailes no pūļa. Sis pūlis taču nedraudēja, bija nevainīgs un kūtrs kā ganāmpulks, bet Pjērs tajā tomēr manīja mulsinošu uzbudinājumu, īpatnēju dvesmu, kas viņu satrauca. Un, lai gan viņš juta mīlestību pret visiem pazemotiem, šīs neglītās, parastās, sviedriem klātās sejas, smirdošā elpa un vecie, nabadzīgie apģērbi bija tik nepatīkami, ka viņam kļuva nelabi.

— Lūdzu, manas dāmas, lūdzu, kungi, šeit ir slimniece... Mazliet pavirzieties, es jūs lūdzu!

Šajā plašajā ļaužu jūrā grimstošie un šurpu turpu mētātie ratiņi nevienmērīgi tika uz priekšu, pagāja dažas minūtes, lai pavirzītos kādus metrus tālāk. Brīžam likās, ka straume tos aprijusi, jo nekas no tiem nebija vairs redzams. Tad tie atkal parādījās un nokļuva augšā pie baseiniem. Slimības novārdzinātā jaunā meitene, kura bija tik skaista, visur izraisīja sirsnīgu līdzjūtību. Kad ļaudis, padevušies priestera neatlaidīgai prasībai, pagriezās pret to, viņi neuzdrošinājās vairs dusmoties, viņi atmaiga, redzot ratiņos šo kalseno, sāpju izmocīto sejiņu, kas mirdzēja savu skaisto, gaišo matu vainagā. Līdzjūtības un apbrīnas pilni vārdi atskanēja visapkārt. Ak, šis nabaga bērnsl Vai tad tā nebija nežēlība, šajā vecumā būt kroplei? Kaut taču, svētā jaunava būtu viņai labvēlīgai Citus pārsteidza ekstāze, kādā tie redzēja meiteni, un viņas skaidrās, citas pasaules cerībā mirdzošās acis. Viņa taču redzēja debesis, viņa noteikti tiks izdziedināta! Tās bija apbrīnas un draudzīgas līdzjūtības pēdas, ko mazie ratiņi atstāja aiz sevis straumē, kuru uzveica ar tik lielām grūtībām!

Pjēru tomēr māca izmisums, un viņa spēki bija jau galā, kad sanitāri nāca tam palīgā, cenzdamies atbrīvot ceļu procesijai, jo Bērto bija tiem uzdevis ceļu sargāt ar virvēm, ko viņi turēja ik pa diviem metriem. Tagad Pjērs vilka Marī ratiņus diezgan brīvi un beidzot nonāca slimniekiem rezervētajā vietā iepretim grotai pa kreisi. Šeit nevarēja pakustēties, ļaužu drūzma šķita ik brīdi pieaugam. Kad Pjērs pēc gājiena, kuru viņš bija veicis ar lielu piepūli un kā salauztiem locekļiem, tagad raudzījās tautas milzīgajā pieplūdumā, viņam likās, ka atrodas okeāna vidū, kura viļņi nemitīgi bango ap viņu.

Kopš viņi bija iznākuši no slimnīcas, Marī nebija atvērusi muti. Tagad Pjērs saprata, ka viņa grib runāt, un noliecās.

— Vai mans tēvs ir šeit? — viņa jautāja. — Vai viņš vēl nav atgriezies no izbraukuma?

Pjēram bija jāatbild, ka de Gersēna kungs vēl nav atgriezies, bet viņš, bez šaubām, aizkavējies pret savu gribu. Tad Marī ar viņai raksturīgo smaidu piebilda:

— Ak, nabaga tētis, cik viņš būs priecīgs, kad ieraudzīs mani izdziedinātu!

Pjērs lūkojās meitenē apbrīnas pilnā satraukumā. Viņš neatcerējās, ka jebkad būtu Marī redzējis tik brīnum daiļu visā lēni postošās slimības gaitā. Viņas mati, vienīgie, ko slimība bija saudzējusi, ietērpa viņu zelta mirdzā. Mazāka un smalkāka kļuvusī sejiņa bija pieņēmusi sapņainu izteiksmi, acis grima savu ciešanu atvarā, vaibsti bija nekustīgi, it kā viņa savas neatlaidīgās domas varā būtu iemigusi, gaidīdama ilgotās laimes trīsu, kas to uzmodinās. Viņa mita kaut kur ārpus sevis, lai atkal sevī atgrieztos, kad dievs to gribēs. Sī apburošā būtne, šī meitenīte, kas divdesmit trīs gadu vecumā bija tāda pati kā nelaimes mirklī, kad tika apturēta viņas sievietes attīstība, — beidzot bija gatava sagaidīt eņģeļa apmeklējumu, gatava pārdabiskajam satricinājumam, kas to izraus no stinguma un piecels kājās. Ekstāze, kurā Māri bija ieslīgusi jau no rīta, vēl arvien turpinājās, viņas rokas bija saliktas, un visas viņas būtnes lidojums šķita atrāvis viņu zemei, kopš viņa bija redzējusi svētās jaunavas tēlu. Marī lūdza un nesa dievībai sevi kā upuri.

Pjēram tā bija dziļa nemiera stunda. Viņš juta, ka drīz norisināsies viņa priestera dzīves drāma, ka viņa ticība neatgriezīsies nekad vairs, ja viņš to neatgūs atkal šajā kritiskajā brīdī. Pjēram nebija nekādu ļaunu domu, nekāda pretestības gara, arī viņš kvēli vēlējās kļūt izdziedināts kopā ar Marī. Ak, kaut taču bērnības draudzenes dziedināšana spētu viņu, Pjēru, pārliecināt, viņi ticētu abi kopā, viņi būtu glābti abi kopā! Viņš taču gribēja lūgt tāpat kā viņa, no visas sirds. Bet pret paša gribu viņa domas nodarbināja pūlis, šis bezgalīgais pūlis, kurā viņam bija tik grūti ienirt un izzust, nebūt nekam citam kā lapai mežā, kas pazūd visu pārējo lapu trīsa. Pjērs nespēja neielūkoties šai ļaužu pūlī, nepārdomāt viņu likteņus. Viņš zināja, kas pūli kopš četrām dienām iespaidoja un iedvesmoja: garā ceļojuma drudžainā noskaņa, satraukums, redzot svešas ainavas, tad grotas mirdzā pavadītās dienas, bezmiega naktis un dziļās, pēc māna alkstošās ciešanas. Turklāt visam tam pievienojās vēl nemitīgās lūgšanas, dziesmas, litānijas, kas cilvēkus dziļi satrauca. Tēvu Masiasu bija nomainījis cits priesteris, un Pjērs dzirdēja, ka šis mazais vajais, melnīgsnējais abats lūdza svēto jaunavu un Jēzu asā, pātagas cirtieniem līdzīgā, griezīgā balsī, turpretī tēvs Masiass un tēvs Fur-kāds, stāvēdami kanceles pakājē, vadīja pūļa saucienus, kura žēlabas kļuva arvien nospiedošākas un cēlās augšup, pretī spožajai saulei. Eksaltācija sasniedza aizvien augstāku pakāpi, klāt bija brīdis, kad varmācība piespieda debesis darīt brīnumus.

Pēkšņi piecēlās kāda paralizēta sieviete un devās grotas virzienā, pacēlusi augstu gaisā savu kruķi; un šis pār viļņojošām galvām taisni izslietais kruķis, ko sieviete vicināja kā karogu, izraisīja ticīgajos prieka saucienus. Brīnumiem uzglūnēja, tos gaidīja ar drošu pārliecību, ka tie notiks neskaitāmā daudzumā un pārsteidzoši. Cilvēkiem likās, ka redz tos savu acu priekšā, un drudžaini satrauktas balsis tos pieteica. Vēl viena, kas ir dziedināta, vēl viena un vēl viena! Tur bija kurlā, kura atkal dzirdēja, mēmā, kas atkal runāja, diloņslimā, kura kļuva veselai Kā, vai tad tiešām diloņslimniece? Bet, protams, tas jau notika ik dienas! Nebija vairs nekādu pārsteigumu, un nevienā neizsauktu izbrīnu, ja konstatētu, ka amputēta kāja atkal pieaugusi. Brīnums bija kļuvis par dabisku parādību, parastu, nenozīmīgu faktu. Sai pārkairinātajai ļaužu iztēlei neticamie notikumi šķita gluži saprotami, loģiski pēc visa tā, ko gaidīja no svētās jaunavas. Bija ko nenoklausīties apkārt klīstošajos nostāstos, mierīgos un nenoliedzami patiesos apgalvojumos, tiklīdz kāda slimniece murgos iesaucās, ka tā izdziedināta! Vēl viena, vēl viena! Reizēm tomēr atskanēja arī kāda skumja baiss, iesaukdamās: «Ak, tā tur ir izdziedināta, viņai laimējies!»

Jau dziedināšanas gadījumu medicīniskās konstatēšanas birojā Pjērs bija brīnījies par klātesošo lētticību. Bet šeit tā pārspēja visu, viņš izmisa, dzirdot, kādas aplamības ļaudis stāstīja gluži mierīgi, gaišiem bērna stnaidiem uz lūpām. Pjērs mēģināja noslēgties sevī, nekā nedzirdēt. «Mans dievs, dari tā, lai mans saprāts aptumšojas, ka es nekā vairs nevarētu aptvert, lai viss nereālais un neiespējamais šķiet īsts un iespējams.» Mirkli viņam likās, ka tieksme pēc skaidrības viņā mirusi. Viņš pat aizrāvās no žēlabu pilnā sauciena: «Kungs, dziedini mūsu slimos!... Kungs, dziedini mūsu slimos!» Pjērs to atkārtoja līdzjūtības dedzībā, salika rokas un līdz reibumam cieši raudzījās svētās jaunavas statujā, līdz viņam šķita, ka !ā sakustas. Kāpēc gan viņš nevar atkal kļūt par bērnu tāpat kā šie citi, jo laime taču mīt nezināšanā un maldos! Si ļaužu apmātība taču beidzot ietekmēs arī viņu, un viņš būs vienīgi smilšu grauds starp smilšu graudiem, pazemīgais starp pazemīgajiem zem dzirnakmeņa, nedomādams par spēkiem, kas tos visus maļ. Un tieši tobrīd, kad Pjēram šķita, ka visu veco viņš sevī nokāvis un sevi pašu ar savu gribu un saprātu iznīcinājis, — tieši tobrīd viņa smadzeņu dzīlēs atsākās atkal urdošā, nerimstošā, neuzvaramā prātošana. Pamazām, lai arī kā Pjērs centās, viņš atgriezās atkal pie tieksmes izpētīt notiekošo, šaubījās, meklēja. Bet kas tas bija par nezināmu spēku, par vitālu fluīdu, kas bija pietiekami spēcīgs, lai izraisītu šos atsevišķos izdziedināšanas gadījumus, kas te patiešām notika? Tā taču bija fenomenāla parādība, kuru vēl neviens zinātnieks fiziologs nebija izpētījis. Vai tad būtu jāpieļauj doma, ka šis pūlis kļūst it kā par vienu vienīgu būtni, kas spēj iespaidot sevi ar ārkārtēju pašiedvesmas spēku? Vai varbūt pieņemt, ka noteiktos ārkārtīgas eksaltācijas brīžos pūlis pārvēršas par kādas augstākas gribas nesēju un spiež matēriju pakļausit? Tādējādi varētu izskaidrot, kāpēc pēkšņi tika izdziedināti tie, kuru eksaltācija bija vispatiesākā. Visu ļaužu elpa šķita savienojamies vienā vienīgā elpā, un spēks, kas te iedarbojās, bija mierinājuma, cerības un dzīvības alkas.

Sī cilvēciskās līdzjūtības doma aizkustināja Pjēru. Mirkli viņš atkal spēja saņemties un lūdza visus cietējus izdziedināt, dziļi aizgrābts ticībā, ka ari viņš savukārt mazliet veicina Marī dziedināšanu. Bet pēkšņi, pašam neapzinoties, kādā sakarībā, atmiņā iznira ārstu konsultācija par jaunās meitenes slimības gadījumu, kuru viņš bija pieprasījis pirms brauciena uz Lurdu. Neparasti skaidri Pjēra atmiņā atausa šī aina, viņš redzēja atkal savā priekšā istabu ar pelēkajām, zilām puķītēm klātajām tapetēm, un viņš dzirdēja visus trīs ārstus diskutējam un izsakām slēdzienus. Divi ārsti, kuri bija izsnieguši savas atsauksmes un parakstījuši diagnozi par mugurkaula paralīzi, runāja lēni un gudri kā praksē pieredzējuši speciālisti, kurus visi godā un dziļi ciena; taču vienlaikus Pjēram vēl tagad skanēja ausīs trešā ārsta, viņa attālāka brālēna Boklēra dzīvā, siltā balss, — tas bija vēl jauns cilvēks ar tālredzīgu un drosmīgu izpratni, pret kuru viņa amata brāļi izturējās vienaldzīgi, uzskatīdami to par avantūristu. Pjērs bija pārsteigts, ka tagad, šajā svarīgajā mirklī, viņa atmiņā atausa tas, par ko viņš nebija domājis; tā bija neizprotama parādība, ka pavirši uzklausīti, neiegaumēti vārdi nogrimst zemapziņā, it kā neatkarīgi no paša gribas, un, ilgi aizmirsti, tie atkal uzpeld, iznirst atmiņā un pievērš sev cilvēka domas. Pjēram šķita, ka brīnuma gaidīšana izraisa apstākļus, kuros tas notiek, kā Boklērs bija teicis.

Veltīgi Pjērs mēģināja aizdzīt šīs atmiņas, skaitīdams lūgšanas ar divkāršu dedzību. Ainas atdzima, seni vārdi skanēja atkal viņa ausīs kā trompetes pūtieni. Tagad saruna risinājās ēdamistabā, kur viņi abi ar Boklēru bija ieslēgušies, kad abi pārējie ārsti bija aizgājuši. Boklērs sastādīja slimības vēsturi: četrpadsmit gadu vecumā kritiens no zirga uz kājām; kā sekas tam satricinājums, izmežģījums, saišu pārrāvums un, bez šaubām, rezultātā smagums pavēderē un gurnos un paralīzei līdzīgs kāju nespēks; pēc tam organisms lēni atlaba; izmežģījums izzuda pats no sevis, saišu pārrāvumi aizdzija; tomēr sāpju simptomi neizzuda šim lielajam, nervozajam bērnam, kura smadzenes bija nelaimes gadījuma satricinātas un nevarēja atbrīvoties no šis atmiņas, visa meitenes uzmanība koncentrējās uz viņas ciešanām, un viņa kļuva nekustīga un nespējīga pievērsties jauniem priekšstatiem; tāpēc arī pēc izveseļošanās meitenes ciešanas turpinājās, tas bija neiropatoloģisks stāvoklis, kas radies novājinātas nervu sistēmas dēļ, ko vēl savukārt, bez šaubām, pasliktināja traucēta vielmaiņa, kas vēl maz izpētīta. Tad Boklērs mie-r rīgi izskaidroja daudzo ārstu pretrunīgās un nepareizās! diagnozes, meiteni ārstējot, ar to, ka viņi slimnieci pamatīgi neizmeklēja un tāpēc taustījās kā pa tumsu; vieni domāja, ka viņai ir audzējs, turpretī citi, turklāt vairums no tiem, bija pārliecināti par mugurkaula smadzeņu bojājumu. Viņš vienīgais, noskaidrojis slimnieces iedzimtību, nonācis pie secinājuma, ka šeit iedarbojas vienīgi pašiedvesma, pie kuras viņa ietiepīgi turas pirmo, stipro sāpju iespaidā; Boklērs pamatoja savus secinājumus: ierobežotais redzes lauks, stingas acis, domās iegrimusī, izklaidīgā seja un it sevišķi raksturīgās sāpes, kas no bojātā orgāna pārvietojušās uz kreiso olnīcu, kur tās sajūtamas kā nepanesams smagums, kurš reizēm sakāpj līdz pat kaklam un izraisa elpas trūkuma lēkmes. Vienīgi pēkšņa, stipra griba atbrīvoties no nepareizajām, slimīgajām iedomām, griba piecelties, brīvi elpot, neciest vairs — varētu meiteni kā pātagas cirtiens piecelt kājās veselu un pārveidotu, ja viņa nonāktu dziļā eksaltācijas stāvoklī.

Pēdējo reizi Pjērs mēģināja neko neredzēt, neko nedzirdēt, jo izjuta, ka nenovēršami sabrūk viņa ticība brīnumam. Un, lai gan viņš pūlējās, lai gan aizrautīgi sauca: «Jēzu, Dāvida dēls, dziedini mūsu slimos!» — viņš redzēja, dzirdēja visu laiku Boklēru mierīgi smaidām un viņam stāstām, kā notiks brīnums: tas būs kā zibens uzliesmojums dvēseles visdziļākās aizrautības brīdī, tas būs izšķirošais rnudinātājs, kurš atbrīvos viņas muskuļus. Dziļa prieka jūsmā slimā piecelsies un ies, kājas pēkšņi būs kļuvušas vieglas, atbrīvotas no ilgi izjustā svina smaguma, it kā šis smagums būtu izkusis, iesūcies zemē. Bet jo sevišķi izjūtams būs tas, ka smagums, kas spieda pavēderi un, kāpdams augšup, plosīja krūtis, smacēja kaklu, aizlidos kā brīnums, it kā negaisa vētra aiznestu sev līdzi visas ciešanas. Vai gluži tāpat nenotika viduslaikos, kad apsēstās sievietes izspļāva caur muti velnu, kas tik ilgi bija tirdījis viņu jaunavīgo miesu? Boklērs bija piebildis, ka beidzot Marī kļūs sieviete, ka asinis normāli riņķos, gaviļu saucienam atskanot, atpalikusī, bērnišķīgā, tik ilgā ciešanu iedomā mocītā miesa atmodīsies, un pēkšņi tai būs atdota atkal ziedoša veselība, dzīvības pilnas acis un starojoša sejiņa.

Pjērs raudzījās Marī, un viņa nemiers auga, redzot meiteni tagad tik nožēlojamu ratiņos, tik dziļi nogrimušu lūgšanā, ar visu savu būtni tiecoties pretim svētajai jaunavai, kas deva dzīvību. Ak, ja meitene tiktu izglābta, kaut arī viņu pašu pazudinātu! Bet Marī taču bija pārlieku slima, zinātne meloja tāpat kā ticība, viņš nespēja noticēt, ka šis bērns, kura kājas jau tik daudzus gadus bija atmirušas, varētu atkal atgriezties dzīvē. Un savu šaubu mudžeklī, kas to ietina, Pjēra asiņojošā sirds sauca vēl skaļāk, nemitīgi atkārtodama līdz ar neprātīgo pūli:

— Kungs, Dāvida dēls, dziedini mūsu slimos!... Kungs, Dāvida dēls dziedini mūsu slimos!

Sai mirklī pūlis saviļņojās un visas galvas sakustējās. Ļaudis drebēja, sejas pagriezās uz vienu pusi un vērās augšup. Tuvojās pulksten četros paredzētā, šodien mazliet nokavējusies procesija, un kādā monumentālo kāpņu arkā iznira krusts. Atskanēja prieka saucieni, un sākās tik stipra, instinktīva drūzmēšanās, ka Bērto satrauktiem mājieniem pavēlēja sanitāriem atvirzīt atpakaļ ļaudis, stingri turot virvi. Sanitāri, kurus pūlis rāva sev līdzi, virzījās atpakaļ, rokas tiem bija pavisam notirpušas; taču viņiem izdevās mazliet paplašināt rezervēto eju, pa kuru tagad varēja lēnām kustēties procesija. Gājiena priekšgalā soļoja goda sargs greznā gaišzilā ar sudrabu rotātā tērpā, viņš pavadīja augsto procesijas krustu, kas mirdzēja kā -zvaigzne. Karogam sekoja dažādo svētceļnieku organizāciju pārstāvji ar saviem karogiem, samta un atlasa standartiem, kas bija izšūti ar zelta, sudraba un spilgtiem zīda diegiem un greznoti uzkrāsotām figūrām un pilsētu nosaukumiem: Versaļa, Reimsa, Orleāna, Puatjē, Tulūza. Vienam no karogiem, gluži baltam, bagātīgi izgreznotam, bija uzraksts sarkaniem burtiem «Katoļu strādnieku apvienības darinājums». Aiz viņiem nāca garīdzniecība — divsimt līdz trīssimt priesteru vienkāršās sutanās, kāds simts stiharijos un kādi piecdesmit ornātos, kas staroja kā debesu spīdekļi. Visi nesa aizdegtas sveces un skaļā balsī dzfedāja Laudate Sion Salvatorem. Tad karaliskā krāšņumā tuvojās purpura krāsas zīda, zelta tresēm rotātais baldahīns, kuru nesa četri priesteri, acīmredzot izmeklēti no visstiprākajiem. Zem baldahīna abats Židēns, kas gāja starp diviem priesteriem, kuri arī piedalījās dievkalpojumā, nesa svēto sakramentu, sažņaudzis to visiem des-mit pirkstiem, kā viņam bija ieteicis Bērto; mazliet nemierīgie skatieni, kurus viņš raidīja pa labi un pa kreisi pūlī, kas spiedās tuvāk, liecināja, kādas rūpes bija abatam židēnam, kaut tikai viņš varētu laimīgi aiznest līdz galam šo smago, dievišķo monstranciju, no kuras jau tagad sāpēja roku locītavas. Kad slīpie saules stari krita tieši uz tā, šķita, ka atmirdz otra saule. Kora zēni šūpoja kvēpināmos traukus žilbinošos putekļos, ko sacēla procesijas gājiens un saule vērta zelta spožumā. Gājiena pašās beigās plūda juceklīgā svētceļnieku straume, jūsmā degošu ticīgo un ziņkārīgo ganāmpulks, kas traucās un maldījās kā sīkas straumītes lielā viļņa izvagotās pēdās.

Jau kopš krietna brīža kancelē bija atkal uzkāpis tēvs Masiass; šoreiz viņš pūlim bija izdomājis citu nodarbību. Pēc dedzīgiem ticības, cerības un mīlestības apliecinājumiem, kurus tēvs Masiass bija skaļā balsī raidījis uz debesīm, viņš pēkšņi prasīja pilnīgu klusumu, lai katrs slēgtām lūpām varētu divas trīs minūtes klusībā runāt ar dievu. Sis acumirklīgais klusums lielajā pūlī, slepeno ilgu pilnie mirkļi, kur visas dvēseles atklāja savu noslēpumu, bija aizraujošas un dziļas pacilātības pilni. Sim svētsvinīgajam brīdim piemita arī kaut kas baigs, šķita, ka pū-• 1im pāri aizšalc visu ilgas un dzīves alkas. Pēc tam tēvs Masiass vērsās tikai pie slimajiem, uzaicinot viņus no visas sirds lūgt dievu dot viņiem to, ko viņi sagaida no tā visspēcības. Tad atskanēja nožēlojamas gaudas, simtiem trīcošu, asarās aizlūstošu balsu skandēja vienotā korī: «Kungs Jēzu, ja tu gribi, tu vari mani dziedināt!...-Kungs Jēzu, esi žēlīgs savam bērnam, kas mirst aiz mīlestības! ... Kungs Jēzu, dari, lai es redzu, dari, lai es dzirdu, dari, lai es eju!» Kāda spalga mazas meitenītes balss, viegla un dzidra kā flautas skaņa, pacēlās pāri kopējiem šņukstiem, kaut kur tālumā saukdama: «Glāb viņus, glāb viņus, kungs Jēzu!» Asaras ritēja no visu acīm, sirsnīgās lūgšanas saviļņoja sirdis un pašus cietsirdīgākos noskaņoja labdarības reibonim, kur tie cēlā apmātībā būtu spējīgi abām rokām atsegt krūtis, lai atdotu tuvākam paša veselību un jaunību. Turklāt tēvs Masiass, neļaudams atslābt šim entuziasmam, atsāka atkal savus saucienus, no jauna pātagodams neprāta pārņemto pūli; arī tēvs Furkāds uz altāra pakāpiena elsoja aizgūdamies, pacēlis pret debesīm savu asarām pārplūdušo seju, lai pavēlētu dievam nokāpt no debesīm.

Procesija tuvojās, svētceļnieku pārstāvji un priesteri bija nostājušies rindās pa labi un pa kreisi; kad baldahīns ienāca slimajiem rezervētajā vietā pie grotas un tie ieraudzīja Kristus miesu un asinis, monstranciju mirdzam kā sauli abata Židēna rokās, pūli vairs nebija iespējams savaldīt, balsis sajaucās, pūli pārņēma neprāts. Saucieni, aicinājumi, lūgšanas jaucās ar vaidiem. Slimie tiecās piecelties no savām sāpju guļvietām, drebošās rokas izstiepās, krampjaini savilkti pirksti, šķita, gribēja apturēt brīnumu, kas gāja garām. «Kungs Jēzu, glāb mūs, mēs ejam bojā!... Kungs Jēzu, mēs tevi pielūdzam, dziedini mūs!... Kungs Jēzu, tu esi Kristus, dzīvā dieva dēls, dziedini mūs!...» Trīs reizes izmisušas, aizgrābtas balsis atkārtoja šīs pēdējās vaimanas ar tādu spēku, ka debesim bija jānodreb; asaras divkāršojās un pārplūdināja kvēlošās, dziedināšanas ilgās apskaidrotās sejas. Brīdi šis neprāts sasniedza tādu pakāpi, instinktīvā tuvošanās svētajam sakramentam kļuva tik neatvairāma, ka Bērto pavēlēja tuvumā stāvošajiem sanitāriem sastāties ķēdē. Šādu soli mēdza spert vienīgi ārkārtējos gadījumos, sanitāri nostājās kā žogs pa labi un pa kreisi no baldahīna, katrs apliekot stingri roku ap sava kaimiņa kaklu, izveidojot tādējādi it kā dzīvu sienu. Spraugu vairs nebija, neviens netika caur šo sienu. Dzīvā barjera tomēr nevarēja negrī-ļoties, kad tai spiedās virsū dzīvības slāpstošie, nelaimīgie cilvēki, kuri gribēja pieskarties Jēzum un to skūpstīt; un tad šī barjera salīgojās, to atstūma atpakaļ pret baldahīnu, ko tā sargaja, bet nemitīgi apdraudētais baldahīns pats maldījās pūlī kā svēta laiva briesmās.

Kad šis ticības ārprāts bija sasniedzis kalngalu, starp lūgšanām un asarām kā zibens šautra mākoņu plaisā negaisa laikā parādījās brīnumi. Kāda paralizēta sieviete piecēlās un nometa savus kruķus, tad atskanēja spalgs spiedziens un cita sieviete izslējās stāvus uz sava matrača, ietinusies baltā segā kā sviedrautā; stāstīja, ka tā esot kāda diloņslimniece, kas bijusi jau pusmirusi, bet tagad izdziedināta. Viens aiz otra norisinājās vēl divi žēlastības parādīšanas gadījumi: kāda aklā pēkšņi ieraudzīja grotu liesmojam, un pēc tam kāda mēmā nokrita uz ceļiem, pateikdamās svētajai jaunavai skaļā, skaidrā balsī. Arī visas pārējās sievietes metās Lurdas dievmātei pie kājām, pārplūzdamas prieka un pateicības saucienos.

Pjērs nenovērsa acu no Marī, un tas, ko viņš redzēja, viņu dziļi saviļņoja. Slimnieces acis, lai gan vēl tukšu

skatienu, bija plaši ieplestas, bet nožēlojamā, bālā, neizteiksmīgā sejiņa saviebās it kā aiz pārmērīgi smagām ciešanām. Marī nerunāja ne vārda un, iedomādamās, ka ļaunums to atkal sagrābis, krita izmisumā. Bet pēkšņi mirklī, kad viņai garām tika nesta svētā sakramenta monstrancija, kuru Marī redzēja saules staros liesmojam kā debesu spīdekli, viņa apžilba un likās — viņu ķērusi zibens bulta. Marī acis iedegās no šī spožuma, beidzot tās bija atguvušas dzīvības liesmu, tās mirdzēja kā zvaig znes. Viņas sejiņa atdzīvojās un sārtojās svaiga spēka plūsmā, kas strāvoja viņā, un smaidoša tā staroja priekā un veselībā. Pjērs redzēja, kā Marī pēkšņi piece|as, taisni izslienas savos ratiņos, mazliet grīļodamās un stomīdamās; viņa neatrada citus vārdus kā vien maiguma pilnos:

— Ak, mans draugs! ... Ak, mans draugs!

Pjērs steidzās turp, lai meiteni atbalstītu. Bet Marī to atturēja ar mājienu, jo jutās atkal stipra; viņa izskatījās aizkustinoši skaista savā vienkāršajā, melnajā vilnas kleitiņā un mājas tupelītēs, kuras vienmēr nēsāja, tik slaida un trausla, zelta staru vainagā, kuru vija viņas apbrīnas cienīgie, ar vienkāršu mežģīņu lakatiņu segtie, gaišie mati. Viss viņas jaunavīgais augums šķita stipra satricinājuma, it kā spējas atdzimšanas varā. Vispirms atbrīvojās kājas no važām, kas tās saistīja. Tad, jūtot strūklojam sevī asiņu avotu — sievietes, sievas un mātes dzīvību, viņai uzmācās pēdējais, milzīgais smagums, kas lēnām kāpa augšup līdz kaklam. Tikai šoreiz tas neapstājās un nesmacēja viņu, bet izplūda caur atvērto muti un izvērtās ga viļu saucienā:

— Es esmu izdziedināta! ... Es esmu izdziedināta!

Tas bija neparasts skats. Sega nokrita viņai pie kājām, Marī gavilēja, un viņas brīnum daiļā sejiņa atmirdzēja līksmē. Viņas sauciens par savu dziedināšanu izskanēja tādā aizrautības skurbumā, ka viss pūlis samulsa. Bija vairs vienīgi viņa, pūlis redzēja vairs vienīgi viņu stāvam kājās, it kā lielāku izaugušu, tik starojošu, tik dievišķīgu.

— Es esmu izdziedināta! ... Es esmu izdziedināta!

Dziļš saviļņojums skāra Pjēru pašās sirds dzīlēs, un

viņš sāka raudāt. No jauna ritēja asaras no visu klātesošo acīm. Atskanot izsaucieniem, pateicības un slavinājuma lūgšanām, pamazām bezprāta jūsmas reibums ieguva savā varā citu pēc cita un kāpināja augošo satraukumu tūkstošiem svētceļniekos, kuri spiedās un grūstījās,

lai redzētu dziedināto. Tad ar nesavaldīgu spēku izlauzās aplausi, vētraini aplausi, kas aizskanēja kā pērkona dārdi no viena ielejas gala līdz otram.

Tēvs Furkāds mētāja rokas, beidzot varēja no altāra augstuma saklausīt arī tēvu Masiasu.

— Dievs ir nolaidies pie mums, mani dārgie brāļi, manas dārgās māsas ... Magnificat anitna mea Dominurn .. „

Un visas balsis, tūkstošiem balsu, izskanēja pielūgsmes un pateicības dziesmās. Procesija apstājās, abats Židēns ar monstranciju būtu varējis sasniegt grotu, bet viņš nogaidīja, nesteigdamies ar ļaužu svētīšanu. Viņpus režģa viņu gaidīja baldahīns, ap kuru stāvēja priesteri stiharijos un ornātos, kas rietošās saules staros zaigoja sniega baltumā un zeltā.

Marī elsodama bija nometusies ceļos, un visu laiku, kamēr skanēja dziesma, viņas būtne kvēloja ticībā un mīlestībā. Bet pūlis gribēja redzēt, kā viņa iet, svētlaimes pārņemtās sievietes viņu sauca, vesels bars ielenca, gandrīz aizraudams meiteni sev līdzi, un virzīja viņu uz medicīniskās brīnišķo dziedināšanas gadījumu konstatēšanas biroju, lai šis brīnums, žilbinošs kā saules gaisma, tiktu apliecināts. Marī ratiņus aizmirsa. Pjērs viņai sekoja, bet viņa nedroši, vilcinādamās, ar valdzinošu neveiklību, septiņus gadus savas kājas nekustinājusi, gāja satraukta un līksma kā mazs bērns, kurš sper pirmos soļus; un tas bija tik aizkustinoši, tik apburoši, ka Pjērs nedomāja vairs ne par ko citu kā par bezgalīgo lairni redzēt Marī atdzimstam dzīvei un jaunībai. Ak, dārgā bērnības draudzene, tālā, liegā mīlestība, beidzot taču viņa būs skaista, pievilcīga sieviete, par kādu solīja izvērsties senās dienās meitene mazajā dārziņā Neijī, kad bija līksma un daiļa zem lielajiem, saules staru cauraustajiem kokiem!

Pūlis turpināja vētraini uzgavilēt meitenei, kā milzīgs vilnis plūzdams atpakaļ un to pavadīdams; visi Marī gaidīja iznākam, apņēmīgi nostādamies pie durvīm, kad tā bija iegājusi birojā, kur ielaida vēl tikai Pjēru.

So pēcpusdienu medicīniskās brīnišķo dziedināšanas gadījumu konstatēšanas birojā nebija daudz ļaužu. Mazo, četrstūraino zāli ar sakarsētām koka sienām, vienkāršām mēbelēm, no salmiem izpītiem krēsliem un diviem nevienāda augstuma galdiem bez jau parastā personāla aizņēma vienīgi pieci vai seši ārsti, kuri sēdēja klusēdami. Pie galdiem baseinu pārzinis un divi jauni abati turēja rokās reģistrācijas grāmatas un šķirstīja aktu vākus, bet tēvs Darželē vienā galda galā kaut ko rakstīja savam laikrakstam. Pašlaik ārsts Bonamī gatavojās apskatīt Elīzas Rukē seju; Elīza Rukē bija atnākusi jau trešo reizi parādīt dzīstošo brūci.

— Nu, mani kungi, — ārsts iesaucās, — vai jūs kādreiz esat redzējuši ādas tuberkulozi šādā veidā uzlabojamies, tik ātri?... Es zinu gan, ka ir parādījies kād* jauns darbs par ticību, kas dziedina, tur ir teikts, ka dažas brūces rodas uz nervu pamata. Bet nekas nav nepilnīgāk pierādīts kā minētais jautājums, it sevišķi sejas ādas tuberkulozes gadījumos, un turklāt es šaubos, vai kādreiz tāda ārstu komisija sanāks, kur visi būs vienās domās un izskaidros šīs jaunkundzes izdziedināšanu parastā ceļā...

Viņš pārtrauca savu runu un griezās pie tēva Darželē.

— Vai jūs, svētais tēvs, pierakstījāt, ka strutošana pilnīgi izbeigusies un āda atgūst savu dabisko krāsu?

Atbildi viņš nesagaidīja, jo ienāca Marī, kurai sekoja Pjērs; un uzreiz ārsts Bonamī aptvēra, kā viņam laimējies, viņš to uzminēja, raugoties šai starojošajā, brīnuma dziedinātajā meitenē. Viņa bija burvīga, kā radīta, lai aizrautu un pārliecinātu ļaužu masas. Ātri viņš atlaida Elīzu Rukē, lūdza jaunatnākušo nosaukt savu vārdu un paprasīja vienam no jaunajiem garīdzniekiem šo lietu. Tad, redzēdams, ka Marī sagrīļojas, ārsts gribēja to atsēdināt krēslā.

— Ak nē, ak nē! — viņa iesaucās. — Esmu tik ļoti laimīga, ka varu stāvēt kājās!

Pjērs ar skatienu meklēja ārstu Saseņu, apbēdināts, ka to neatrada. Viņš turējās sāņus un gaidīja, kamēr tika izvandītas nekārtībā esošās atvilktnes, bet meklēto mapi tā arī neatrada.

— Pagaidiet, — ārsts Bonamī atkārtoja, — Marī de Gersēna, Marī dc Gersēna ... Es noteikti esmu redzējis šo vārdu.

Beidzot Rabuēns atrada mapi, kas bija ievietota zem cita alfabēta burta; kad ārsts bija iepazinies ar ārstu slēdzieniem mapē, viņš aizrāvās.

— Tas, mani kungi, ir tiešām ļoti interesanti. Es jūs lūdzu klausīties uzmanīgi... Jaunkundzei, kuru jūs šeit redzat stāvam, bija smaga mugurkaula paralīze. Un, ja rastos visniecīgākās šaubas, šo divu slēdzienu pietiks, lai pārliecinātu visneticīgākos, jo tos ir parakstījuši divi Parīzes medicīnas fakultātes ārsti, kuru vārdi labi pazīstami visiem mūsu amata brāļiem.

Viņš lika pasniegt apliecības klātesošajiem ārstiem, kuri tās lasīja, viegli grozot galvu. Tas nebija noliedzams, ka šie paraksti piederēja godīgiem, zinošiem ārstiem ar lielisku reputāciju.

— Nu labi, kungi, ja diagnoze netiek apstrīdēta — un tā arī nevar tikt apstrīdēta, ja slimniece mums atnes tik vērtīgus dokumentus, — mēs tagad apskatīsim pārvērtības, kādas notikušas šīs jaunkundzes veselības stāvoklī.

Bet, iekams saka Marī izvaicāt, ārsts Bonamī vērsās pie Pjēra.

— Abata kungs, jūs esat ieradies no Parīzes, man liekas, kopā ar dc Gcrsēna jaunkundzi. Vai jūs iepazināties ar ārstu domām pirms braukšanas uz Lurdu?

Garīdznieks nodrebēja savā lielajā priekā.

— Es biju klāt konsultācijā, kungs.

No jauna viņa acu priekšā atdzima toreizējā aina. Pjērs atkal redzēja abus nopietnos un gudros ārstus, viņš redzēja arī Boklēru, kurš smaidīja, kamēr viņa kolēģi rakstīja vienādus slēdzienus. Vai viņam tagad apstrīdēt šo atsauksmju vērtību un iepazīstināt arī ar otru diagnozi, kas šo dziedināšanu izskaidrotu zinātniskā ceļā? Brīnums bija ticis jau iepriekš noteikts, tātad kā brīnums tas jau iepriekš bija noliegts.

— Jūs ievērosiet, mani kungi, — atsāka ārsts Bonamī,

— ka abata kunga klātbūtne piedod šīm apliecībām sevišķu spēku ... Tagad jaunkundze mums pastāstīs visu, ko viņa izjutusi.

Viņš pārliecās pār tēva Daržclē plecu un ieteica viņam neaizmirst šajā paskaidrojumā Pjēram ierādīt liecinieka lomu.

— Mans dievs, cienītie kungi, kā lai jums to pasaku? — Marī iesaucās, smagi elpodama, laimē aizlūstošā balsī.

— Kopš vakardienas biju pārliecināta par savu dziedināšanu, taču tūlīt, tiklīdz manas kājas sāka tirpt, mani tomēr pārņēma bailes, man šķita, ka tā ir jauna lēkme, es šaubījos mirkli... Tad tirpas mitējās. Pēc tam atkal sākās, tikko es iegrimu lūgšanā ... Ak, es lūdzu, es lūdzu no visas, visas dvēseles! Beidzot es paļāvos kā mazs bērns. «Svētā jaunava, Lurdas dievmāte, dari ar mani, ko tu gribi...» Tirpas nepārgāja, man likās, ka manas asinis verd, un es dzirdēju kādu balsi man uzsaucam: «Piecelies, piecelies!» Es izjutu brīnumu, visi kauli iekrakšķējās, miesa trīcēja, it kā mani būtu ķēris zibens.

Pjērs ļoti bāls klausījās. Boklērs taču viņam bija skaidri

teicis, ka dziedināšana nāks kā zibens šautra, Ja pārkairinātās iztēles ietekmē meitenē pēkšņi pamodīsies tik ilgi snaudošais gribasspēks.

— Vispirms svētā jaunava atbrīvoja manas kājas, — Marī turpināja. — Skaidri sajutu, ka dzelzs saites, kas tās saistīja, noslīdēja gar manu ādu gluži kā salauztas važas ... Un tad smagums, kas mani vienmēr smacēja kreisajos sānos, cēlās augšup; man šķita, ka es miršu, tik ļoti tas mani spieda. Taču tas izgāja caur manām krūtīm, izgāja caur manu kaklu, un tad tas nonāca manā mutē un es to strauji izspjāvu ... Lūk arī viss, manu ciešanu vairs nebija, tās bija izgaisušas.

Smagi, kā naktsputna spārnu vēdas, pamādama rokām, Marī apklusa, satraukti uzsmaidīdama Pjērain. Visu to Boklērs bija jau iepriekš pateicis, lietodams gandrīz tos pašus vārdus, tos pašus izteicienus un tēlus. Boklēra pareģojums piepildījās vārdu pa vārdam, tie visi bija jau paredzētie un dabiskie brīnumi.

Plaši ieplestām acīm Rabuēns bija klausījies šai stāstā, aprobežota ticīga cilvēka jūsmā, kuru bieži vajā domas par elli.

— Tas ir bijis velns, tas ir bijis velns, ko viņa izspļāvusi!

Saprātīgākais ārsts, Bonamī, pavēlēja viņam klusēt un, pagriezdamies pret klātesošajiem mediķiem, teica:

— Mani kungi, jūs zināt, ka mēs izvairāmies te lietot dižo vārdu — brīnums! Tomēr, lūdzu, šeit ir fakts, mani interesē, kā jūs to izskaidrosiet dabiskā ceļā... Jau septiņus gadus jaunkundzi ķērusi smaga paralīze, acīmredzot mugurkaula smadzeņu bojājuma dēļ. Un tas nav noliedzams, šeit ir neapstrīdamas apliecības. Viņa nespēja vairs paiet, nespēja pakustēties bez vaidiena, viņa bija nonākusi tai pēdējā spēku pagurumā, kāds iestājas parasti pirms slimības ļaunām beigām... Pēkšņi, lūk, viņa pieceļas, viņa iet, smejas un staro. Paralīze pilnīgi izzudusi, nav vairs nekādu sāpju, jaunkundze jūtas tikpat labi kā jūs un es ... Nu tad, mani kungi, izmeklējiet viņu un pasakiet man, kas ir noticis.

Bonamī triumfēja. Neviens no ārstiem nevēlējās izteikties. Divi no tiem, kuri droši vien bija ticīgi katoļi, piekrita viņam ar enerģiskiem galvas mājieniem. Citi sēdēja nekustīgi, juzdamies neērti, jo viņiem bija maz prieka iejaukties šajā dēkā. Taču beidzot kāds mazs, vājš ārsts, kura acis mirdzēja aiz briļļu stikliem, piecēlās, lai apskatītu Marī tuvāk. Viņš saņēma meitenes roku, apskatīja viņas redzokļus un, šķiet, viņu ieinteresēja viņas apskaidrotais, priecīgais izskats. Tad ļoti pieklājīgi, negribēdams pat uzsākt sarunas, atgriezās savā vietā un apsēdās.

— Sis gadījums ir ārpus zinātnes, tas ir viss, ko es konstatēju, — uzvaroši noslēdza ārsts Bonamī. — Piebilstu, ka šeit nav tikai izveseļošanās, veselība atgūta pēkšņi, pilnīgi un galīgi... Paskatieties uz jaunkundzi! Acis viņai mirdz, sejas krāsa rožaina un pati seja atkal atguvusi dzīvības līksmi. Bez šaubām, miesas audu atjaunošanās turpināsies diezgan gausi, bet tagad jau var teikt, ka jaunkundze ir kā no jauna piedzimusi... Vai nav tā, abata kungs, jūs viņu bieži redzējāt, jūs viņu tagad vairs nevarat pazīt?

Pjērs stomījās:

— Taisnība, taisnība...

Un tiešām — Marī tagad likās viņam stipra, apaļiem, sārtiem, priekā ziedošiem vaigiem. Bet atkal jāteic, ka Boklērs bija paredzējis šo augšāmcelšanos, šīs salauztās miesas atdzimšanu starojošā priekā, tiklīdz dzīvība ieplūdīs tajā līdz ar gribu kļūt veselai un laimīgai.

No jauna ārsts Bonamī pārliecās pār plecu tēvam Dar-želē, kurš beidza rakstīt savas piezīmes — kaut ko līdzīgu īsam, izsmeļošam protokolam. Abi pusbalsī pārmija dažus vārdus. Viņi apspriedās, un beidzot ārsts atsāka:

— Abata kungs, jūs bijāt klāt, kad notika brīnums, jūs taču neatteiksieties parakstīt šo pilnīgi patieso ziņojumu, kuru godājamais tēvs sastādījis «Grotas Avīzei».

Viņš lai paraksta šo maldu un melu pilno lapu! Sašutums pārņēma Pjēru, viņš bija gatavs izkliegt visu patiesību. Bet viņš juta uz saviem pleciem sutanas smagumu, un turklāt Marī dievišķais prieks pildīja viņa sirdi ar gavilēm. Pjērs pats bija dziļi saviļņots no lielās laimes, redzot Marī izglābtu! Kopš Marī vairs neiztaujāja, viņa bija pienākusi un atspiedusies uz Pjēra rokas, uzsmaidīdama viņam ar savām līksmē apskurbušajām acīm.

— Ak, mans draugs, — viņa teica ļoti klusi, — pateicieties svētajai jaunavai. Viņa taču bija tik laba, lūk, cs esmu tagad vesela, skaista un jauna!... Un kā priecāsies mans tētis — mans nabaga tētis būs laimīgs!

Tad Pjērs parakstījās. Viss viņā sabruka, bet pietika ar to, ka Marī bija glābta; viņš būtu zaimojis svētumu, ja pieskartos šā bērna dziļajai, tīrajai ticībai, kas to bija dziedinājusi.

Kad Marī izgāja ārā, atkal skanēja prieka saucieni un pūlis sita_ plaukstās. Likās, ka tagad brīnums ir likumīgi apstiprināts. Tomēr žēlsirdīgi ļaudis, kuri baidījās, ka Alarī nenogurst un neizjūt vajadzību pēc saviem pie gro-tas pamestajiem ratiņiem, bija tos atveduši līdz pat brīnišķo dziedināšanas gadījumu medicīniskās konstatēšanas birojam. Tos atkal ieraudzīdama, Marī jutās dziļi aizkustināta. Ak, šie ratiņi, kuros viņa bija pavadījusi tik daudz gadu, šis ritošais zārks, kurā viņai reizēm šķita, ka ir dzīva aprakta, cik daudz asaru, cik daudz izmisuma, cik daudz smagu, drūmu dienu tie pieredzējuši! Un pēkšņi iznira doma — ja šie ratiņi viņu tik ilgi pavadījuši bēdās, tad tagad tiem jābūt pie viņas arī gaviļu priekā. Ta bija pēkšņa iedoma, kā svēts neprāts, kas lika viņai satvert ilksi.

Šajā mirklī garām gāja procesija, kas atgriezās no gro-tas, kur abats Židēns bija visus svētījis. Marī, vilkdama savus ratiņus, iestājās rindā aiz baldahīna. Mājas tupelītēm kājās, ar mežģīņu lakatiņu galvā, viņa soļoja gājienā drebošu sirdi, augsti paceltu daiļu, līksmē starojošu sejiņu, arvien vēl vilkdama aiz sevis ciešanu ratiņus, ritošo zārku, kurā viņa bija cīnījusies ar nāvi. Bet pūlis, kas viņai uzgavilēja, neprāta pārņemtais pūlis viņai sekoja.

IV

Pjērs bija sekojis Marī un tagad atradās kopā ar viņu aiz baldahīna, tās pašas jūsmīgās aizrautības nests, kas Marī lika triumfējot vilkt līdzi procesijā savus ratiņus. Bet ik mirkli Pjēru tik strauji grūstīja, ka viņš droši vien būtu pakritis, ja kāda spēcīga roka viņu neatbalstītu.

— Nebīstieties un dodiet man roku. Citādi jūs nenoturēsieties kājās!

Pjērs pagriezās un bija pārsteigts, ieraugot tēvu Ma-siasu, kurš bija atstājis tēvu Furkādu kancelē, lai pats varētu pavadīt baldahīnu. Neparasts, drudžains spēks veda uz priekšu tēvu Masiasu, kas bija nesatricināms kā klints, viņa acis kvēloja kā ogles un aizrautibas pārņemtā seja bija sviedriem klāta.

— Uzmanieties, dodiet man savu roku!

Jauns cilvēku vilnis viņus tikko nenoslaucīja, un Pjērs padevās šim baigajam vīram, kuru viņš atcerējās kā savu

biedru seminārā. Kāda dīvaina sastapšanās, un kā Pjērs ilgojās pēc šāda ticības neprāta, kura apsēstais tēvs Ma-siass asarām aizžņaugtu kaklu elsoja, nemitīgi izkliegdams kvēlas lūgšanas:

— Kungs Jēzu, dziedini mūsu slimos!,.. Kungs Jēzu, dziedini mūsu slimos!

Aiz baldahīna šī kliegšana nerimās, arvien atradās kāds saucējs, kuram bija uzdots neatstāt mierā pārlieku gauso dieva labvēlību. Reizēm šo saucēju dzirdēja izkliedzam lūgšanu dobjā, asarās izplūstošā, reizēm spalgā, sirdi plosošā balsī. Bet tēva Masiasa pavēlošā balss, saucienu beidzot, dziļā aizgrābtībā aizlūza.

— Kungs Jēzu, dziedini mūsu slimos! ... Kungs Jēzu, dziedini mūsu slimos!

Vēsts par pēkšņo Marī izdziedināšanu, par šo brīnumu, kura spožajai slavai drīz bija lemts saviļņot visu kristīgo pasauli, bija izpaudusies jau pa visu Lurdu no vienas malas līdz otrai, un tas bija pēlonis nemitīgi pieaugošajam pūļa skurbumam, inficējošai neprāta lēkmei mesties ar sparu tuvāk svētajam sakramentam, kas šūpojās cilvēku jūras paisuma nesavaldīgajos viļņos. Ikkatrs padevās neapzinātai, kvēlai tieksmei to redzēt, tam pieskarties, kļūt dziedinātam, kļūt laimīgam. Dievs taču gāja garām, un šeit bija vienīgi slimie ar kvēlu vēlēšanos dzīvot, viņi visi izjuta alkas pēc laimes, un tās viņus it kā cēla augšup asiņainām, atvērtām sirdīm un kārām rokām.

Tādēļ Bērto, kas baidījās no šīs pārmērīgās aizrautības izpausmes, bija gribējis pavadīt savus darbiniekus. Viņš tos izrīkoja un uzmanīja, lai divkāršā sanitāru ķēde abās baldahīna pusēs netiktu pārrauta.

— Rindojieties ciešāk, vēl, vēl! Saķerieties stingri rokās!

Jaunajiem vīriešiem, kuri bija izraudzīti no stiprākajiem, nebija viegls uzdevums. Siena, kuru viņi tā cēla, plecu pie pleca, saķērušies rokās ap vidu un pie kakla, šķobījās ik mirkli zem pūļa netīšiem grūdieniem. Neviens nedomāja grūstīties, un tomēr tās bija nemitīgas, varenas bangas, kas atplūda no tālienes un draudēja visu aprīt.

Kad baldahīns nonāca Rožukroņa baznīcas laukuma vidū, abats Židēns bija pārliecināts, ka tālu vairs netiks. Plašajā laukumā bija izveidojušās vairākas pretējas straumes, kas no visām pusēm traucās viņam pretim. Abatam bija jāapstājas zem baldahīna, ko mētāja šurpu turpu kā plašā jūrā vēja brāzmā piepūtušās buras. Viņš turēja svēto sakramentu augstu paceltu abās notirpušajās rokās, bīdamies pēdējā grūdiena, kas to varētu apgāzt; viņš skaidri saprata, ka spožajos saules staros mirguļojošā zelta monstrancija ietver visa šī pūļa aizrautīgās ilgas, ta bija pats dievs, ko visi vēlējās skūpstīt un izzust tajā, gatavi pat to iznīcināt. Priesteris stāvēja nekustīgs, raidīdams nemiera pilnus skatienus uz Bērto.

— Nelaist nevienu cauri! — Bērto uzsauca sanitāriem; — Nevienu, tā ir kategoriska pavēle!

Bet atskanēja lūdzošas balsis, nelaimīgie raudāja elsodami, izstieptām rokām, izšķobītām lūpām un neprātīgam ilgām, kaut taču viņiem ļautu pienākt tuvāk un nomesties ceļos garīdzniekam pie kājām. Kāda žēlastība tikt nogrūstam zemē un samīdītam, visai procesijai ejot pāri!

Kāds kroplis rādīja savu izžuvušo roku, viņš bija pārliecināts, ka tā atdzīvosies, ja viņam atļaus pieskarties monstrancijai. Mēma sieviete nesavaldīgi grūstījās ar saviem stiprajiem elkoņiem, lai, skūpstot monstranciju, atgūtu atkal valodu. Citas sievietes kliedza, lūdzās un beidzot sažņaudza dūres pret tiem cietsirdīgajiem, kuri viņām liedza miesas un dvēseles ciešanu dziedināšanu. Bet pavēle attiecās uz visiem, jo baidījās, ka nenotiek smagi nelaimes gadījumi.

— Nevienu, nevienu! — Bērto atkārtoja. — Nelaidiet nevienu cauri!

Tomēr pūlī atradās kāda sieviete, kuras izskats aizkustināja visu sirdis. Nabadzīgi ģērbta, kailu galvu, asarām pārplūdušu seju, viņa turēja uz rokām mazu zēnu, aptuveni desmit gadus vecu, kura abas paralizētās, uztūkušās kājas bezspēcīgi nokarājās. Sis svars bija pārāk smags nespēcīgajai sievietei, bet likās, ka viņa to nemana. Viņa bija atnesusi šurp savu zēnu un trulā neatlaidībā lūdza sanitārus to ielaist; sievieti nespēja pārliecināt ne vārdi, ne grūdieni.

Beidzot abats Židēns, dziļi saviļņots, ar mājienu aicināja viņu pie sevis. Pakļaudamies garīdznieka līdzjūtībai, kaut gan bija bīstami atvērt spraugu, divi sanitāri pagāja sāņus; sieviete steidzīgi metās cauri ķēdei un ar savu nastu nokrita ceļos priesterim pie kājām. Mirkli viņš uzlika monstrancijas pamatni uz mazā zēna galvas. Pati māte alkatīgi piespieda lūpas pie svētā sakramenta trauka. Kad atsākās gājiens, viņa gribēja palikt aiz baldahīna un gāja līdzi procesijā vējā plīvojošiem matiem, aizelsusies, grīļodamās zem pārmērīgi smagās nastas, kas lieca viņai plecus.

Ar lielām pūlēm procesija beidzot šķērsoja Rožukroņa laukumu. Tad sākās kāpšana augšup, krāšņais gājiens virzījās pa monumentālajām kāpnēm; bet lielā augstumā debesu velvē savu trauslo smaili slēja bazilika, kas zvanīja ar visiem zvaniem, slavinādama Lurdas dievmāti. Tagad baldahīns lēnām virzījās augšup, pretim šai varenajai apoteozei, pretim augstajām svētnīcas durvīm, kas šķita atvērtas mūžībai, paceldamās virs milzīgā pūļa, kurš lejā laukumos un gatvēs šalkoja kā jūra. Greznajā, gaišzilajā, ar sudrabu rotātajā tērpā ieģērbtais baznīcas goda sargs ar procesijas krustu jau atradās vienādā augstumā ar Rožukroņa baznīcas kupolu, uz plašā laukuma virs celtnes jumtiem. Šeit plaši izvērsās svētceļnieku delegācijas, spilgti krāsainie zīda un samta karogi plandījās rietošās saules liesmainajos staros. Aiz viņiem atmirdzēja garīdznieku tērpi, bija redzami priesteri sniegbaltos stiha-rijos un priesteri zeltītos ornātos, atgādinādami garām slīdošos debesu spīdekļus. Kvēpināmie trauki līgojās, baldahīns joprojām virzījās vēl augšup, tā nesēji nebija saskatāmi, šķita, it kā noslēpumains spēks, neredzami eņģeļi to celtu augšup, pretim plaši atvērtajiem debesu vārtiem.

Atskanēja dziesmas, balsis vairs neprasīja slimo dziedināšanu, kopš gājiens bija atbrīvojies no pūļa. Brīnums bija noticis, to slavināja pilnā balsī, zvaniem skanot lik-smē trīsošajā gaisā.

— Magnificat anima mea Dotnlnum.

Tā bija pateicības dziesma, kuru, jau grotā dziedātu, tagad skandēja atkal visas sirdis.

— Et exsuliavit spirilus tneus in Deo saluiari mco...

Sis vizošais gājiens augšup, šī kāpšana pa milzīgajām

kāpnēm pretim gaismā spulgojošai bazilikai deva Marī arvien pieaugoša, pārplūstoša prieka izjūtu. Jo augstāk viņa uzkāpa, jo stiprāka un drošāka jutās uz savām izdziedinātām kājām, kuras tik ilgi bija atmirušas. Ratiņi, kurus viņa vilka aiz sevis uzvaras jūsmā, bija kā ciešanām atņemts laupījums, elle, no kuras to bija atbrīvojusi svētā jaunava, un, lai gan ratiņu ilkss nogurdināja rokas, Marī tos gribēja vilkt augšā.sev līdzi, lai noliktu dievam pie kājām. Nekādi šķēršļi nespēja meiteni atturēt. Lielām asarām ritot, viņa smējās, krūtis viņai cilājās un gaita bija kareivīgi braša. Viena viņas tupelīte bija attaisījusies, mežģīņu lakatiņš noslīdējis no galvas uz pleciem. Bet viņa soļoja, to nevērojot, brīnišķīgo, gaišo matu vainagota, līksmē starojošu sejiņu, tādas gribas un spēka pilna, ka smagie ratiņi aiz viņas lēkāja, atsizdamies pret asajām šķautnēm kāpņu plātnēs, it kā tie būtu viegli mazbērna ratiņi.

Pjērs, turēdamies blakus Marī, gāja pie tēva Ašasiasa rokas, kurš viņu nelaida projām. Jaunais garīdznieks nespēja vairs domāt, samulsis šai lielajā satraukumā. Viņa pavadoņa skanīgā balss griezās ausīs.

— Deposuit potentes de sede et exaltavit humiles...

Otrā pusē, viņam pa labi, baldahīnafri sekoja arī Bērto,

kurš tagad bija atguvis drosmi. Viņš bija devis rīkojumu saviem sanitāriem atlaist ķēdi un iepriecināts noraudzījās cilvēku jūrā, kuru tikko bija šķērsojusi procesija. Jo augstāk gājiens virzījās pa kāpnēm, jo plašāks šķita Rožukroņa laukums, gatves un dārzu alejas, kas likās gluži melnas cilvēku mudžeklī. Kā no putna lidojuma bija redzama visa tauta, atgādinot skudru pūzni, kas pamazām izpletās un aizvirzījās tālāk.

— Paskatieties taču! — Bērto beidzot uzrunāja Pjēru. — Cik tas viss ir lieliski, cik skaisti!... Sis gads nebūs slikts.

Viņam Lurda bija vienīgi propagandas centrs, kur viņš noslēdza rēķinus ar saviem politiskajiem pretiniekiem, priecādamies par lielo svētceļnieku skaitu, kuram, kā viņam likās, vajadzēja izraisīt valdībā nepatiku. Ak, ja varētu atvest šurp no pilsētām strādniekus, nodibināt katolisku demokrātiju!

— Pagājušo gadu, — Bērto turpināja, — bija saradušies tikko divsimt tūkstoši svētceļnieku! Ceru, ka šogad šis skaitlis būs lielāks.

Un, neraugoties uz savu opozicionālo fanātismu, viņš ar pasaulīga uzdzīvotāja smaidu piebilda:

— Nupat, kad visi spiedās un grūstījās, es biju apmierināts ... Es teicu sev: viss kārtībā, viss kārtībā!

Pjērs neklausījās, viņu valdzināja diženais skats. Milzīgais cilvēku pūlis, kas kļuva aizvien lielāks, jo augstāk viņš pacēlās pār to, burvīgā ieleja, kas pletās pie viņa kājām un vērtās arvien plašāka, atsegdama krāšņo apvārsni pāri kalniem, — tas. viss lika Pjēram drebēt apbrīna trīsās. Tas palielināja viņa mulsumu, viņš meklēja Marī skatienu un ar plašu žestu rādīja viņai neaptveramo ainavu visapkārt. Bet meitene pārprata šo mājienu savā eksaltācijā, kurā tagad atradās, viņa neredzēja šīs ainavas skatāmo tiešamību; viņai šķita, ka Pjērs piesauc zemi par liecinieci brīnišķīgajai labvēlībai, kādu svētā jaunava izlējusi pār viņiem abiem; Marī iztēloja sev, ka ari Pjērs saņēmis savu daļu brīnuma, ka tajā brīdī, kad žēlastība lija pār viņu, Marī, un piecēla viņu kājās miesīgi izdziedinātu, ari Pjērs, būdams viņas sirdij tuvs, izjutis dievišķo spēku apvijam, atbalstām sevi un atbrīvojam dvēseli no šaubām un atkal pievēršam ticībai. Kā gan Pjērs varēja būt klāt pie viņas brīnišķās izdziedināšanas un neatgūt ticību? Viņa taču tik ļoti bija lūgusi par Pjēru pagājušo nakti pie grotas! Sava prieka pārmērībā Marī redzēja arī Pjēru apskaidrotu, viņš taču raudāja un smējās aiz līksmes, ka atdots atkal dievam. Tas sakāpināja vē! vairāk Marī laimes drudzi, viņa vilka savus ratiņus, nejuzdama nogurumu rokās, viņa gribētu tos vilkt jūdzēm, jūdzēm vēl, vienmēr augstāk, līdz pat nesasniedzamajām kalnu virsotnēm, līdz pat žilbinošajai paradīzes gaismai, it kā viņa šajā gavilējošā augšupejā nestu viņu abu divkāršo krustu, pašas un sava drauga atpestīšanu.

— Ak, Pjēr, Pjēr, — Marī čukstēja, — cik skaisti ir izjust šo lielo laimi abiem kopā! Es dievmātei to lūdzu tik kvēli, un viņa bija labvēlīga, viņa glāba mūs, izglābjot mani! ... Jā, Pjēr, es jutu, kā jūsu dvēsele grimst manā dvēselē. Sakiet man, ka mūsu kopīgās lūgšanas ir uzklausītas un es esmu jūsu dziedināšanu panākusi, tāpat kā jūs esat panācis manu!

Pjērs saprata viņas maldus un nodrebēja.

— Ja jūs zinātu, cik noskumusi, līdz nāvei noskumusi es būtu, ja man vienai pašai vajadzētu pacelties šajā gaismā. Ak, būt izredzētai bez jums, bez jums pacelties tur, augšup! Bet kopā ar jums, Pjēr, tā ir svētlaime ... Kopā izglābti un laimīgi, uz mūžu laimīgi! Es jūtu sevī spēku būt laimīgai, ak, tik daudz spēka, ka es varētu pasauli pārveidot!

Pjērarn bija jāatbild, un viņš meloja, jo viņu sagrāba sašutums, iedomājoties, ka viņš varētu aptumšot un iznicināt šo lielo, tīro lieglaimi.

— Jā, jā, esiet laimīga, Marī, jo arī es esmu ļoti laimīgs un visas mūsu ciešanas ir izpirktas.

Bet viņa būtnē šai mirklī radās dziļa plaisa, it kā viņš pēkšņi būtu izjutis cirvja aso cirtienu, kas tos šķīra vienu no otra. Līdz šim abu kopējās ciešanās Marī bija palikusi viņa mazā bērnības draudzenīte, pirmā kvēli ilgotā sieviete, par kuru viņš zināja, ka tā pieder viņam, jo viņa nevarēja piederēt nevienam citam. Tagad viņa bija izdziedināta, tātad viņš savā ellē palika viens un viņam bija jāatzīstas sev, ka nekad Marī tam vairs nepiederēs. Si pēkšņi iznirusī doma Pjēru tā satrauca, ka viņš novērsa skatienus no meitenes, izmisis, ka ši brīnišķīgā laime, par kuru viņa gavilē, sagādā viņam tik dziļas sāpes.

Dziedāšana turpinājās, un, neko neredzēdams un neko nedzirdēdams, tēvs Masiass pērkona graujam līdzīgā balsi izkliedza pēdējo pantu, kvēli pateikdamies dievam:

— Sicut tocutus esi ad pair es nostros, Ābraham et semini ejas in saecula.

Vēl vienas kāpnes, pa kurām jākāpj augšup, vēl jāsaņem spēki, lai pāri platajām, gludajām akmens plātnēm sasniegtu kraujā ceļa galu! Spožās gaismas apmirdzētā procesija beidza virzīties augšup. Vēl pēdējais pagrieziens, un ratiņu ritenīši skanīgi atsitās pret laukuma granīta margām. Arvien augstāk, arvien augstāk! Ratiņi ritēja arvien augstāk, līdz pašām debesīm ...

Tad pēkšņi milzīgo kāpņu augšā parādījās baldahīns, pēc tam tas bija jau pie bazilikas durvīm un beidzot uz akmens balkona, kas pacēlās pār visu līdzenumu. Abats Židēns iznāca priekšā, abās rokās turēdams augstu gaisā paceltu svētā sakramenta trauku. Netālu no abata Māri bija izvirzījusi sev priekšā ratiņus, sirds viņai vēl stipri pukstēja no ātrās iešanas un seja kvēloja atrisušo matu zelta ietvarā. Aiz viņas novietojās visa garīdzniecība sniegbaltos stiharijos un mirdzošos ornātos; baznīcu karogi plīvoja tāpat kā pārējie karogi, kas raibināja balustrāžu baltumu. Iestājās svinīgs brīdis.

No augšas viss šķita daudz mazāks. Vispirms lejā redzēja pūli, drūmi viļņojošu ļaužu jūru, kas nemitīgi kustējās, aprimdama tikai īsu brīdi, un tad kā blāvus plankumus tajā varēja atšķirt svētīšanas gaidās pret baziliku paceltās sejas; un, ciktāl sniedzās skatiens, no Rožukroņa laukuma līdz Gavai, pāri alejām un gatvēm, pāri visiem krustceļiem, līdz pat vecajai pilsētai tālumā, visur šo mazo, bālo seju radās arvien vairāk, tās bija neskaitāmas, bezgala daudz, visas atvērtām mutēm un nekustīgām, diženajam slieksnim pievērstām acīm, kur viņu priekšā drīz atvērsies debesis. Tad milzīgajā aplī kā amfiteātrī no visām pusēm pacēlās nogāzes, uzkalni un lielie kalni, sliedami augšup savas debesu zilgmē gaistošās virsotnes. Ziemeļos, viņpus kalnu strauta, uz pirmajām nokalnēm, starp kokiem pavīdošie daudzie klosteri — Karmelītu, Debessbraukšanas, Dominikāņu un Neveras māsu — rietošās saules liesmā zeltojās sārtos atspulgos Tad cits pār citu terasveidā pacēlās mežiem apaugušais kalnu masīvs un sasniedza Biāla augstienes, kas slējās pāri Zilo kalnu grēdai, kuru savukārt pārsniedza Mira mons. Dienvidos pavērās vēl citas dziļas ielejas, šauras aizas starp milzīgām klinšu virknēm, kuru pamatnes grima zilganās ēnās, turpretī virsotnes kvēloja saules al vadu smaida. No šīs puses bija redzama arī purpurā tīto Vizansa pakalnu grēda kā koraļļu zemesrags, kas robežo snaudošo, kā safīrs caurspīdīgo ezeru. Bet tieši pretim austrumos apvārsnis paplašinājās līdz pat septiņu ieleju krustceļiem. Pils, kas šīs ielejas kādreiz bija sargājusi, pacēlās uz Gavas apskalotās klints ar savu sargtorni, augstajiem mūriem un tumšo, veclaicīga, drūma cietokšņa apveidu. Šaipus pils līksmā, jaunā pilsēta grima savos dārzos, tur nemitīgā virknē redzēja slienamies baltas fasādes, lielas viesnīcas, izīrēšanai nolemtas mēbelētas mājas un skaistus veikalus, kuru skatlogi kvēloja kā degošas ogles, turpretī viņpus pils vecā Lurda rūsganās gaismas putekļos samulsusi rādīja tikai savus bezkrāsainos jumtus. Sai vēlajā stundā Mazais Zērs un Lielais Zērs, šīs divas milzīgās, kailās, vietām ar zāli apaugušās klinšainās kalnu muguras, aiz kurām saule nozuda ar karalisku krāšņumu, bija vairs vienīgi izplūdis, gaiši violets fons, kas izskatījās kā divi apvāršņa malai aizvilkti priekškari.

Sai bezgalībai pretim abats Židēns pacēla abās rokās svēto sakramentu arvien augstāk un augstāk. Lēnām viņš to virzīja no vienas debesu puses līdz otrai, izveidodams pār debesu plašumu lielu krusta zīmi. Pa kreisi viņš tā sveica klosterus, Biāla augstienes, Zilo kalnu grēdu un Miramonu, pa labi — lielos klinšu bluķus, kurus šķēla tumšās ielejas, un purpurā tītos Vizansa pakalnus, bet tieši pretim abats sveica abas pilsētas, Gavas apskaloto pili un jau snaudošo Mazo Zēru un Lielo Zēru; viņš sveica arī mežus, strautus, kalnus, tālo virsotņu neskaidrās grēdas un visu zemi viņpus acīm redzamajam apvārsnim. Miers virs zemes, cerība un mierinājums cilvēkiem! Lejā pūlis nodrebēja zem šīs lielās krusta zīmes, kas slīdēja visam pāri. Šķita, ka dieva elpa plūst pār viļņojošo mazo, bālo seju jūru, kuru bija tik daudz kā okeāna viļņu. Pielūgsmes murmināšana pāršalca pūlim, visas atvērtās mutes teica dievam slavu, bet monstrancija, visa rietošās saules mirdzā, šķita kā otra saule, tīra zelta saule, kas veido liesmojošu krusta zīmi pie mūžības sliekšņa.

Karogi, garīdzniecība un abats Židēns zem baldahīna bija jau bazilikā, un brīdī, kad arī Marī, neizlaižot ratiņu ilksi no rokām, devās turp, viņu aizturēja divas dāmas, kuras to apskāva raudādamas. Tās bija de Žonkjēra kundze un viņas meita Raimonda, kuras bija atnākušas, lai būtu klāt pie svētīšanas, un šeit uzzinājušas par notikušo brīnumu.

— Ak, mī|ais bērns, kāds prieks! — atkārtoja aizgādnības apvienības dāma. — Cik lepna esmu, ka jūs esat manā palātā! Tā mums visiem ir necerēta žēlastība, ka svētā jaunava izredzējusi jūs.

Raimonda bija saņēmusi savās rokās šīs brīnuma dziedinātās meitenes roku un turēja to.

— Jaunkundz, vai jūs atļaujat mani jūs saukt par savu draudzeni? Man jūsu bija tik ļoti žēl, un tagad man ir ļoti liels prieks, redzot jus staigājam stipru un tik skaistu. Atļaujiet man jūs vēlreiz apskaut. Tas man nesīs laimi.

Marī aizgrābta stomījās.

— Pateicos, ļoti pateicos, no visas sirds ... Esmu tik laimīga, tik laimīga!

— Ak, mēs jūs vairs neatstāsim! — atsāka de Žonkjēra kundze. — Vai tu dzirdi, Raimonda? Mēs jaunkundzi pavadīsim, nometīsimies ceļos kopā ar viņu. Un mēs viņu aizvedīsim atpakaļ pēc dievkalpojuma. '

Dāmas tiešām pievienojās gājienam un soļoja starp Pjēru un tēvu Masiasu aiz baldahīna līdz pat altāra kora vidum, starp delegāciju aizņemtajām krēslu rindām. Pie galvenā altāra abās pusēs laida vienīgi svētceļniekus ar karogiem. Arī Marī soļoja uz priekšu un apstājās pie pašām altāra kāpnēm ar saviem ratiņiem, kuru stingrie riteņi klaudzēja uz akmens plātnēm. Marī bija atvedusi līdzi šos nožēlojamos ratiņus, kuros viņa tik daudz bija cietusi, viņa tos atveda tur, kurp viņas ilgu svētais neprāts bija sapņojis tos vest: dievnama mirdzā, lai tie tur stāvētu kā brīnuma pierādījums. Viņai ienākot, ērģeles spēlēja triumfa dziesmu, kuru ar skaļām gavilēm uztvēra aplaimotā tauta; drīz no šīs dziesmas iznira debesu eņģeļa balss, gaiša prieka pilna un dzidra kā kristāls. Abats Židēns nolika svēto sakramentu uz altāra, pūlis pildīja baznīcas jomu, katrs ieņēma savu vietu, visi spiedās cits pie cita, gaidīdami ceremonijas sākumu. Marī tūlīt nometās ceļos starp de 2onkjēra kundzi un Raimondu, kuru acis bija mitras aiz saviļņojuma, bet tēvs Masiass, izšķiedis visus spēkus neparastā nervu sasprindzinājumā, kādā tas atradās visu laiku, kopš atstāja grotu, tagad raustījās elsās, sabrucis uz grīdas un seju rokās paslēpis. Aiz viņa Pjērs un Bērto stāvēja kājās; Bērto joprojām vēl sekoja kārtībai, modru skatienu raudzīdamies visapkārt, pat visaizrautīgākos brīžos.

Sava mokošā nemiera varā, ērģeļu skaņu apdullināts, Pjērs pacēla galvu un apskatīja bazilikas iekšpusi. Sīs baznīcas joms bija šaurs un augsts, izkrāsots spilgtām krāsām, un pa daudzajiem logiem bagātīgi plūda gaisma. Sānu jomi bija visai neuzkrītoši, tie izveidojās vienkāršā, šaurā gaitenī, kas aizvijās starp pīlāru kopām un kapelām baznīcas sānos; līdz ar to joma lidojums šķita vēl augstāks, akmens tiecās augšup trauslās, bērnišķīgi vieglās līnijās. Viscaur apzeltīts, kā smalka mežģīne caurspīdīgs režģis norobežoja kora telpu, kurā vīdēja skulptūrām rotāts balta marmora galvenais altāris, tas bija grezns un jaunavīgi tīrs. Bet visvairāk pārsteidza neparastais rotājums, kas visu baznīcu vērta izšuvumiem, juvelieru izstrādājumiem, karogiem un neskaitāmām ex-voto dāvanām pārplūdinātā izstādē. Tā bija ziedojumu un dāvanu straume, kas šeit uz sienām apturējusi savu plūsmu, urdzoši zelta un sudraba strauti, zīds un samts, kas pārklājā sienas no augšas līdz apakšai. Tas bija altāris, uz kura nepārtraukti kvēl pateicības uguns, un šķita, ka visas šīs neskaitāmās bagātības dzied nemitīgu ticības un pateicības dziesmu.

īpaši daudz bija karogu, tie vairojās kā lapas uz kokiem. Kādi trīsdesmit bija piekārti pie griestu velves. Citi, kas greznoja visu augšējo triforija galeriju, šķita kā gleznas mazu kolonnu ietvarā. Karogi sedza mūra sienas visā to garumā, tie plīvoja sānu kapelās un klāja pār kora telpu it kā debesis no zīda, atlasa un samta. Tos varēja saskaitīt simtiem, un acis nogura, tos apbrīnojot. Daudzi no tiem bija slaveni, jo tie bija tik mākslinieciski skaistiem izšuvumiem, ka plaši pazīstamas izšuvējas centās tos aplūkot tuvāk; tādi bija Furvjēras dievmātes karogs ar Lionas pilsētas ģerboni; Elzasas karogs no melna samta un izšūts ar zeltu; Lotringas karogs, uz kura bija redzama svētā jaunava ar savu apmetni apsedzam divus bērnus, un Bretaņas karogs gaiši zilā un baltā krāsā, ar asiņojošu svēto sirdi staru vainagā. Visas pasaules impērijas, visas karalistes bija šeit pārstāvētas. Visattālākās zemes — Kanāda, Brazīlija, Cīle, Haiti bija izkārušas savus karogus, ar kuriem tās bija nākušas padevīgi izteikt savu godbijību debesu karalienei.

Bez karogiem bija vēl kāds brīnums — tūkstošiem un tūkstošiem zelta un sudraba siržu, kas bija izkārtas visur un spulgoja pie sienām kā zvaigznes debesu izplatījumā. Tās izveidoja tur mistiskas rozes, lapu vītnes, ziedu vijas, tās traucās augšup apkārt pīlāriem, ietvēra logus un dziļās kapelas tina zvaigžņotā mirdzā. Rotājot baznicu, bija radusies atjautīga doma — no šīm sirdīm izveidot zem augšējās galerijas ar lieliem burtiem visus tos vārdus, ko svētā jaunava bija teikusi Bernadetei; tādējādi visapkārt baznīcas jomam aizstiepās gara frīze par prieku bērnišķīgajām dvēselēm, kas cītīgi noņēmās ar šo vārdu burtošanu. So brīnumsiržu vienmēr pieaugošais, neskaitāmais daudzums izraisīja nospiedošu sajūtu, iedomājoties visas tās pateicībā trīsošās rokas, kuras tās dāvinājušas. Bez tam bija redzamas arī daudzas apsolītās dāvanas, to vidū ari ļoti pārsteidzošas, kas visas ietilpa baznīcas rotās. Zem stikla un ietvara bija skatāmi jaunlaulāto ziedu pušķi, goda krusti, dārglietas, fotogrāfijas, rožukroņi un pat jātnieka pieši. Šeit bija arī virsnieku uzpleči un zobeni, starp tiem izcēlās ļoti grezns zobens, kas bija atstāts piemiņai par brīnišķīgu atgriešanos ticībā.

Bet tas nebija viss, — no visām pusēm staroja vēl citas bagātības, visāda veida dārgumi: marmora statujas, briljantiem rotātas diadēmas, kāds brīnumskaists paklājs no Bluā, ko bija izšuvušas Francijas karalienes, tad svētā tēva — pāvesta atsūtīta zelta palma ar emaljas rotājumiem. Lampas, kas nokarājās no baznīcas velvēm, arī bija dāvanas, dažas no tām masīva zelta, vissmalkākā izstrādājuma, tās vairs nespēja izskaitīt, tās spulgoja baznīcas jomā kā dārgi zvaigznāji. Monstrancijas priekšā karājās Īrijas dāvinātā lampa — zeltkaļa brīnumdarbs. Citas, kas bija atsūtītas no Valcnsijas, Lilles, Makao un no Ķīnas vidienes, izskatījās kā rotaļlietiņas, kurās zaigoja dārgakmeņi. Kāds tas bija krāšņums, kad aizdedzināja visas divdesmit kora lustras un kad simtiem lampu, simtiem sveču vienlaikus dega svinīgajās vakara ceremonijās! Visa baznīca tad kvēloja, un visas mazās kapelās degošās liesmiņas meta tūkstošiem ugunīgu atspulgu zelta un sudraba siržu tūkstošos. Tas bija neparasts ugunskurs — sienas paloja mirdzošās dzirkstīs, un cilvēks it kā iegāja žilbinošā paradīzes spožumā, bet neskaitāmie karogi no visām pusēm atrotija savu zidu, atlasu un samtu, ko greznoja izšūti asiņojošu siržu, uzvarošu svēto un dievmātes, attēli, kur svētās jaunavas labsirdīgais smaids darīja brīnumus.

Ak, šī bazilika, cik gan daudz ceremoniju šeit bija rādījušas savu krāšņumu! Nekad tur neapklusa dievkalpojumi, lūgšanas un dziesmas. No gada sākuma līdz beigām kūpēja vīraks, dārdēja ērģeles un ceļos nometušies cilvēku bari lūdza no visas sirds un dvēseles. Nemitīgi te notika mises, vakara dievkalpojumi, sprediķi un svētīšanas, kas sākās katru dienu no jauna; arī svētku ceremonijas te norisinājās ar vēl neredzētu krāšņumu. Visparastākās gadadienas kļuva par ieganstu greznām svinībām. Katram svētceļojumam bija šeit jāsaņem sava daļa žilbinājuma. Sos pazemīgos cietējus, kas no lielas tālienes bija šurp nākuši, taču jāatlaiž mājās apmierinātus, iepriecinātus, aizvedot sev līdzi pusatvērtās paradīzes vīziju. Viņi bija skatījuši dieva greznību, par to viņi jūsmoja visu mūžu savos kailajos, nabadzīgajos kambarīšos, pie sāpju pilnām guļvietām; visā kristīgajā pasaulē bazilika ar savām spožajām bagātībām iznira kā taisnības un solījuma sapnis, jā, kā pati laime, dārgums nākamajā dzīvē, kur nabadzīgie pēc garā un grūtā zemes virsū noietā ceļa kādu dienu noteikti nokļūs.

Skatīdamies uz šo spožumu, Pjērs nejuta ne mierinājumu, ne cerību. Briesmīgais smagums viņā auga, un dvēseli sedza tumsa, negaisam līdzīga tumsa, kad domas un jūtas cieš un sāpēs kliedz. Kopš Marī bija piecēlusies no saviem ratiņiem, saukdama, ka ir izdziedināta, kopš viņa staigāja tik stipra, tik dzīvības pilna, Pjērs juta sevī mostamies smeldzošas skumjas. Bet viņš taču meiteni tik ļoti mīlēja, kā gādīgs brālis, viņš bija izjutis bezgalīgu laimi, redzot, ka viņa vairs necieš. Kādēļ tad šī viņas lielā laime radīja viņā, Pjērā, tik mokošu baiļu sajūtu? Tagad viņš nevarēja vairs paskatīties uz Marī, kad tā, asarām ritot, starodama savā atgūtā, vēl lielākā daiļumā, nometās ceļos, viņš nevarēja vairs paskatīties uz meiteni, jo viņa nabaga sirds asiņoja kā nāvīgi ievainota. Viņš tomēr gribēja palikt šeit, viņš novērsa acis no Marī, cenzdamies pievērst uzmanību tēvam Masiasam, kurš joprojām vēl gulēja uz akmens plātnēm, asarās elsodams, un kuru Pjērs apskauda viņa pazemības, viņa dievišķās mīlestības ilūzijas dēļ, kurā tas iegrima. Vienu mirkli

Pjērs šķita interesējamies par Rādu karogu, par kuru izvaicāja Bērto.

— Kurš? Vai mežģīņu karogs tur lejā?

— Jā, pa kreisi.

— Tas ir Pil ziedots karogs. Ģerboņi uz tā ir ar rožukroni savienotie Piī un Lurdas ģerboņi... Mežģīņu audums ir tik smalks, ka visu karogu var saņemt saujā.

Bet tad jau abats Židēns panācās uz priekšu un ceremonija sākās. Ērģeles no jauna sāka dunēt, un visi dziedāja korāli, bet svētais sakraments uz altāra staroja kā saule starp dzirkstošām zelta un sudraba sirdīm, kas bija tikpat neskaitāmas kā zvaigznes. Pjēram nebija vairs spēka palikt šeit. Marī bija pavadones de Žonkjēra kundze un Raimonda, viņš varēja iet projām, pazust kādā ēnainā kaktā, kur beidzot varētu izraudāties. Pjērs atvainojās, kā ieganstu minēdams satikšanos ar ārstu Saseņu. Tad radās vēl jaunas rūpes, jo viņš nezināja, ka izkļūt no baznīcas, kur ticīgo straume aizsprostoja durvis. Bet pēkšņi atausa doma, viņš izgāja cauri sakristejai un nokāpa kriptā pa šaurajām iekšējām kāpnēm.

Pēkšņi Pjēru apņēma dziļš klusums, prieka pilnās skaņas un brīnišķo mirdzu augšā nomainīja kapeņu ēnas. Klintī iekaltā kripta bija veidota ar diviem šauriem gaiteņiem, kurus šķīra masīva mūra pamatsiena, kas ietvēra visu bazilikas jomu; zem kora šie gaiteņi aizveda velves apakšzemes kapelā, kuru nakti un dienu apgaismoja mazas lampiņas. Pīlāri šeit krustojās kā tumšs mežs, un šai pustumsas mistiskajā trīsā valdīja noslēpumains baigums. Sienas bija kailas kā akmeņi kapam, kura dziļumā katrs cilvēks aiziet pēdēja dusā. Visā gaiteņu garumā, pie starpsienām, kuras no augšas līdz apakšai sedza marmora plātnes, redzēja divkāršās rindās biktskrēslus, kuros šajā kapa klusumā sūdzēja grēkus; šeit bija priesteri, kas runāja visās pasaules valodās, lai varētu atlaist grēkus grēciniekiem, kuri ieradās no visām pasaules malām.

Šobrīd, kad augšā drūzmējās pūlis, kripta bija pavisam atstāta, neviena dvēsele netrīsēja šeit, un šai dziļajā klusumā, šajā ēnu un kapa vēsumā Pjērs nometās ceļos. Viņš to nedarīja aiz tieksmes lūgt un dievu godināt, bet gari tāpēc, ka visu viņa būtni pārņēma nespēks, jo viņu plosīja garīgas ciešanas. Pjērs izjuta mokošas slāpes iepazīt sevi. Ak, kāpēc gan viņš nespēja iegrimt visdziļākajā nebūtībā, pārdomāt, saprast un beidzot gūt mieru!

Pjērs cieta drausmīgas mokas. Viņš gribēja pārdzīvot vēlreiz katru minūti, kopš Marī, pēkšņi piecēlusies no savas ciešanu vietas, skaļi iesaucās, ka ir izdziedināta. Kāpēc tad viņš, redzēdams Marī stāvam kājās un izjuzdams brāļa prieku, kāpēc gan viņš izjuta ari bezgalīgas skumjas, it kā viņu būtu pārsteigusi smaga nelaime? Vai tā bija skaudība, ko viņš izjuta pret dievišķo žēlastību? Vai cieta varbūt tādēļ, ka svētā jaunava, dziedinot Māri, bija aizmirsusi viņu, Pjēru, kura dvēsele bija tik slima? Viņš atcerējās pēdējo termiņu, kuru bija sev noteicis, pēdējo tikšanos, kuru viņš bija nolicis savai ticībai, ja Marī tiks dziedināta tajā brīdī, kad svētā sakramenta procesija ies garām; viņa tika izdziedināta, bet viņš arvien vēl neticēja, un no šī brīža cerība zuda, jo viņš neticēs vairs nekad. Svaigā brūce joprojām vēl asiņoja. Nežēlīga, žilbinoši skaidra iznira doma: Māri bija glābta, bet viņš pazudis. Šis iedomātais brīnums, kas Marī atkal atmodināja dzīvei, izpostīja Pjērā katru ticību visam pārdabiskajam. Ko viņš vienu brīdi bija iedomājies, meklēdams un cerēdams atrast varbūt Lurdā: savu naivo laimīgā maza bērna ticību, to atrast vairs nebija iespējams; ticība neatplauka kā zieds, kopš bija sabrucis brīnums, šī dziedināšana, kuru Boklērs bija jau iepriekš pareģojis un kura vēlāk īstenojās visos sīkumos, Skaudība! Ak nē, tās bija salauztas, līdz nāvei noskumušas sirds bēdas par to, ka viņam sava saprāta ledainajā tuksnesī jāpaliek vienam, lai veltīgi ilgotos pēc vientiesīgo dvēseļu ilūzijām, meliem un dievišķās ticības, kādu izjust viņa sirds vairs nespēja.

Rūgtuma vilnis smacēja Pjēru, asaras ritēja pār vaigiem. Viņš bija nokritis uz akmens plātnēm dziļās dvēseles sāpēs. Viņš atcerējās skaistos brīžus kopš tās dienas, kad Marī, atminējusi viņa šaubu mokas, bija kvēli apņēmusies draugu glābt un, tumsā saņēmusi viņa roku un turēdama to savās, čukstējusi, ka lūgs par viņu, ak, no visas sirds. Marī aizmirsa sevi, viņa lūdza no sirds glābt vispirms viņas draugu, ja svētā jaunava var izlūgties no sava dievišķā dēla tikai vienu žēlastību. Pēc tam atausa cita atmiņa: burvīgās stundas, kuras viņi abi bija pavadījuši kopā naktī, koku dziļajā ēnā, kad garām gāja procesija ar svecēm. Arī tur viņi lūdza viens par otru, dvēselēm saplūstot ar tik kvēlām ilgām pēc kopējās laimes, ka mirkli tie skāra mīlestības dzīļu dzīles, tādas mīlestības, kas atdod sevi un upurē sevi. Un tagad viņu ilgā, asarām slacītā mīlestība, viņu ciešanu tīrā, neaptraipītā idille beidzās ar šo pēkšņo šķiršanos; Marī bija dziedināta, starojoša bazilikas gavilējošo dziesmu skaņās, bet viņš — pazudis, raudādams sāpēs, sabrucis saltajā kapa vienlu-lībā, kriptas ēnās. Pjēram šķita, ka viņš zaudē Māri otrreiz, turklāt — uz mūžu.

Pēkšņi Pjēram šī doma sirdī radīja sāpes kā naža dūriens. Beidzot viņš saprata savas ciešanas, tas bija spējš gaismas stars sāpju lēkmē, kurā viņš mocījās. Pirmo reizi viņš zaudēja Marī tajā dienā, kad kļuva garīdznieks, iestāstīdams sev, ka spēj vairs nebūt vīrietis, jo arī viņa, būdama nedziedināmi slima, nespēja kļūt vairs sieviete. Un, lūk, Marī bija izdziedināta, kļuvusi atkal sieviete, viņš pēkšņi bija Marī redzējis tik stipru, tik skaistu, tik dzirkstošas dzīvības un auglības pilnu un iekārojamu! 3et viņš bija miris, viņš nevarēja vairs kļūt vīrietis. Nekad viņam neizdosies novelt kapakmeni, kas viņu spieda, kas nokāva viņa miesu! Marī aizslīdēja un atstāja viņu, Pjērn, noliektu pie saltās zemes. Viņai atkal atvērās plašā pasaule, smaidošā laime, saulainās takās smejošā mīlestība, vīrs, bērni, bez šaubām. Bet viņš šķita ierakts zemē līdz pleciem, brīvas bija vienīgi viņa smadzenes, lai ciestu vēl vairāk. Kamēr Marī nepiederēja vēl nevienam, tā piederēja viņam, un tikai tādēļ viņš nometās šeit ceļos jau kādu stundu, jo apzinājās, ka tagad Marī viņam bija galīgi atrauta, ka šoreiz viņus šķira uz visiem laikiem.

Pjērs nodrebēja niknumā. Viņam uzmācās kārdinājums piecelties, izkliegt visu taisnību Marī sejā. Brīnums ir meli! Visvarenā dieva glābjošā žēlastība — tīrs māns! Darbojas vienīgi daba, un atkal reiz uzvarējusi dzīve. Viņš varētu minēt Marī pierādījumus, viņš pierādītu, ka tikai dzīve valda neierobežoti un caur visām zemes ciešanām dod atkal veselību. Pēc tam viņi aizbrauktu abi kopā, aizbrauktu ļoti tālu, ļoti tālu, lai būtu laimīgi. Bet Pjēru sagrāba pēkšņas bailes. Kā? Pieskarties šai mazajai, baltajai dvēselītei, nokaut tajā kvēlo ticību, pildīt to ar ticības drupām, kuras viņu pašu izpostījušas! Tāda doma viņam pēkšņi šķita kā briesmīga zaimošana. Vēlāk tas radītu izmisumu, un tad liktos, ka viņš pastrādājis slepkavību, ja kādu dienu atklātu, ka nav spējīgs sniegt Marī tādu pašu laimi. Varbūt Marī nemaz neticētu viņam. Un tad — vai meitene vispār izietu par sievu pie atkritēja priestera; taču atmiņā dzīvoja neaizmirstamā svētlaime, ka viņa izdziedināta, ekstāzē būdama. Tas viss Pjēram likās bezjēdzīgs, pretīgs un netīrs. Viņa sašutums jau rima, viņš izjuta tikai bezgalīgu nogurumu un savā nabaga salauztajā, saplosītajā sirdī nedziedināmas brūces dedzinošas sāpes.

Tad, juzdamies vientuļš un atstāts tukšajā telpā, kurā viņš atradās, Pjērs izcīnīja pēdējo smago cīņu. Ko viņam tagad darīt? Viņš varētu bēgt, lai neredzētu vairs Marī, jo kļuvis gļēvs savās ciešanās. Pjērs labi saprata, ka tagad viņam būs jāmelo, jo Marī ticēja, ka arī viņš ir glābts, meitene bija pārliecināta, ka viņa dvēsele izdziedināta tāpat kā viņas miesa, Marī bija viņam izteikusi savu prieku par to, velkot augšup savus ratiņus pa milzīgajām bazilikas kāpnēm. Ak, cik brīnišķīgi, ka viņi izjutuši šo lielo laimi abi kopā, abi kopā! Izjutuši, kā saplūst viņu dvēseles! Viņš jau bija melojis, tagad viņš būs spiests melot vienmēr, lai nelaupītu viņai šo skaisto, tīro ilūziju. Pjērs apklusināja satrauktās asinis dzīslās un zvērēja sev cēlā līdzjūtībā tēlot, it kā arī viņš savukārt būtu iemantojis mieru un dziedinātas dvēseles svētlaimi. Viņš vēlējās, lai Marī būtu laimīga visā pilnībā, bez skumjām, bez šaubām, ticības priekā pārliecināta, ka svētā jaunava mistiskā ceļā savienojusi viņu dvēseles. Kāda gan nozīme bija viņa ciešanām! Vēlāk varbūt viss norims dvēselē. Varbūt izmisuma pilno vientulību, kur viņu gremdēja saprāts, vai to nepadarīs mazliet vieglāk panesamu viņas prieks, šis prieks, kura mānīgo mierinājumu viņš gribēja atstāt Marī?

Minūtes aizritēja, bet vēl arvien Pjērs nomākts gulēja ceļos uz akmens plātnēm, lai klusinātu savu drudžaino satraukumu. Viņš nedomāja vairs, nejuta vairs sevi savas būtnes pagurumā, kāds mēdz sekot dziļām dvēseles krīzēm. Pēkšņi Pjēram šķita, ka viņš dzird soļus, ar pūlēm viņš piecēlās un izlikās lasām veltījumus uz plātnēm un marmorā iegravētos uzrakstus gar sienām. Viņš tomēr bija maldījies, jo neviens nenāca; Pjērs turpināja lasīšanu, sākumā neapzināti meklēdams izklaidēšanos, bet pamazām ar aizvien pieaugošu saviļņojumu.

Tas nebija aptverams. Ticības, pielūgsmes, pateicības iegravēti vārdi ar zelta burtiem uz šīm akmens plātnēm atkārtojās simtiem tūkstošiem reižu. Bija starp tiem arī tādi uzraksti, kas ar savu vientiesību izraisīja smieklus. Kāds pulkvedis bija licis iecirst marmorā savas kājas atveidu ar vārdiem: «Tu man to saglabāji, lai tā tev kalpo.» Tālāk bija lasāms: «Lai viņas gādība aptver stikla preču ražošanu!» Bija arī dīvainas lūgšanas, kuras varēja uzminēt no pateicības nevainīgās vaļsirdības: «Neaptraipītajai Marijai pateicas ģimenes tēvs par atdoto veselību, vinnēto tiesas prāvu un iegūto paaugstinājumu.» Tomēr šādi gravējumi pazuda kvēlo lūgšanu vidū, kas cēlās augšup debesis. Mīlētāji lūdza: «Pols un Anna lūdz Lurdas dievmātei svētibu savai laulībai.» Mātes teica: «Pateicība Marijai, viņa manu bērnu trīsreiz dziedinājusi.» — «Pateicība par Marijas Antuanetes piedzimšanu, kuru es viņai uzticu, tāpat kā savu ģimeni un sevi pašu.» — «Trīs gadu vecumā P. D. tika saglabāts savu vecāku mīlestībai.» Laulātas sievas, atveseļojušies slimnieki un laimei atdotas dvēseles sauca: «Pasargi manu vīru, dari tā, lai mans virs jūtas labi!» — «Man bija kroplas abas kājas, tagad esmu izdziedināta.» — «Mēs esam atnākuši, un mēs ceram.» — «Es lūdzu, es raudāju, un viņa mani uzklausīja.» Un tad vēl tādi apslēptas degsmes pilni lūgumi un saucieni, kas lika iedomāties garus romānus: «Tu mūs savienoji, sargi mūs.» — «Pateicība Marijai par vislielāko labdarību.» Vienmēr atkārtojās tie paši saucieni, tie paši vārdi ar kyēlu aizrautību: pateicība, atzinība, cieņa un pielūgsme. Ak, šie simti un tūkstoši uz mūžiem marmorā iecirsto vārdu, kas kriptas dzijumā pauda svētajai jaunavai to nožēlojamo cilvēku mūžīgo godbijību, kurus viņa bija dziedinājusi!

Pjērs nepagura, tos lasot, viņa mutē bija rūgtums, un viņu pārņēma arvien lielāks izmisums. Vai tad viņš vienīgais nevarēja vairs gaidīt nekādu palīdzību? Tik daudz cietēju bija uzklausīti, un tikai viņu vienīgo svētā jaunava nebija uzklausījusi. Viņam tagad ienāca prātā doma par to lūgšanu neskaitāmo daudzumu, ko Lurdā skaita no gada sākuma līdz beigām. Pjērs mēģināja saskaitīt: gro-ias priekšā nodzīvotas veselas dienas, Rožukroņa baznīcā pavadītas naktis, ceremonijas bazilikā un procesijas zem saules un zem zvaigznēm. Nemitīgās, katru sekundi augšup lidojošās lūgšanas nebija izskaitāmas. Ticīgie centās nogurdināt dieva ausis un izvilkt tam žēlastību un piedošanu ar šo milzīgo lūgšanu daudzumu. Garīdznieki sacīja, ka Francijai jāizpērkot savi grēki dieva priekšā un, kad grēku nožēlas lūgšanas būs pietiekošas, Francija beigs ciest. Cik smagi ir ticēt šāda soda nepieciešamībai! Kāda nežēlīga visdrūmākā pesimisma izdoma! Cik ļaunai gan jābūt dzīvei, ja tamlīdzīga lūgšana, šāds miesīgo un garīgo ciešanu kliedziens varēja pacelties pret debesīm!

Savās bezgalīgajās skumjās Pjērs izjuta, ka viņu pārņem dziļa līdzjūtība. Ak, šī nožēlojamā cilvēcē, tā satrauca viņu, iedomājoties, cik tā vāja un atstāta, ka spēj atteikties no saprāta un savu iespējamo laimi ziedot haluci* nācijai un skurbiriošam sapnim. No jauna Pjēra acis sarie-sās asaras, viņš raudāja par sevi, par citiem un par visiem nabaga nomocītiem cilvēkiem, kuriem nepieciešams notrulināt savas sāpes un tās iemidzināt, lai izbēgtu šis pasaules īstenībai. Viņam šķita, ka dzird vēl pie grotas ceļos noslīgušo pūli, kas raidija uz debesīm kvēlās, žēlabu pilnās lūgšanas, šo divdesmit līdz trīsdesmit tūkstošu dvēseļu lielo pūli, kura kvēlās alkas cēlās augšup un šķita lidināmies saules staros kā vīraka dūmi. Bet mazliet lejāk par kriptu, Rožukroņa baznīcā, uzliesmoja cita ticības eksaltācija; tur ļaudis aizvadīja naktis ekstāzes paradīzē, klusajā grēksūdzes svētlaimē, kvēlās lūgšanās bez vārdiem, kurās visa būtne deg, izgaist un ceļas augšup. Un, it kā pūļa saucieni grotas priekšā un nemitīgā pielūgsme Rožukroņa baznīcā nebūtu pietiekami, sirsnīgo lūgšanu saucieni atsākās ap viņu arī šeit, visapkārt kriptas sienām; bet šeit šie lūgumi bija iemūžināti marmorā, lai bez mitas nebeigtu brēkt par cilvēces postu laiku laikos; šeit uz debesīm brēca marmors un sienas, nodrebot līdzjūtībā, kas spēj aizsniegt pat akmeņus. Un augstāk, arvien augstāk cēlās lūgšana no spulgās, sanošās bazilikas virs viņa, kur šobrīd atradās neprāta pārņemtais pūlis, un Pjēram šķita, ka cauri bazilikas joma akmens plātnēm viņš jūt šā milzīgā pūļa elpas dvesmu izplūstam cerību pilnā korālī. Un beidzot arī Pjēru savā varā paņēma šī bezgalīgā lūgšanu straume, kas aiznesa viņu sev līdzi kopā ar šīs zemes putekļiem, virzīdamās aizvien augstāk uz šiem dievnamiem, kuri bija uzcelti viens virs otra, un vezdama no svētnīcas uz svētnīcu, iežēlinādama pat mūrus, tā ka tie raudāja un šī dziļā posta sauciens, tiekdamies augšup, urbās debesīs līdz ar bazilikas balto smaili un augsto, zeltīto krustu torņa galā. Ak visvarenais dievs, ak dievība, palīdzību sniedzošais spēks, lai tu būtu kas būdams, apžēlojies par nabaga cilvēkiem, remdē cilvēces ciešanas!

Pēkšņi Pjērs apžilba. Viņš bija gājis pa kreisās puses gaiteni un iznāca tagad spilgtā dienas gaismā pie lielajām bazilikas kāpnēm. Tūlīt viņu satvēra divas rokas un maigi apskāva. Tas bija ārsts Šaseņs, ar kuru norunāto satikšanos Pjērs bija aizmirsis, bet ārsts viņu gaidīja, lai vestu apskatīt Bcrnadetes istabu un kirē Peiramāla baznīcu.

— Ak, mans bērns, kā gan jums tagad jāpriecājas!... Es nupat dzirdēju šo cildeno vēsti, šo sevišķo žēlastību, kādu Lurdas dievmāte parādījusi jūsu draudzenei... Vai jūs atceraties vēl to, ko es jums aizvakar teicu? Tagad esmu mierīgs, jo zinu, ka ari jūs esat glābts.

Pjērs kļuva ļoti bāls, viņš atkal jutās sarūgtināts. Viņam bija vēl tik daudz spēka, lai pasmaidītu, un klusi viņš atbildēja:

— Jā, mēs esam glābti, jūtos ļoti laimīgs.

Tā nu sākās šie meli, šī ticības ilūzija, kuru viņš gribēja dāvāt citiem aiz žēlsirdības.

Pjērs atkal vēroja jau redzētu ainu. Bazilikas lielo durvju abas puses bija atvērtas, rietošās saules staru sarkanais auls klāja baznīcas jomu no viena gala lidz otram. Viss liesmoja ugunīs — kora telpas zeltītais režģis, sudraba un zelta dāvanas, dārgakmeņiem rotātās lampas, spoži izšūtie karogi un šurpu turpu šūpotie, lidojošām dārglietām līdzīgie kvēpināmie trauki. Baznīcas viņā galā, šā mirdzošā krāšņuma dziļumā, starp sniegbaltajiem sti-harijiem un zeltainajiem ornātiem Pjērs ieraudzīja Māri atrisušiem matiem, šie mati arī bija no zelta, un to vilnis ietērpa meiteni zelta mantijā. Ērģeles spēlēja svinigu himnu, lidz neprātam aizgrābtā tauta gavilēdama sveica dievu, un abats Židēns, kurš gāja pie altāra, lai atkal paņemtu svēto sakramentu, pēdējo reizi rādīja to pūlim, augstu paceltu, mirdzošu kā staru vainagā šai bazilikas zelta plūsmā, un visi zvani skanēja, līksmi slavinādami notikušā brīnuma triumfu.

V

Kāpjot lejā pa lielajām bazilikas kāpnēm, ārsts Saseņs teica Pjērarn:

— Jūs tikko redzējāt triumfu, tagad es jums parādīšu divas lielas netaisnības.

Saseņs veda Pjēru uz Ptifosē ielu apskatīt Bernadetes istabu, zemu un tumšu, no kuras viņa bija izgājusi tajā dienā, kad viņai parādījās svētā jaunava.

Ptifosē iela atzarojās no vecās Meža ielas, kuru tagad dēvē par Grotas ielu, un tā šķērso Tribunāla ielu. Tā ir līkloču ieliņa, kas vijas lejup ar vieglu kritumu un izskatās ļoti nožēlojama. Gājēji šeit sastopami reti, jo ieliņu ietver garas mūra sienas, nabadzīgas mājiņas un drūmas fasādes, kurās neatveras neviens logs. Koks kādā pagalmā ir viss, kas šeit rada jautrāku noskaņu.

— Mēs esam atnākuši, — ārsts teica.

Sai vietā ieliņa sašaurinājās, un pati māja atradās iepretim augstai, pelēkai mūra sienai, šķūņa mugurpuses sienai. Abi, galvas pacēluši, raudzījās mazajā namiņā, kas šķita kā izmiris ar šaurajiem logu rāmjiem un rupjo apmetumu violetā nokrāsā, kas bija neglīts, it kā nokaunējies no savas nabadzības. Eja, kas veda mājiņā, slīga galīgā tumsā, un to noslēdza tikai šauras, veclaicīgas, rež-ģotas durtiņas; lai ieietu pa tām, bija jāpakāpjas uz pakāpiena, kuru negaisa laikā applūdināja ielas notekas ūdeņi.

Ārsts čukstēja:

— Ejiet iekšā, ejiet iekšā, mans draugs. Jums tikai jāpagrūž režģa durtiņas.

Pavērās gara eja, un Pjērs devās uz priekšu, taustīdams mitro mūri ar roku, baidīdamies nomaldīties. Viņam šķita, ka viņš kāpj pagrabā, galīgā tumsā, un viņam bija sajuta, ka zem kājām ir slidena, vienmēr ūdens piemirkusi zeme. Ejas galā pēc ārsta jauna norādījuma Pjērs nogriezās pa labi.

— Noliecieties, jo jūs varat atsist galvu, durvis ir zemas. Lūk, te jau mēs esam.

Tāpat kā ieejas durvis, arī šīs istabas durvis stāvēja plaši atvērtas, jo par šo pamesto telpu neviens nerūpējās. Pjērs, kurš bija apstājies istabas vidū, vilcinādamies, no āra gaismas apžilbušām acīm nevarēja nekā atšķirt, visapkārt valdīja tumsa kā naktī. Ledains saltums, līdzīgs mitras veļas izgarojumiem, bija sagrābis viņa plecus.

Bet pamazām Pjēra acis pierada pie tumsas. Pa diviem nevienāda lieluma logiem, kuri vērās uz šauru iekšējo pagalmu, istabā ieplūda zaļgana gaisma it kā no akas dibena; lai šajā telpā gaišā dienas laikā varētu lasīt, jāaizdedzina svece. Sī istaba, kuras platība bija aptuveni četri metri reiz trīs ar pusi, bija izklāta lielām, neapstrādātām akmens plātnēm. Galvenā griestu sija un blakus sijas ar laiku bija ieguvušas netīru, sodrējiem līdzīgu nokrāsu. Pretim durvīm atradās kamīns, nožēlojams ģipša kamīns, kuram dzegas vietā bija vecs, ķirmju izgrauzts dēlis. Starp kamīnu un vienu logu bija izlietne. No mitriem plankumiem klātajām un plaisām izraibotajām sienām drupa vecais apmetums, un tās, tāpat kā istabas griesti, bija kļuvušas melnas un netīras. Šeit nebija nekādu mēbeļu, istaba šķita gluži aizmirsta, un neskaidri, juku jukām bija tikko saskatāmi daži neparasti un dīvaini priekšmeti, kurus nevarēja pazīt tumšajās, visos kaktos ložņājošajās ēnās.

Mirkli klusējis, ārsts ierunājās:

— Jā, šī nu ir tā istaba, viss tajā zudis... Nekas nav mainījies, vienīgi mēbeļu vairs nav. Esmu mēģinājis iztēlē tās novietot agrākajās vietās, gultas droši vien atradās pie šīs sienas pretim logiem, vismaz trīs gultas, jo Subirīi ģimenē bija septiņi cilvēki: tēvs, māte, divi zēni, tris meitenes ... Padomājiet tikai! Trīs gultas aizpildīja istabu, un septiņi cilvēki dzīvoja dažos kvadrātmetros! Un šis cilvēku pulciņš bija gluži kā dzīvs aprakts, bez gaisa, bez gaismas un gandrīz bez maizes! Kāds gan tas bija liels posts un kāda dziļa nabaga nožēlojamu cilvēku pazemošana.

Bet ārstu pārtrauca. Istabā ieslīdēja ēna, kuru Pjērs sākumā noturēja par vecu sievu. Bet tas izrādījās kāds mācītājs, draudzes vikārs, kas pašlaik apdzīvoja šo māju. Viņš ārstu pazina.

— Es izdzirdēju jūsu balsi, Saseņa kungs, un nokāpu lejā ... Jūs tātad atkal rādāt kādam šo istabu?

— Jā, tiešām, abata kungs, es to atļāvos .,, Tas taču jūs netraucē?

— Ak, nepavisam, nepavisam ne!... Nāciet šurp, cik vien jums patīk, un vediet citus līdzi, cik vien gribat.

Mācītājs pamudinoši smējās un sveicināja Pjēru, kurš, pārsteigts par viņa mierīgo bezrūpību, vaicāja:

— Bet vai tomēr ļaudis, kuri šeit nāk, reizēm jūs neapgrūtina?

Tagad savukārt pārsteigts šķita vikārs.

— Tik tiešām, ne! Neviens taču nenāk... Jūs taču saprotat, šo istabu šeit nemaz nepazīst. Visi paliek tur apakšā, grotā ... Es atstāju durvis atvērtas, lai mani lieki netraucētu. Bet dienas aizrit, un es nedzirdu pat vismazāko peļu skribināšanos.

Pjēra acis arvien vairāk pierada pie tumsas, un tikko atšķiramo, nepazīstamo priekšmetu kaudzēs, kas pildīja kaktus, viņš pamazām saskatīja vecas mucas, vistu būru paliekas, salauztus darbarīkus, visus tos atkritumus, ko izslauka ārā un ko iemet pagraba dziļumā. Tad Pjērs pamanīja pie griestu sijām piekārtus pārtikas produktus, salātu groziņu pilnu ar olām un lielu, sārtu sīpolu virknes.

— Kā redzu, — Pjērs atsāka viegli drebošā balsī, — jums šķiet, ka šī istaba jāizmanto.

Vikāram kļuva nepatīkami.

— Jā, tā nu tas ir ... Bet ko tad man darīt? Mājiņa nav liela, un man ir tik maz telpu! Turklāt jūs nemaz nevarat iedomāties, cik šī istaba mitra, gluži neiespējami ir to apdzīvot... Bez tam, ak mans dievs, pamazām tas viss te ir sakrājies pats no sevis, nevienam negribot.

— Pieliekamais kambaris, — Pjērs secināja.

— Ak nē jel! ... Tā ir neapdzīvota istaba un, tiešām, ja vēlaties, pieliekamais kambaris!

Vikāra apmulsums auga, tam mazliet piejaucās arī kauna sajūta. Ārsts Saseņs klusēja un nepiedalījās sarunā, viņš smaidīja, un viņu acīm redzami iepriecināja pavadoņa sašutums par cilvēku nepateicību.

Bet Pjērs, nespēdams vairs savaldīties, turpināja:

— Piedodiet, vikāra kungs, manu neatlaidību. Bet padomājiet taču pats, ka par visu jums jāpateicas Bernade-tei un ka bez viņas Lurda būtu viena no Francijas vismazāk pazīstamām pilsētām... Un, patiesību sakot, man šķiet, ka draudzes pienākums aiz atzinības būtu pārvērst šo nožēlojamo istabu kapelā ...

— Ak, kapelā! — vikārs pārtrauca Pjēru. — Runa tomēr ir tikai par vienkāršu meiteni, un baznīca nevarēs viņas piemiņu pārvērst kultā.

— Labi! Neteiksim, ka šeit jābūt kapelai, bet šeit vismaz jābūt gaismai, ziediem, rožu klēpjiem, ko pastāvīgi nestu dievticīgie iedzīvotāji un svētceļnieki... Beidzot, es gribētu, lai šeit izpaustos mazliet maiguma, mīlestības, aizkustinošas piemiņas, lai būtu Bernadetes ģīmetne, lai būtu kaut liegs apliecinājums tai vietai, kāda Bernadetei jāieņem visās sirdīs... Atbaidoša ir šī aizmiršana, pamešana novārtā, netīrība, kāda valda šai istabā!

Tūlīt vikārs, trūcīgs, maz izglītots un nemierīgs cilvēks, piekrita Pjēra domām.

— Patiesībā jums ir tūkstošreiz taisnība. Bet man nav nekādas varas, es nekā nespēju! ... Tajā dienā, kad nāks pie manis un prasīs šo istabu, lai to iekārtotu, es to tūlīt nekavējoties atdošu un pievākšu savas mucas, lai gan nezinu, kur tās nolikt... Es tikai atkārtoju, ka tas nav atkarīgs no manis, es nespēju nekā, gluži nekā.

Un, aizbildinādamies, ka viņam jāiet darīšanās, vikārs pasteidzās atvadīties un nozust, atkal atkārtodams ārstam Saseņam:

— Palieciet, palieciet, cik ilgi vien jums tīk. Jūs mani nekad netraucējat.

Kad ārsts palika viens ar Pjēru, viņš priecīgā satraukumā satvēra tā abas rokas.

— Ak, mīļo zēn, kādu jūs man sagādājāt prieku! Cik labi jūs viņam pateicāt visu to, kas jau ilgi krājies manā sirdīl... Man bija šī ideja — katru rītu atnest šurp rozes. Es vienkārši liktu iztīrīt istabu un apmierinātos, ja varētu nolikt uz kamīna divus lielus rožu pušķus; jūs zināt, ka izjūtu pret Bernadeti neizsakāmu maigumu, un, manuprāt, rozes šeit būtu pats ziedonis, tās it kā apvēdītu ar savu smaržu Bernadetes piemiņu... Vienīgi, vienīgi...

Ārsts Sašeņs bezcerīgi pamāja.

— Man vienmēr trūka drosmes ... Jā, es saku, man nebija drosmes, jo neviens nav vel uzdrošinājies atklāti nostāties pret grotas tēviem ... Visi vilcinās to darīt, visi izvairās no reliģiska skandāla. Iedomājieties, kādas nožēlojamas nepatikšanas tas sacels; tāpēc arī tie, kas jūt tāpat kā es, labāk klusē.

Un vēl viņš piebilda:

— Ir ļoti skumji, mīļais draugs, domājot par cilvēku nepateicību un alkatību. Ikreiz, kad atnāku šurp, šai lielajā postā, mana sirds kļūst tik smaga, ka nevaru novaldīt asaras.

Tad viņš apklusa, un ne viens, ne otrs neteica ne vārda, jo abus pārņēma nospiedoša grūtsirdība, kas valdīja šai istabā. Viņus ietina tumsa, mitrums izraisīja drebuļus starp grūstošajām sienām un vecu grabažu kaudzes putekļiem. Pēc tam abi atkal atgriezās pie domas, ka bez Bernadetes nebūtu šeit brīnumu, kas Lurdu padarīja par vienīgo šādu pilsētu pasaulē. Bernadetes balss lika strūk-lot brīnumavotam un atvērties mirdzošai grotai sveču liesmā. Tika veikti milzu darbi, no zemes pacēlās jaunas baznīcas, milzīgas kāpnes veda pie dieva, vesela jauna pilsēta izauga kā brīnums ar dārziem, alejām, krastmalām un tiltiem, veikaliem un viesnīcām. Un cilvēki no visattālākajiem zemes nostūriem steidzās šurp bariem, un miljonu lietus lija tik stiprs un audzelīgs, ka jaunā pilsēta šķita augam bez mitas, aizpildīdama visu ieleju līdz pat kalniem pamalē. Ja noklusētu par Bernadeti, nebūtu šeit visa tā un .šis neparastais piedzīvojums nogrimtu nebūtībā, un vecā, nepazīstamā Lurda snaustu vēl tagad savā gadsimtu miegā vecās pils pakājē. Bcrnadete viena pati bija to visu radījusi, un šī istabiņa, no kuras tā izgājusi tajā dienā, kad redzēja svēto jaunavu, šis brīnuma un lielās nākotnes laimes šūpulis bija pamests un atstāts kukaiņiem par barību, noderīgs vienīgi pieliekamajam kambarim, kur novietot sīpolus un tukšas mucas.

Pretrunas Pjērā sacēlās ar tādu spēku, ka viņš vēlreiz pārdzīvoja triumfu, pārmērīgo eksaltāciju, ko bija piedzī vojis grotā un bazilikā, kamēr Marī vilka savus ratiņus aiz svētā sakramenta un lēnām kāpa augšup, pūlim ga vilējot. Bet pāri visam staroja grota; tā nebija vairs agrākā, mežonīgā klinšu ala, kuras priekšā kādreiz nometās ce|os meitenīte vientulīga kalnu strauta krastā; tagad tā bija bagātīgi izgreznota, mirdzoša kapela, kur gāja garām tautas. Troksnis, gaisma, pielūgsme un nauda — viss saplūda grotā, kas mirdzēja nepārtrauktas uzvaras spožumā. Turpretī šeit, pie šīs uzvaras šūpuļa, šai ledainajā, tumšajā alā nebija nevienas dvēseles, nevienas sveces, nevienas dziesmas un neviena zieda. Neviens nenāca šurp, nenomētās ceļos un nelūdza. Tikai daži jūtīgāki apmeklētāji, vēlēdamies paņemt līdzi kādu atmiņu, bija ar pirkstiem izdrupinājuši pussapuvušo dēli, kas aizstāja kamīna dzegu. Garīdzniecība nelikās ne zinis par šo posta vietu, kurp būtu jānāk procesijām, lai to godinātu. Šeit nabaga bērns, gulēdams starp abām māsām, pārdzīvodams slimības lēkmi, redzēja pirmoreiz savu sapni, kamēr visa ģimene gulēja dziļā miegā; šī bija vieta, no kurienes izgāja Bernadcte, lolodama sevī neapzinātu sapni, kas viņā atkal atdzima gaišā dienas laikā, lai uzplauktu skaistā, leģendārā vīzijā. Bet neviens neatsāka vairs šo ceļu, silīte bija aizmirsta; silīti, kurā uzdīga mazā, pazemīgā sēkliņa, atstāja aizmirstības tumsā, bet bagātīgo ražu no tās lepnā ceremoniju krāšņuma novāca tie, kas ieradās pēdējie.

Pjērs, kurš bija dziļi saviļņots un aizkustināts līdz asarām par šo nostāstu, beidzot, it kā izteikdams visas savas domas vienā vārdā, izteica pusbalsī:

— Tā ir Betlēme.

— Jā, — atteica ārsts Saseņs, — tā ir nožēlojama mītne, nejauša pajumte, kur dzimst ciešanu un līdzjūtības pilni jauni kulti... Un reizēm es sev jautāju, vai nav labāk, ka šī istaba tiek atstāta savā postā. Manuprāt, Bernadcte tādēļ nekā nezaudē, jo es mīlu viņu vēl vairāk, kad atnāku šeit uz kādu stundu.

Viņš no jauna apklusa, bet tad sašutumā izmeta:

— Nē, nē, es tomēr nevaru to piedot, cilvēku nepateicība mani sanikno... Es jums teicu: es esmu pārliecināts, ka Bernadcte'labprātīgi ieslēgusies savā klosterī Nevēra. Bet, ja ari neviens viņai nelika pazust, tomēr tas bija atvieglinājums tiem, kuriem meitene šeit kļuva par apgrūtinājumu!... Bet tie ir tie paši cilvēki, kuri tiecas būt par neierobežotiem pavēlniekiem šeit un kuri šodien pūlas visiem līdzekļiem izdzēst atmiņas par Bcrnadeti.,, Ak, manu mīļo zēn, ja es jums visu pastāstītu!

Šādi runādams, ārsts Saseņs pamazām atviegloja sirdi. Sī Bernadele, kuras nopelnus tik alkatīgi izmantoja gro-tas svētie tēvi, bija tiem bīstamāka mirusi nekā dzīva. Kamēr Bernadete bija dzīva, viņi ļoti baiļojās, kaut viņa nenāktu uz Lurdu dalīties guvumā; šos vīrus nomierināja tikai Bernadctes pazemība, jo viņai nebija valdonīgs raksturs un viņa pati bija izvēlējusies atteikšanās tumsu, klosteri, kur lēnām izdzisa. Tagad grotas tēvi drebēja vairāk no domas, ka bez viņiem cita griba varētu atvest šeit gaišreģes mirstīgās atliekas, pārvērst tās par relikviju. Tūlīt otrā dienā pēc Bernadctes nāves šāda doma bija uzaususi municipālā padomē: pilsēta gribēja celt pieminekli un runāja par to, ka sāks līdzekļu vākšanu. Nevērās māsas kategoriski atteicās izsniegt līķi, kurš — kā viņas teica — piederēja viņām. Bet visi saprata, ka aiz šīm māsām stāvēja ārkārtīgi noraizējušies svētie tēvi, kas, tā rīkodamies, slepenībā tomēr pretojās godātās Ber-nadetes pīšļu pārvešanai, jo nojauta iespējamu konkurenci pašai grotai. Vai vispār var iedomāties, kas tiem draudēja! Piemineklis kapsētā, pie kura dodas svētceļnieki procesijā, kura marmoru kvēli skūpsta visi slimie un pie kura svētas aizrautības jūsmā var notikt brīnumi! Tas nozīmēja drošu, liktenīgu konkurenci, dievbijības un brīnuma pārvietošanu citur! Un šīs lielās, vienīgās bailes atgriezās atkal un atkal, bailes dalīties peļņā un redzēt naudu aizplūstam citā vietā, ja pilsētas pārvalde, tagad gudrāka kļuvusi, mācētu gūt sev labumu no B’ernadetes pieminekļa.

Svētajiem tēviem pat pārmeta kādu ļoti mantkārīgu plānu. Viņiem esot bijis slepens nodoms Bernadctes līķi paturēt sev, un Nevērās māsas tikai apņēmušās to viņiem glābāt savas kapelas mierā. Svētie tēvi nolēma pagaidīt un tikai tad pārvest Bernadctes mirstīgās atliekas šurp, kad svētceļnieku pieplūdums mazinātos. Kam gan pašreiz vajadzīga šī svinīgā pārvešana, cilvēku bari taču tāpat skrēja bez mitas, kļūdami arvien lielāki; ja turpretī Lurdas dievmātes neparastie panākumi, tāpat kā viss šai pasaulē, pamazām izzustu, tad var iedomāties, kāda jauna ticības atmoda sekotu svinīgajai, greznajai ceremonijai, kur visa kristīgā pasaule ieraudzītu, ka izredzētās meitenes mirstīgās atliekas tiek atkal atdotas šai svētītai zemei, kurā viņa izraisīja tik daudz brīnumu. Un brīnumi atsāktos uz viņas kapa marmora, grotas priekšā vai bazilikas kora telpās.

— Jūs varat meklēt, — turpināja ārsts Saseņs, — jūs nekur Lurdā neatradīsiet atklāti izliktu Bcrnadetcs ģīmetni. Vispār gan fotogrāfijas pārdod, bet tās nav redzamas nevienā svētajā vietā... Tā ir sistemātiski organizēta aizmiršana, tas ir tas pats apslāpētais satraukums, kas šai bēdīgajai istabiņai, kurā mēs atrodamies, ļāvis nokļūt novārtā un aizmirstībā. Tāpat kā grotas tēvi bīstas no kulta iespējamības pie Bernadetes kapa, tā bīstas ari, ka pūlis varētu nākt šurp un krist ceļos, tiklīdz šo kamīnu greznotu divas degošas sveces un rožu pušķi. Turklāt, ja nu kāda paralizēta krople pieceltos šeit, saukdama ka ir izdziedināta, kādu skandālu, kādu satraukumu tas izraisītu labo grotas komersantu dvēselēs, kuri redzētu savu peļņas monopolu dziļi kompromitētu... Viņi taču ir grotas saimnieki, un viņi nodomājuši tur arī palikt par saimniekiem, viņi negrib no savām rokām izlaist pat mazumiņu no tā, ko dod brīnišķīgais uzņēmums, ko viņi ir iekarojuši un izmanto. Bet viņi tomēr dreb, jā gani Viņi baidās no šī darba pirmās darītājas piemiņas, no mazās meitenītes, kura savā nāvē ir tik dižena un kuras milzīgais mantojums iekveldina viņos tādu alkatību, ka viņi aizraidījuši meiteni dzīvot Nevērā; viņi neuzdrošinās pal atvest atpakaļ Bernadetes mirstīgās atliekas, bet tur tās ieslodzītas zem klostera akmens plātnēm kā cietumā!

Ak, cik nožēlojams bijis šīs nabaga, no visiem dzīvajiem atšķirtās būtnes liktenis, ja pat viņas pīšļi vēl atrodas trimdā! Kā Pjērs juta līdzi šim nabaga radījumam, kurš šķita dzimis ciešanām dzīvē un ari nāvē! Pat iedomājoties, ka vienīgi kādas neatlaidīgas gribas izpausme nebija ļāvusi Bcrnadetci pazust, bet sargājusi to līdz pat kapam, tad tomēr — cik gan dīvaina bijusi apstākļu sa-Virknēšanās, — kāds, kuru gan mocīja raizes par iespējamo varu, ko varētu sagrābt Bernadete, nemitīgā dedzībā centās turēt viņu attālumā! Pjēra acis Bernadete bija izredzētā, mocekle, un, kaut ari viņš nespēja vairs ticēt, ja arī šīs nelaimīgās meitenes dzīves stāsts veicināja pilnīgu viņa reliģiskās ticības sabrukumu, tomēr tas nesatrauca Pj.ēra mīlestību uz saviem tuvākiem un atklāja viņam jaunu kultu, vienīgo, ko vēl pieņēma viņa sirds, — cilvēka dzīves un cilvēka ciešanu kultu.

Pirms abi atstāja Bernadetes istabu, ārsts Saseņs iesaucās:

— Te nu mēs, mīļais draugs, esam spiesti ticēt. Apskatiet šo tumšo alu un domājiet par mirdzošo grotu, triumfējošo baziliku, par visu jaunuzcelto pilsētu, par jaunradīto pasauli un šurpu plūstošām cilvēku masām! Bet, ja Bernadete būtu bijusi vienīgi halucināciju apsēsta meitene ar neattīstītu prātu, vai tad viss notikušais neliktos vēl jo pārliecinošāks, vēl jo neizskaidrojamāks? Kā tas var būt, ka vājprātīgas meitenes sapnis varētu tā saviļņot pasaules tautas... Nē, nē, šeit pārlidojusi dievišķas elpas dvesma, un vienīgi ar to var izskaidrot šo brīnumu!

Pjērs gribēja tūlīt atbildēt ar visu savu degsmi. Jā, tā bija taisnība, dvesma te bija pārlidojusi, sāpju, raudu, neremdināmu ilgu dvesma nogrimt cerībās. Ja cietēja bērna sapņa pietika, lai atvestu šurp tautas, lai liktu līt miljoniem un izaugt jaunai pilsētai, vai tas nenotika tāpēc, ka šis sapnis kaut mazliet remdināja nabaga cilvēku izsalkumu, neapslāpējamo tieksmi pēc māna un mierinājuma? Bernadete bija pavērusi durvis uz neaptveramo, turklāt sociāli un vēsturiski izdevīgā brīdi, un cilvēku masas metās nezināmajā. Ak, atrast patvērumu noslēpumā, ja tiešamība ir tik skarba, pieķerties brīnumam, ja nežēlīgā daba šķiet liela, ilga netaisnība! Bet, lai kā cilvēki censtos izskaidrot neaptveramo, ietvert to dogmās un radīt jaunas atklāsmes reliģijas, katras ticības dziļumā arvien skanēs ciešanu sauciens, skanēs dzīvības sauciens pēc veselības, prieka, brālīgas mīlestības un laimes, un cilvēks ir ar mieru visu to saņemt citā pasaulē, ja nevar to gūt zemes dzīvē. Kādēļ ticēt dogmām? Vai nepietiek ar asarām un mīlestību?

Bet Pjērs tomēr nesāka strīdu. Viņš neizteica atbildi, kas tam bija uz lūpām, pats tomēr būdams pārliecināts, ka sāpju piemeklētajā cilvēkā viņa mūžīgā prasība pēc pārdabiskā uztur dzīvu mūžīgo ticību. Brīnumam, ko nevar pierādīt, jākļūst par izmisušās cilvēces dienišķo maizi. Turklāt Pjērs taču bija sev zvērējis, ka aiz līdzjūtības nevienu vairs nesarūgtinās ar savām šaubām.

— Tas taču ir liels brīnums, vai ne? — ārsts neatlaidās.

— Protams! — Pjērs atteica. — Sai nabadzīgajā, mitrajā, tumšajā istabā ir norisinājusies visas cilvēces drāma, kurā darbojušies neaptverami spēki.

Klusēdami viņi vēl uzkavējās dažas minūtes. Tad abi vēlreiz soļoja gar sienām, paraudzījās uz nokvēpušajiem griestiem, uzmeta pēdējo skatienu šaurajam, zaļganā gaismā tītajam pagalmam. Tiešām, bija tik bezgala skumji, raugoties šai trūkuma postā, kur stāvēja ar zirnekļu tīkliem pārvilktas vecas mucas, nolietoti darbarīki un visādi lūžņi, kas puva kaudzēs pa kaktiem. Tad, nebilstot ne vārda, lēniem soļiem viņi beidzot gāja projām, viņus māca skumjas.

Tikai uz ielas ārsts Saseņs atguvās. Viņš viegli nodrebēja, pasteidzināja soļus, sacīdams:

— Tas vēl nav viss, mīļais draugs, sekojiet man... Tagad ieraudzīsim otru lielu netaisnību.

Doktors Saseņs stāstīja par abatu Peiramālu un viņa baznīcu. Abi šķērsoja Porša laukumu un iegriezās Seu-pjēra ielā; līdz tai viņi nokļuva dažās minūtēs. Saruna pievērsās atkal grotas tēviem, briesmīgajai, nežēlīgajai cīņai starp tēvu Sampē un kādreizējo Lurdas kirē. Uzvarētais kirē bija miris dziļā sarūgtinājumā; bet, salauzis viņa sirdi, tēvs Sampē iznīcināja arī baznīcu, kuru kirē bija atstājis "nepabeigtu, bez jumta, visiem vējiem un lietum atvērtu. Ar kādiem brīnišķīgiem sapņiem šī monumentālā baznīca bija aizpildījusi kirē dzīves pēdējos gadus! Kopš viņu atstūma no grotas, padzina no Lurdas dievmātes svētnīcas, kuras tapšanā pirmie nopelni bija viņam un Bernadetei, šī baznīca bija kļuvusi viņa atmaksa vajātājiem, viņa protests, viņa daļa slavas; tas bija dievnams, kurā viņš cerēja triumfēt amata tērpā un no kura gribēja izvest neskaitāmas procesijas, īstenojot svētās jaunavas vēlēšanos. Būdams pēc dabas valdonīgs, šis dvēseļu gans un tempļu celtnieks savā neapvaldāmā priekā steidzināja darbus neapdomīgi, kā visi aizrautīgi cilvēki, nebēdājot par parādiem; viņš izdeva naudu riekšavām, lai tikai sastatnes vienmēr būtu strādnieku pilnas. Un iztēlē viņš redzēja savu baznīcu augam, redzēja to jau gatavu paceļamies skaistā vasaras rītā un gluži jaunu mirdzam uzlecošā saulē.

. Ak, vienīgi šī nemitīgā vīzija deva abatam Peiramālam drosmi cīnīties slepenas iznīcināšanas kāres pilnajā vidē, kuru tas izjuta ap sevi. Beidzot viņa baznīca diženā cēlumā slējās augšup plašā laukumā. Viņš to bija vēlējies celt romāņu stilā, ļoti lielu, ļoti vienkāršu, ar plašu jomu deviņdesmit metru garumā un ar torņa smaili simt četrdesmit metru augstumā. Vakar tikai atbrīvota no sastatnēm, tā spožajā saulē mirdzēja *ar saviem platajiem, sienās vienmērīgi sarindotajiem akmeņiem. Un domās viņš kavējās pie savas baznīcas, tās kailuma iepriecināts, tā bija šķīsta un tīra kā jaunava, kā bērns, bez nevienas skulptūras, bez neviena rotājumā, kas tikai padarītu stilu smagnēju. Baznīcas joma, šķērsjoma un luktas jumti atradās vienādā augstumā pāri vienkāršiem rotājumiem greznotai dzegai. Tāpat arī sānu jomu un galvenā joma logu ailām nebija cita greznojuma, kā vienīgi ciļņvcida ornamenti spraišļiem, kas balstījās uz pīlāriem. Savos sapņos abats Peiramāls apstājās pie baznīcas šķērsjoma lielajiem, stiklotajiem logiem, kuru rozetes mirgoja; tad viņš turpināja savu gājienu, aizsoļodams aiz apaļās kora velves, pie kuras bija piebūvēta sakristeja ar divām rindām mazu lodziņu; viņš nāca atpakaļ un nevarēja vien diezgan noskatīties visas celtnes karaliskajās proporcijās un cēlajās līnijās, kas iezīmējās debesu zilgmē, jumtos, kuri pacēlās vairākām kārtām, un visā šai milzīgajā, masīvajā celtnē, kuras izturība bija izaicinājums gadsimtiem. Bet, kad abats Peiramāls aizvēra acis lepnuma jūsmā, viņa acu priekšā iztēlojās vispirms fasāde un zvanu tornis: apakšā priekštelpa trijos posmos — labais posms un kreisais posms ar terasveida jumtiem, bet no priekštelpas centrālā posma varenās līnijās pacēlās augšup zvanu tornis. Ari šeit kolonnas, kas balstījās uz pakājēm, bija rotātas vienkāršiem ornamentiem reljefā. Pie pašas jumta kores, starp divām augsto logu ailām, zem baldahīna atradās Lurdas dievmātes statuja. Virs tās, zvanu tornī, bija vēl citas logu ailas, kas aizklātas svaigi krāsotiem dēļiem — kā zvanu rezonatoriem, visos četros stūros pacēlās atbalsta pīlāri un pakāpeniski sašaurinājās, celdamies augšup neparasti viegli, tāpat kā torņa smaile, drosmīga akmens smaile, kuru no sāniem ietvēra četri zvanu tornīši, ari greznoti ar korēm, šī smaile it kā lidoja augšup un izgaisa plašajās debesīs. Un abatam šķita, ka tā ir viņa izaugusī, kvēlā priestera dvēsele, viņam likās, ka tā līdz ar šo torņa smaili uzlidojusi augšup, lai tur dieva tuvumā gadsimtiem apliecinātu viņa tieihu.

Bija arī brīži, kad cita vīzija abatu Peiramālu valdzināja vēl vairāk. Viņam šķita, ka viņš redz savas baznīcas iekšpusi tajā dienā, kad noturēs tur pirmo svinīgo misu. Krāsainie, stiklotie logi zaigoja ugunīgos atspulgos kā dārgakmeņi, sānu ejās divpadsmit kapelas mirdzēja sveču gaismā. Viņš, abats Peiramāls, stāvēja pie galvenā mar-inora altāra ar zelta rotājumiem; un baznīcas joma četrpadsmit kolonnas, katra darināta no vesela atsevišķa Pireneju kalnu marmora bluķa, tur bija krāšņās dāvanas no visām kristīgās pasaules malām — slējās augšup, balstīdamas joma velvi, kuru dārdošās ērģeļu balsis pildīja ar gaviļu dziesmu skaņām. Ticīgā tauta drūzmējās šeit, ceļos nometusies uz grīdas akmens plātnēm, pretim kora telpai, ko ietvēra mežģīnēm līdzīgs viegls režģis un greznoja brīnumdaiļas koka skulptūras. Kancele bija kādas augstāko aprindu dāmas karaliska dāvana, apbrīnojams mākslas darbs, kas izcirsts no vesela ozola bluķa. Kristījamos traukus bija izkalis no neapstrādāta akmens kāds ievērojams mākslinieks. Meistariski gleznotas svētbildes greznoja sienas; krusti, vakarēdiena šķirstiņi, vērtīgas monstrancijas, ornāti spoži kā saules blīvi piepildīja sa-kristejas dziļos skapjus. Kāds burvīgs sapnis — būt šī tempļa augstajam priesterim, valdīt tur, kad pats kvēlā jūsmā to esi cēlis, svētīt tur no visām pasaules malām sanākušos cilvēku barus, bet lidojošās zvanu skaņas pavēstītu grotai un bazilikai, ka šeit, lejā, vecajā Lurdā, ir sāncense, triumfējoša māsa, kurā ļaudis tāpat gaviļ-priekā dzied dievam slavu!

Brīdi gājuši pa Senpjēra ielu, ārsts Saseņs un viņa pavadonis nogriezās pa mazo Lanželas ieliņu.

— Mēs tūlīt būsim klāt, — ārsts sacīja.

Pjērs raudzījās apkārt, bet nekur neredzēja paceļamies baznīcu. Šeit bija vienīgi nožēlojamas būdiņas, kā jau nabadzīgā priekšpilsētas kvartālā, kas pieblīvēts netīrām, noplukušām ēkām. Tad Pjērs ieraudzīja kādā aklā ieliņā vecu, pussapuvušu pāļu žogu, kas ietvēra plašu, četrstūrainu zemes gabalu starp Senpjēra, Banjēras, Lanželas un Dārzu ielām.

— Jānogriežas pa kreisi, — atsāka ārsts, kurš bija novirzījies šaurā ejā starp gružu kaudzēm. — Nu, šeit jau mēs esam!

Pēkšņi parādījās drupas, kuras slēpa šī neglītā, nabadzīgā vide.

Viss galvenā un sānu jomu, šķēr'sjoma un luktas velves varenais karkass vēl slējās augšup. Visapkārt pacēlās mūri līdz pat velvju sākumiem. Tur varēja ieiet kā īstā baznīcā, varēja ērti pastaigāties un varēja arī atšķirt dievnama parastos telpu iedalījumus. Vienīgi, ja pacēla acis augšup, bija redzamas debesis: celtnei trūka jumta, lietus lija iekšā, un vējš svilpoja pēt patikas. Drīz būs apritējuši piecpadsmit gadi, kopš darbus pārtrauca, viss bija palicis tādā stāvoklī, kādā to atstāja pēdējais mūrnieks. Vispirms pārsteidza joma desmit pīlāri un četri luktas pīlāri, brīnišķas kolonnas, katra bija darināta no atsevišķa, vesela Pireneju kalnu marmora bluķa, šiem pīlāriem bija apsisti dēļi, lai tos pasargātu no bojāšanās. Kolonnu pakājes un kapiteļi vēl nebija apstrādāti un gaidīja skulptorus. Un šīs vientuļās, dēļos ietērptās kolonnas pauda dziļas skumjas. Grūtsirdības dvesma cēlās augšup no visas šīs mūru ietvertās, tukšās telpas, no zāles, kas auga uz kailās, paugurainās zemes galvenā jomā un sānu ejās, tā bija bieza kapsētas zāle, kurā kaimiņos dzīvojošās sievas ar laiku bija ieminušas takas. Viņas nāca šurp, lai šeit izžautu izmazgāto veļu. Vesels nabadzīgu ļaužu veļas klāsts — rupji palagi, skrandaini krekli un bērnu autiņi — pašlaik žuva pēdējos rietošās saules staros, kas vēl iespīdēja pa plašajām, tukšajām logu ailām.

Lēnām, ne vārda nerunādami, Pjērs un ārsts Saseņs apgāja visapkārt baznīcas iekštelpai. Divpadsmit kapelas abās sānu ejās šķita kā atsevišķi nodalījumi, piebiruši gružiem un akmens šķembām. Kora telpas grīda bija cementēta, bez šaubām, lai zem tās esošo kriptu pasargātu no ūdens ieplūšanas; nelaimīgā kārtā sijas nosēdās un bija izveidojušas iedobumu, kuru pagājušās nakts negaiss bija pārvērtis mazā ezeriņā. Tomēr šīs šķērsjoma un kora telpas daļas bija cietušas vismazāk. Neviens akmens nebija izkustējies no savas vietas; lielās, centrālās rozetes virs triforija šķita gaidām, lai tās iestiklo, bet resnie šķērsbaļķi, kas krustojās augšā, virs luktas sienām, iedvesa domu, ka varbūt rīt jau to pārklās ar skārdu. Bet, kad Pjērs un ārsts Saseņs atgriezās un izgāja ārā, lai apskatītu baznīcas fasādi, kļuva skaidri redzams šo jauno drupu nožēlojamais sabrukums. Šajā pusē darbi bija vēl maz veikti, vienīgi priekštelpa ar trim posmiem bija pabeigta; piecpadsmit aizmirstības gadu pietika ziemas vētrām, lai sagrauztu skulptūras, mazās kolonnas, spraišļus un pārvērstu tos pārsteidzošā postažā; šķita, ka laikazoba stipri saēstie akmeņi sākuši drupt no izlietām asarām-. Sirds sažņaudzās, ieraugot šo nepabeigto celtni, kas grūst, pirms tā vēl pabeigta. Vēl nebūt un jau tā sairt zem debesu plašuma, sastingt savā milža augumā un birdināt zālē savas drupas!

Abi iegāja atpakaļ baznīcas jomā, un viņus pārņēma neizsakāmas skumjas par šā monumentālā darba iznicināšanu jau pašā dīglī. Plašais, pamestais zemes gabals celtnes iekšpusē bija pielūžņots puspuvušām sastatņu paliekām; sastatnes nojauca, jo baidījās, ka tās krītot nenosit cilvēkus; visur garajā zālē gulēja dēļi, mieti, spraišļi juku jukām ar veseliem saišķiem no mitruma sabojātām, vecām virvēm. Bija šeit arī kāds ceļamā bloka skelets, slie-damics augšup līdzīgi karātavām. Lāpstu kāti, salauztas ķerras pavīdēja starp aizmirstiem materiāliem un zaļganu, sūnu plankumiem klātu ķieģeļu kaudzi, pār kuru ziedēja vīteņi. Zem nātrēm, kas sedza zemi, vietām varēja manīt sliedes vagonetēm, ko lietoja materiālu piegādei, viena šāda vagonete gulēja apgāzta kādā kaktā. Visskumjākā no šīm iznīcībai nolemtām lietām bija lokomobile, kas bija patvērusies zem šķūņa jumta. Jau piecpadsmit gadus tā stāvēja šeit sastingusi un nekustīga. Beidzot šķūnis bija sabrucis pār to, platas šķirbas ļāva lietum to mērcēt katrā gāzmā. Kādas ceļamo bloku iedarbinošas transmisijas siksnas gals nokarājās no šī celtņa līdzīgi miļzu zirnekļa tīklam. Lokomobiles tērauda un vara daļas bojājas no rūsas un pelējuma, un tās klāja ar laiku izaugušas zāles, pārvērzdamas to it kā senlaicīgā, dzelteniem plankumiem izraibinātā mehānismā, kuru sapostījušas bargās ziemas. Mirusī, stingā mašīna ar apdzisušu kurtuvi zem tvaika katla taču reiz bija šī celtniecības darba dvēsele, un šī dvēsele bija aizlidojusi, veltīgi gaidot cēlu un žēlsirdīgu sirdi, kurai būtu jārod ceļš caur mežrozīšu krūmiem un kazenājiem, lai atmodinātu no dziļa drupu miega Erkšķrozītei līdzīgi dusošo baznīcu.

Beidzot ārsts Saseņs pārtrauca klusēšanu.

— Ak, — viņš teica, — ja vien padomā, ka piecdesmit tūkstošu franku būtu pieticis, lai aizkavētu šo postu! Ar piecdesmit tūkstošiem franku būtu varējuši uzlikt baznīcai jumtu, pusgatavā celtne būtu glābta, un tad varētu nogaidīt... Bet viņi gribēja nopostīt šo darbu, nokaut to, tāpat kā nokāva cilvēku.

Ar rokas mājienu viņš norādīja lejā uz grotas tēviem, kprus tas izvairījās nosaukt vārdā.

— Un turklāt viņiem ir deviņsimt tūkstoši franku gada ienākumu! Bet viņiem labāk patīk sūtīt dāvanas Romai, lai uzturētu iespaidīgos sakarus.

Pašam neapzinoties, ārsts Saseņs atsāka cīņu ar kirē Peiramāla pretiniekiem. Viss šis notikums modināja viņa svētas, taisnīgas dusmas. So nožēlojamo drupu priekšā stāvēdams, viņš vēlreiz apkopoja faktus: kirē jūsmā ķērās pie savas baznicas celšanas, iestiga parādos, nedomādams par tiem; turpretī tēvs Sampē uzglūnēja viņam un, katru viņa kļūdu pamanīdams un pašu apmelodams bīskapam, beidzot iika apsīkt dāvanu straumei, apturēdams baznīcas celšanas darbus. Uzvarētā kirē nāvei sekoja bezgalīgi procesi, piecpadsmit tiesāšanās gadi, kas deva laikazobam iespēju sagraut iesākto darbu. Tagad celtne bija tik nožēlojamā stāvoklī, parādi sasnieguši tik lielu skaitli, ka šķita — visam beigas. Lēnā nāvē mira akmeņi. Arī lokomobile savā sagruvušajā šķūnī drīz sabruks gabalu gabalos, lietus gāzmu apskalota un sūnām apaugusi.

— Es zinu, — ārsts teica, — viņi dzied uzvaras dziesmu, jo neviens taču vairs netraucē viņus. Tā bija viņu vēlēšanās — valdīt kā neierobežotiem saimniekiem, sagrābt visu varu, visu naudu vienīgi sev. Varu jums teikt, ka bailes no konkurences piespiedušas viņus aizraidīt no Lurdas pat reliģiskos ordeņus, kas mēģinājuši šeit apmesties. Jezuīti, dominikāņi, benediktieši, kapucieši, kar-melīti iesnieguši lūgumus, bet grotas tēvi vienmēr pratuši tos atvairīt. Viņi pacieš vienīgi sieviešu klosterus, viņi grib sev ganāmpulku... Visa pilsēta pieder grotas tēviem, viņi uztur šeit veikalus, tirgojas ar dievu vairumā un mazumā.

Lēnā gaitā ārsts Saseņs bija atkal atnācis starp gruvešiem līdz baznīcas joma vidum. Ar plašu rokas mājienu viņš norādīja uz postažu visapkārt.

— Ieskatieties šai skumju pilnajā vidē, šai briesmīgajā postā . .. Bet Rožukroņa baznīca un bazilika tiem izmaksāja vairāk nekā trīs miljonus.

Tāpat kā tumšajā, saltajā Bernadetes istabā, Pjērs arī šeit redzēja paceļamies triumfā starojošo baziliku. Abata Peiratnāla sapnis neīstenojās šeit, kur viņš kā priesteris gribēja svētīt ceļos nometušos tautu, ērģelēm dunot priekā. Pjēra acu priekšā iznira savā triumfā mirdzošā bazilika tur, kur tagad zvanīja visi zvani, kur viļņoja pārcilvēciska prieka gaviles brīnumam, — liesmās spulgojoša bazilika ar saviem karogiem, lampām, zelta un sudrabā sirdīm, ar savu zeltā tērpto garīdzniecību un savu zelta zvaigznei līdzīgo monstranciju. Bazilika kvēloja rietošās saules staros, tā skāra debesis ar savu smaili miljardiem lūgšanu uzlidojumā, no kurām drebēja tās sienas. Turpretī šeit stāvēja baznīca, kas bija mirusi jau pirms savas piedzimšanas, kurā ar biskapa pavēli bija aizliegts noturēt dievkalpojumus, — atvērta vējiem no visām četrām debesu pusēm, tā saira putekļos. Katrs negaiss drupināja akmeņus, un lielas mušas vientuļas sīca nātrēs, kas bija pārņēmušas visu jomu, un šeit nebija citu ticīgo kā vienīgi kaimiņos dzīvojošās sievas, kas nāca apgrozīt savu nabadzīgo veļu, kuru bija izklājušas zālē. Šķita, ka šai kapa klusumā šņukst kāda tikko sadzirdama balss, varbūt tā bija marmora kolonnu balss, kas apraudāja savu nevajadzīgo greznumu zem dēļu apšuvuma. Reizēm putni pārlidoja pār tukšo luktu, īsi iesvilpdamies. Milzīgas žurkas veseliem bariem, paslēpušās zem noārdītajām sastatnēm, metās ārā no savām alām drausmīgos auļos, cita citu kozdamas. Nebija pasaulē nekā drūmāka par šo skatu, ko radīja šīs apzināti izveidotās drupas iepretim triumfējošai sāncensei, zeltā zvīļojošai bazilikai.

No jauna ierunājās ārsts Saseņs, pateikdams:

— Nāciet.

Pjērs un ārsts Saseņs izgāja no baznīcas, soļodami gar kreiso sānu eju, un nonāca pie kādām durvīm, kas bija pavirši sanaglotas no dēļiem; nokāpuši lejā pa pussagruvušām koka kāpnēm, kuru pakāpieni līgojās zem viņu soļiem, abi nokļuva kripta.

Tā bija zema zāle, kuras griestu velves, kas atveidoja kora telpu iedalījumu, bija nosēdušās. īsie, resnie, pus-apstrādātie pīlāri tapat kā augšā gaidīja skulpturālus rotājumus. Materiāli mētājās visapkārt izsvaidīti, koka bluķi puva uz zemes, visai plašajai telpai bija vienīgi balts ģipša apmetums, un pamestiē, pusgatavie mūrnieka darbi nekad netika pabeigti. Zāles dziļumā caur trim logu ailām, kuras kādreiz bijušas iestiklotas, bet kurām tagad vairs nebija nevienas rūts, ieplūda salta, spoža gaisma, atspīdēdama kailajās, skumīgajās sienās.

Un tur, šīs telpas vidū, atdusējās kirē Peiramāla mirstīgās atliekas. Viņa īstajiem draugiem bija ienākusi prātā aizkustinoša doma — aprakt viņu nepabeigtās baznīcas kriptā. Uz plata, zema paaugstinājuma pacēlās viengabalains marmora kapa piemineklis. Uzraksti ar zelta burtiem liecināja par kirē draugu domām, un tā bija pateicības un gandarījuma izpausme, kas dvesa no šī kapakmens. Priekšpusē bija lasāms: «Sis piemineklis celts Lurdas dievmātes dižā kalpa cēlai piemiņai par ticīgo dāvanām, kas atsūtītas no visas pasaules.» Pa labi bija lasāmi šādi vārdi no pāvesta Pija IX vēstījuma: «Tu ziedoji sevi visu, lai celtu templi dievmātei.» Pa kreisi — evaņģēlija vārdi: «Svētīgi tie, kas cieš no vajāšanām taisnības dēļ.» Vai Šeit neizpaudās patiesības pilns vaids, uzvarēta, taisnīga cilvēka cerība, kurš bija tik ilgi cīnījies, nesdams sevī vienīgās ilgas — noteikti izpildīt svētās jaunavas vēlēšanos, kuru tam bija atklājusi Bernadete. Tepat arī bija novietota Lurdas dievmāte, maza, trausla statuete, nolikta virs uzrakstiem uz pieminekļa pie lielās, kailās sienas, kuru greznoja tikai daži uz naglām pakārti pērļu vainagi. Bet kapa priekšā, tāpat kā pie grotas, rindojās pieci vai seši soli ticīgajiem, kas gribēja šeit atsēsties.

Ar dziļa aizkustinājuma un līdzjūtības pilnu kustību ārsts Saseņs norādīja jaunajam garīdzniekam uz milzīgu, mitru traipu, no kura dibensiena bija ieguvusi zaļganu nokrāsu. Pjērs atcerējās mazo ezeriņu, kuru bija ievērojis augšā kora telpas cementa grīdā, diezgan lielu peļķi, ko tur bija atstājis pagājušās nakts negaiss. Acīmredzot ūdens sūcās cementam cauri, un, ja reizēm nolija stiprs lietus, tad lejup tecēja īsts avots, kas pārplūdināja kriptu. Abiem sažņaudzās sirds, redzot, ka ūdens sūcās sīkās strūkliņās gar velves spraišļiem un lielās, vienmērīgās lāsēs krita uz kapa.

Ārsts nespēja apvaldīt vaidu:

— Un tagad līst, līst viņam virsū.

Pjērs stāvēja nekustīgs, it kā sastindzis svētās šausmās. Dusēt šeit zem pilošām ūdens lāsēm, zem vēja brāzieniem, kas ziemā ielaužas caur sasistajām logu rūtīm, Pjēram šķita skumji un traģiski. Uz mūžu aizmigušais likās Pjēram baismi dižens, viens viņš gulēja savā greznajā marmora kapā, starp gružiem un lūžņiem, starp savas grūstošās baznīcas drupām. Viņš bija šīs postažas vientuļais sargs un dusošais sapņotājs, kurš sargāja tukšās, visiem naktsputniem atvērtās telpas. Viņš dusēja šeit kā mēms, spītīgs, mūžīgs protests un gaidīja. Gulēdams zārkā pacietīgs, jo visa mūžība bija viņam priekšā, kirē Peiramāls nepagurdams gaidīja strādniekus, kas alka! ieradīsies šeit skaistā aprīļa rītā. Ja šīs gaidas ilgs vēl desmit gadus, viņš būs šeit, ja tās ilgs veselu gadsimtu vēl, viņš arī būs šeit. Viņš gaidīja, ka notiks brīnums un augšā starp joma zaļo zāli sapuvušās sastatnes sliesies atkal augšup gar baznīcas sienām. Viņš gaidīja, ka apsūnojušo lokomobili pēkšņi iekurinās un tā atgūs atkal dzīvību un spēku uzvilkt augšā jumta baļķus. Viņa lolojums, milzu celtne, gruva viņam uz galvas, bet saliktām rokām, aizvērtām acini viņš sargāja drupas un gaidīja.

Klusā balsi ārsts beidza šo nežēlīgo stāstu ar to, kā kirē Peiramāla kaps ticis vajāts pēc tam, kad bija vajāts viņa darbs. Kādreiz šeit esot atradies arī viņa krūšutēls un dievbijīgas rokas rūpējušās, lai tā priekšā vienmēr degtu mazas lampiņas liesmiņa. Bet tad kāda sieviete nokritusi zemē, saukdama, ka viņa redzējusi mirušā dvēseli, un grotas tēvi satraucās. Vai tad tiešām notiks brīnumi? Arī slimie pavadīja šeit vairākas dienas, sēdēdami uz soliem kapa priekšā. Citi metās ce|os, skūpstīja marmoru un lūdza viņus izdziedināt. Tas radīja izbīli: ja nu slimie izveseļojas un grotai rodas konkurents moceklī, kas guļ šeit viens starp mūrnieku pamestajiem darbarīkiem! Brīdinātais, ar attiecīgiem paskaidrojumiem apstrādātais Tarbas bīskaps, izsūtīdams apkārtrakstu, pasludināja baznīcu par neatļautu un aizliedza katru kulta darbību, svētceļojumus un procesijas pie bijušā Lurdas kirē kapa. Tapat, kā tas bija noticis ar Bernadeti, tika nievāta arī viņa piemiņa, viņa ģīmetne nekur atklāti nebija redzama. Tikpat nikni kā grotas tēvi bija uzbrukuši dzīvam cilvēkam, viņi tagad savā niknumā uzbruka dižajam mirušajam. Viņi vajāja viņu pat kapā. Viņi vienīgie tagad bija tie, kas vēl nepieļāva atsākt baznīcas celtniecības darbus, izdomādami visādus šķēršļus, atteikdamies dalīt savu bagātīgo dāvanu pļauju. Viņi tikai gaida ziemas lietu, lai tas beidz šo posta darbu, lai velves, sienas — visa milzu nepabeigtā celtne nogrūst uz marmora kapa, uz pieveiktā cīnītāja mirstīgajām atliekām, apberot tās un sadrupinot kaulus!

— Ak, — ārsts murmināja, — es taču Lurdas kirē pazinu tik drosmīgu, tik jūsmas pilnu veikt cēlus darbusl Tagad, kā redzat, līst lietus, līst viņam virsū!

Ar pūlēm doktors Saseņs nometās ceļos un remdēja savas skumjas ilgā lūgšanā.

IPjērs, kurš nespēja lūgt, palika stāvot kājās. Mīlestības jūtas uz visu cilvēci pildīja viņa sirdi. Viņš dzirdēja smagās ūdens lāses atsitamies citu pēc citas uz kapa marmora lēnā ritmā, kas, likās, skaitīja mūžības sekundes dziļajā klusumā. Pjērs domāja par mūžīgo šīs pasaules postu, kur vienmēr ciešanām tiek izmeklēti labākie cilvēki.

Abi diženie Lurdas dievmātes slavināšanas darba darītāji Bernadete un kirē Peiramāls atdzīvojās Pjēra iztēlē kā divi nožēlojami upuri, kuri dzīvē spīdzināti, bet pēc nāves izraidīti trimdā. Skaidrs, ka tas viss galīgi iznīcināja ticību Pjēra dvēselē, jo Bernadete, kā viņš pēc saviem pētījumiem redzēja, taču bijusi tikai cilvēcīga būtne, grūtdieņu māsa, kurai bija jāiznes uz saviem pleciem visu ļaužu sāpes. Tomēr Pjērs glabāja sirdi maigo brāļa mīlestību un cieņu pret šo meiteni, un divas asaras lēnām noritēja pār viņa vaigiem.

Piektā diena

I

Šonakt «Parādību» viesnīcā Pjērs atkal nespēja aizvērt acis. Pēc tam kad viņš bija, garām ejot, iegriezies slimnīcā, lai apvaicātos par Marī, kura gulēja dziļā, saldā un spirdzinošā bērna miegā, kopš bija atgriezusies no procesijas, — Pjērs devās pie miera pats, satraukts par to, ka vēl nebija ieradies de Gersēna kungs. Pjērs gaidīja viņu atbraucam visvēlākais pusdienas laikā; droši vien neparedzēts gadījums bija to aizturējis Gavarnī; un Pjērs domāja par jaunās meitenes mokošajām raizēm, ja tēvs neatnāks nākošajā rītā meitu apskaut. Sim laipnajam, izklaidīgajam cilvēkam ar putna smadzenēm varēja atgadīties daudz kas, un minējumi un bažas varēja izrādīties pamatoti.

Acīmredzot šis nemiers neļāva Pjēram iemigt, lai gan viņš bija ļoti noguris. Turklāt nakts troksnis viesnīcā tiešām kļuva neciešams. Rit, otrdien, bija aizbraukšanas diena, pēdējā diena, kuru lielā svētceļojuma dalībnieki vēl pavadīs Lurdā, un, protams, svētceļnieki kāri izmantoja vēl šīs stundas; viņi nāca no grotas, nakts vidū atkal turp atgriezās un satraukumā centās no debesīm ar varu izspiest savu ilgu piepildījumu, nejuzdami vajadzību pēc atpūtas. Durvis klaudzēja, grīda drebēja, visa māja trīcēja kā nesavaldīga pūļa auļos. Vēl nekad sienās nebija atbalsojušās tik asas klepus lēkmes un tik dobjas, neskaidras balsis. Pjērs, kuru mocīja bezmiegs, satraukts pagriezās, pēkšņi uzlēkdams kājās, jo viņam vienmēr likās, ka tas ir de Gersēna kungs, kurš atgriežas. Dažas minūtes viņš ausījās drudžainās gaidās, bet dzirdēja vienīgi neparastu troksni gaitenī, kur neko skaidri nevarēja atšķirt. Vai tur rosījās garīdznieks pa kreisi vai rnāte ar savām trim meitām, vai veco ļaužu ģimene, kas grūstīja mēbeles? Vai

varbūt — kas visdrīzāk ticams — pa labi otra, daudzbērnu ģimene, vai arī vientuļais kungs un jaunā, vientuļā dāma, kurus neizprotami apstākļi iesaistīja dēkās. Vienā mirklī Pjērs izlēca no gultas, viņš gribēja ielūkoties sava promesošā ceļabiedra istabā, jo bija pārliecināts, ka tai blakus notiek kāda varmācība. Bet, lai cik uzmanīgi Pjērs klausījās, viņš nedzirdēja neko vairāk aiz plānas starpsienas kā vienīgi divu balsu maigus čukstus, vieglus kā glāsti. Pēkšņi Pjēra atmiņā iznira Volmāra kundze, un drebēdams viņš atgriezās gultā.

Ausa jau diena, kad beidzot Pjērs iemiga; pēkšņi, stipri klauvējieni pie durvīm uzrāva Pjēru kājās. Šoreiz viņš nemaldījās, kāda skaļa, satraukumā aizsmakusi balss, sauca:

— Abata kungs, abata kungs! Dieva dēļ, lūdzu, piecelieties!

Tas noteikti būs de Gersēna kungs, kuru šurp atnesa, kaut arī mirušu. Izbijies, viena kreklā Pjērs steidzās atvērt durvis un stāvēja pretim savam kaimiņam Vinjerona kungam.

— Ak abata kungs, es jūs lūdzu, ģērbieties ātri! Vajadzīgi jūsu svētie pakalpojumi.

Tad Vinjerona kungs sāka stāstīt, ka viņš piecēlies, lai paskatītos pulkstenī uz kamīna, kad izdzirdējis smagas nopūtas blakusistabā, kur gulēja Šēza kundze. Aiz laipnības viņa mēdza atstāt savas istabas durvis uz Vinjeronu istabu atvērtas, lai nejustos tik vientuļa. Viņš, protams, steidzies un atvēris slēģus, lai iekļūtu gaisma un gaiss.

— Kāds tas bija šausmīgs skats, abata kungs! Mūsu nabaga radiniece gulēja savā gultā jau gandrīz zila, vaļēju muti, nespēdama atgūt elpu, rokas viņai savilktas, un viņa krampjaini ieķērusies palagā ... Jūs saprotat, tā ir sirds slimība!.., Nāciet, nāciet ātri, abata kungs, lai viņai palīdzētu, es jūs ļoti lūdzu!

Apmulsušais Pjērs nevarēja atrast ne bikses, ne sutanu.

— Protams, protams, iešu jums līdzi. Bet nevarēšu viņai dot pēdējo svēto vakarēdienu, jo man nav viss, kas vajadzīgs.

Vinjerona kungs palīdzēja Pjēram apģērbties un pietu-pās, lai meklētu mājas kurpes.

— Tas nekas, bet, redzot jūs, viņai būs vieglāk aiziet, ja jau dievs mums šīs bēdas sūta ... Tā, apaujiet vispirms kājas un sekojiet man, ak, tūlīt, tūlīt! ...

Kā vējš Vinjerona kungs izdrāzās ārā un devās blakus istabā. Visas durvis bija palikušas plaši atvērtas. Jaunais garīdznieks, kurš viņam sekoja, nepamanīja pirmajā, neiedomājami nekārtīgajā istabā puskailo, ļoti bālo mazo Gis-tavu, kurš, visu aizmirsts, trīcēja, nekustīgi sēdēdams uz dīvāna, uz kura viņš gulēja, kad norisinājās šī pēkšņā drāma. Iztukšotās ceļasomas aizsprostoja ceļu, desu paliekas mētājās uz netīrā galda, zēna tēva un mātes gulta šķita katastrofā cietusi, segas bija norautas un nomestas uz grīdas. Otrajā istabā Pjērs ieraudzīja Gistava māti, kas bija steigā sev uzmetusi plecos vecu, dzeltenu rītakleitu: viņa stāvēja kājās izbiedētu skatienu.

— Nu, mana mīļā? Nu, mana mīļā? — šļupstēdams atkārtoja Vinjerona kungs.

Neatbildot Vinjerona kundze ar mājienu norādīja uz Šēza kundzi, kas nekustēdamās gulēja uz spilvena atpakaļ atmestu galvu, savilktām, sastingušām rokām. Seja viņai bija zila, mute atvērta kā pēdējā, lielajā nopūtā, kas tai izlauzusies.

Pjērs noliecās. Tad viņš pusbalsī teica:

— Viņa ir mirusi.

Mirusi! Sis vārds atbalsojās šai istabā, kurā bija labāka kārtība un valdīja dziļš klusums. Abi laulātie draugi uzlūkoja viens otru pārsteigti, apjukuši. Tātad tas bija beidzies? Krustmāte nomirusi pirms Gistava, mazais mantoja piecsimt tūkstošus franku. Cik reižu viņi abi bija sapņojuši šo sapni, kura piepildīšanās tos tagad apstul boja! Cik reižu viņi bija izmisuši, bīdamies, kaut nabaga bērns neaizietu pirms krustmātes! Mirusi, mans dievs, vai tad viņi pie tā bija vainīgi? Vai viņi tiešām to lūdza svētajai jaunavai? Svētā jaunava bija izrādījusi viņiem tādu labvēlību, ka viņi trīcēja, neuzdrošinādamies izteikt kādu vēlēšanos, jo šķita, ka svētā jaunava to tūlīt izpildīs. Jau Vinjerona kunga nodaļas priekšnieka pēkšņajā nāvē, kas pienāca tik negaidīti, lai atstātu viņiem tā vietu, abi saskatīja Lurdas dievmātes visvareno pirkstu. Vai tad svētā jaunava tiešām tos atkal gribēja pacelt kalngalā, noklausīdamās pat viņu ilgu neapzinātos sapņojumus? Viņi taču nekad nebija vēlējušies neviena cilvēka nāvi, viņi bija kārtīgi ļaudis, nespējīgi darīt ļaunus darbus, viņi mīlēja savu ģimeni, stingri pildīja reliģiskās paražas, gāja uz grēksūdzēm, baudīja svēto vakarēdienu kā ikviens, bez dižošanās. Ja viņi bija domājuši par šiem piecsimt tūkstošiem franku, ko mantos viņu dēls, kurš varēja nomirt pirmais, ja viņi domāja par sašutumu, kuru viņi būtu izjutuši, redzot šo mantojumu saņemam mazāk cienīgu brāļa vai māsas dēlu, tad šis sašutums tomēr slēpās dziļi viņu dvēselēs un visumā bija tik naivs, tik gluži dabisks! Protams, viņi bija par to domājuši grotas priekšā, bet vai tad svētā jaunava nebija pati visaugstākā gudrība, vai tad viņa nezināja labāk par cilvēkiem, kas viņai jādara dzīvo un mirušo laimei?

Tad Vinjerona kundze sāka sirsnīgi raudāt par savu māsu, kuru tā ļoti mitēja.

— Ak, abata kungs, es redzēju māsu izdziestam, viņa aizgāja manu acu priekšā. Kāda nelaime, ka jus neatnācāt ātrāk, lai saņemtu viņas dvēseli!... Viņa nomira bez garīdznieka, jusu klātbūtne būtu viņu tik ļoti mierinājusi!

Asaru pilnām acīm, padodamies aizkustinājuma uzplūdam, Vinjerona kungs mierināja sievu.

— Tava māsa bija svētā, viņa vēl vakar no rīta baudīja vakarēdienu, tu vari būt mierīga, viņas dvēsele ir iegājusi tieši debesīs! ... Bez šaubām, ja abata kungs būtu ieradies laikā, viņai būtu bijis prieks to redzēt ... Ko lai dara? Nāve bija tik pēkšņa. Es jau tūlīt skrēju, mēs nevaram sev neko pārmest līdz pat pēdējam brīdim...

Un, pagriezdamies pret garīdznieku, Vinjerona kungs piebilda:

— Abata kungs, iemesls ir viņas lielā dievbijība, kas paātrinājusi krīzi. Vakar grotā viņai jau uznāca elpas trūkums, kam bija izšķiroša nozīme. Un, lai gan bija nogurusi, viņa ietiepās un piedalījās procesijā... Es gan domāju, ka tālu viņa neaizies. Tomēr tas taču bija tik nopietns jautājums, ka mēs neuzdrošinājāmies viņai to pateikt, lai viņu nesabiedētu.

Klusi Pjērs nometās ceļos un skaitīja parastās lūgšanas ar cilvēcisko, dziļo saviļņojumu, ko viņš izjuta mūžīgās dzīvības un mūžīgās nāves priekšā un kas viņam aizstāja ticību. Vēl brītiņu viņš palika uz ceļiem un dzirdēja laulāto draugu čukstošās balsis.

Mazais Gistavs, kuru bija aizmirsuši viņa gultā blakus istabas nekārtībā, bija kļuvis nepacietīgs. Viņš raudāja un sauca:

— Māmiņ, māmiņ, māmiņ!

Beidzot Vinjerona kundze devās puisēnu mierināt. Pēkšņi viņai ienāca prātā doma aiznest dēlu uz savām rokām, lai tas pēdējo reizi noskūpstītu krustmāti. Sākumā zēns gan turējās pretī atteikdamies, raudādams arvien skaļāk. Beidzot bija spiests iejaukties Vinjerona kungs, to kauninādams. Kā! Viņš, Gistavs, kurš nebaidās neviena un kā īsts vīrietis panes visas sāpes! Viņa nabaga krustmāmiņa vienmēr bija izturējusies tik laipni, un viņas pēdējā doma droši vien kavējusies pie viņa, Gistava!

— Dod viņu man, — Vinjerona kungs teica sievai, — viņš būs prātīgs.

Beidzot Gistavs apķērās tēvam ap kaklu. Zēns bija kreklā, trīcēja aiz aukstuma, atklādams savas nožēlojamās bērna miesas, kuras ārdīja skrofuloze. Viņš bija tālu no izdziedināšanas, un šķita, ka tieši baseina brīnumdarītājs ūdens izplēsis brūci viņa gurnos vēl dziļāku, un viņa izkaltusī kāja nokarājās bez dzīvības, līdzīga sausai nūjai.

— Noskūpsti viņu! — Vinjerona kungs teica.

Zēns noliecās un noskūpstīja krustmāti uz pieres. Tā nebija nāve, kas Gistavu satrauca un lika pretoties. Kopš viņš atradās šajā istabā, viņš uzlūkoja mirušo ar klusu ziņkāri. Viņš nemīlēja krustmāti, pārāk ilgi bija cietis viņas dēļ. Zēna domas, zēna izjūtas bija kā pieaugušam cilvēkam, to smagums viņu spieda un smacēja arvien vairāk, augdams līdz ar bērna miesīgajām ciešanām. Viņš skaidri apzinājās, ka ir vēl mazs un ka bērni nedrīkst saprast to, kas notiek pieaugušo dvēselēs.

Tēvs, nosēdies mazliet atstatu, turēja viņu uz ceļiem, bet māte aizvēra logu un aizdedzināja abas sveces svečturos uz kamīna.

— Ak, manu nabaga puisēniņ, — murmināja tēvs, juzdams tieksmi runāt, — tas ir smags zaudējums mums visiem. Lūk, mūsu ceļojums ir pilnīgi sagandēts, jo šī bija mūsu pēdējā diena, šo pēcpusdienu jābrauc projām... Un svētā jaunava, tieši parādīdama savu labvēlību ...

Bet no dēla pārsteigtā, tik bezgala skumjā un pārmetošā skatiena, viņš atguvās un teica:

— Jā, bez šaubām, es zinu, ka svētā jaunava tevi nav vēl pilnīgi izdziedinājusi. Taču nedrīkst nekad šaubīties par viņas labvēlību... Viņa mūs pārlieku mīl, apber mūs ar savu žēlastību un tevi noteikti izdziedinās, jo tagad viņai atliek parādīt mums vienīgi šo pēdējo laipnību.

Pienāca Vinjerona kundze, kura bija klausījusies.

— Cik mēs būtu laimīgi, ja varētu atgriezties Parīzē visi trīs veseli! Nekad cilvēks nav pilnīgi apmierināts!

— Paklau, — pēkšņi iebilda Vinjerona kungs, — es laikam gan nevarēšu braukt ar jums pēcpusdienā, jānokārto taču formalitātes ... kaut tikai mana biļete vēl bulu derīga līdz rītam!

Abi Vinjeroni jau sāka atžilbt no briesmīgā sitiena, un viņiem kļuva vieglāk, kaut gan tie bija sirsnīgi pieķērušies Šēza kundzei; viņi to jau bija aizmirsuši un steidzās atstāt kurdu, it kā galvenais šī ceļojuma mērķis būtu sasniegts. Viņus bija pārņēmis neizteikts, apslēpts prieks.

— Ak, cik daudz skriešanu man būs Parīzē! — Vinje-rona kungs turpināja. — IJn turklāt es tik ļoti ilgojos pēc miera!... Tas nekas, es trīs gadus vēl nostrādāšu ministrijā līdz aiziešanai pensijā, sevišķi tagad, kad esmu drošs saņemt pensiju kā nodaļas priekšnieks... Pēc tam esmu nodomājis mazliet baudīt dzīvi. Ja nu šo naudu dabūjam, es nopirkšu savā dzimtajā pusē Biljotes muižu, tas ii brīnišķīgs zemes gabals, par kuru es sen jau sapņoju. Un es jums galvoju, ka nemaz nejutīšos slikti starp saviem zirgiem, suņiem un puķēm!

Mazais Gistavs bija palicis Šēzam viņam uz ceļiem, un viss viņa nožēlojamais, sakropļota kukainīša augums drebēja; krekliņš bija pa pusei sarauts uz augšu un atsedza mirstoša bērna vājās miesas. Kad puisēns manīja, ka tēvs viņu bija aizmirsis un pilnīgi nogrimis iztēlē par savu bagāta cilvēka dzīvi, kas beidzot īstenojās, uz viņa lūpām parādījās mīklainais, skumji šķelmīgais smaids.

— Labi, tēt, un es?

Vinjerona kungs satraucās kā no miega uztrūcies un, šķita, pirmajā brīdī neko nesaprata.

— Tu, manu puisēniņ?... Tu būsi ar mums, velns lai parauj!

Bet Gistavs skatījās uz tēvu, acis nenovērsdams, dziļu skatienu, nepārtraukdams smaidīt savām sāpīgi savilktajām, plānajām lūpām.

— Ak, vai tu tā domā?

— Protams, es tā domāju!... Tu būsi ar mums, pie mums būs ļoti jauki...

Samulsis, stomīdamies, neatrazdams vajadzīgos vārdus, Vinjerona kungs it kā sastinga, kad viņa dēls kā nicīgs filozofs paraustīja savus vājos plecus.

— Ak nē!... Es tad jau būšu miris.

Izbīlī tēvs pēkšņi lasīja sava bērna dziļajā skatienā; fas bija ļoti veca vīra skatiens, kas pazīst dzīvi un zina visas dzīves mokas, jo viņš ir tās pārcietis. Vinjerona kungu it sevišķi satrauca pēkšņā pārliecība, ka šis bērns vienmēr ir ielūkojies viņa dvēseles dzīlēs — vēl tālāk par to, ko viņš pats sev drīkstēja atzīties. Vinjerona kungs atcerējās, ka, mazajam, slimajam zēnam vēl šūpulī guļot, tā acis bija nekustīgi raudzījušās tēva acīs. Ak, šīs acis, kuru skatienu ciešanas vērta tik asu un nešaubīgi apveltīja ar tik izcilām nojautas spējām, ka tās lasīja neapzinātas domas smadzeņu tumsā. Un dīvainā domu mijiedarbībā tēvs šajā brīdī atrada sava bērna acīs visu to, ko pats sev nekad nebija teicis, viņš to redzēja, lasīja to pret savu gribu. Iznira viņa ilgā, lielā mantkārība, dusmas par to, ka viņam bija kropls dēls, bailes, ka Šēza kundzes manta balstās uz tik trauslu būtni, viņa kvēlā vēlēšanās, kaut viņa pasteigtos ātrāk nomirt, kamēr mazais vēl bija dzīvs, un tādējādi nodrošinātu tēvam mantojumu. Tas bija tikai dažu dienu jautājums, kurš šajā divkaujā aizies pirmais. Beidzot taču atkal nāks nāve, savukārt aizies puisēns, un tad viņš viens pats iebāzis naudu kabatā un dzīvos vēl ilgi, pavadot priekā vecumdienas. Un visas šīs briesmīgās domas tik skaidri bija lasāmas vērīgajās, skumju pilnajās, smaidošajās nabaga nosodītās būtnes acīs; abi pārmija šīs domas ar tādu skaidrību, ka mirkli tēvam un dēlam likās, ka viņi tās izteikuši skaļā balsī.

Bet Vinjerona kungs pretojās tām, pagrieza galvu sāņus un nikni iebilda:

— Kā! Tu būsi jau miris?... Lūk, kas par ideju!. Šādas domas taču ir tīrās muļķības!

Vinjerona kundze atkal sāka raudāt.

— Ļaunais bērns, kā tu vari mums darīt tādas sāpes brīdī, kad mēs apraudam tik briesmīgu zaudējumu!

Gistavam bija vecāki jāapskauj un jāapsola dzīvot viņu dēļ. Zēns tomēr nepārstāja smaidīt, zinādams, ka meli nepieciešami, ja negribēja sevi pārāk apbēdināt; viņš jau bija apradis ar šādām domām — vecākus atstāt laimīgus pēc savas nāves, ja jau svētā jaunava nespēja dot viņam šai pasaulē mazu daļiņu laimes, kuras dēļ piedzimst katrs cilvēks.

Vinjerona kundze aizgāja zēnu atkal apguldīt, un Pjērs beidzot piecēlās mirkli, kad Vinjerona kungs beidza sakārtot istabu, lai tā izskatītos pieklājīga.

— Jūs mani atvainojiet, vai ne, abata kungs, — viņš teica, pavadīdams jauno garīdznieku līdz durvīm. — Man tiešām galva griežas ... Jā, tie ir nepatīkami mirkļi. Tomēr tic kaut kā jāpārdzīvo.

Gaitenī Pjērs bridi apstājās, izdzirdīs troksni uz kāpnēm. Viņš atkal domāja par de Gersēna kungu, un viņam likās, ka dzird tā balsi. Kamēr Pjērs vēl nekustīgi stāvēja, neparedzēts gadījums viņu galīgi samulsināja. Ar gudru piesardzību lēnām atvērās vientuļā kunga istabas durvis; pa tām iznāca dāma melnā tērpā tik klusi, ka tikko varēja pamanīt pusatvērtajās durvīs kungu, kurš stāvēja aiz viņas, pirkstu pielicis pie lūpām. Kad dāma pagriezās, viņa atradās tieši pretim Pjēram. Tas notika tik pēkšņi, ka viņi nespēja novērsties un tēlot, ka nepazīst viens otru.

Tā bija Volmāra kundze. Pēc trim dienām un trim naktīm, kuras bija pavadījusi mīlas pilnaja istabā, galīgā noslēgtībā, viņa klusi iznāca no tās agra rīta ar salauztu sirdi. Pulkstenis vēl nebija nositis seši, un Volmāra kundze cerēja, ka neviens viņu neredzēs un viņa kā viegla ēna pazudīs, slīdot pa tukšajiem gaiteņiem un kāpnēm; viņas nolūks bija parādīties ari mazliet slimnīcā, pavadīt tur šo pēdējo dienu, lai attaisnotu savu uzturēšanos Lurdā. Kad Volmāra kundze ieraudzīja Pjēru, viņa sāka trīcēt un vispirms stomīdamās čukstēja:

— Ak, abata kungs, abata kungs...

Tad, pamanīdama, ka garīdznieks atstājis savas durvis plaši atvērtas, viņa acīmredzot pakļāvās drudžainajai kvēlei, tieksmei runāt par šo kvēli, izskaidroties, attaisnoties. Tumši piesarkusi, viņa pirmā iegāja istabā, kur Pjērs bija spiests tai sekot, nepatīkami satraukts šī piedzīvojuma dēļ. Un, kad viņš atstāja durvis pusviru, Volmāra kundze ar mājienu lūdza Pjēru tās aizvērt, jo viņa gribēja viņam uzticēties.

— Ak, abata kungs, es jūs ļoti lūdzu, nesodiet mani pārāk bargi!

Ar mājienu Pjērs gribēja teikt, ka viņš neatļausies nosodīt viņu.

— Tomēr, tomēr, zinu gan, ka jūs saprotat manu nelaimi... Parīzē jūs mani reiz redzējāt aiz Trīsvienības baznīcas ar kādu cilvēku. Un aizvakar šeit uz balkona jūs mani pazināt. Vai ne, jūs nojautāt, ka esmu tepat, jūsu tuvumā, paslēpusies pie šā cilvēka un dzīvoju istabā jums blakus? ... Bet ja jūs zinātu, ja jūs zinātu!

Volmāra kundzes lūpas drebēja, pie acu plakstiem parādījās asaras. Pjērs raudzījās sievietē un bija pārsteigts par īpatnējo skaistumu, kas apskaidroja viņas seju. Sī sieviete, vienmēr melnā tērpā, ļoti vienkārša, bez jebkādām rotām, viņam šķita kaisles kvēlē atbrīvojusies no ēnas, kurā tā parasti izgaisa un dzisa. Pirmo skatienu viņai uzmetot, viņa nelikās skaista, šķita pārlieku melnīgsnēja, pārlieku trausla, asiem vaibstiem, lielu muti, garu degunu, bet, ieskatoties ilgāk viņā, tā ieguva mulsinošu burvīgumu, neatvairāmu pievilcību. Sevišķi viņas acis, kuru kvēli tā parasti slēpa zem vienaldzības plīvura, šīs acis dega kā lāpas tajos mirkļos, kad viņa atdeva sevi. Pjērs saprata, ka Vohnāra kundzi var pielūgt un iekārot, kaut arī pēc tam būtu jāiet bojā.

— Ja jūs zinātu, abata kungs, ja es jums pastāstītu visu, ko esmu pārcietusi!... Jūs jau to laikam esat nojautis, droši vien, jo jūs taču pazīstat manu vīramāti un vīru. Tais retajās reizēs, kad jūs atnācāt pie mums, jūs pamanījāt visu pretīgo un nepatīkamo, kas tur norisinājās, lai gan man vienmēr bija apmierināts izskats manā mazajā, klusajā stūrītī. Bet nodzīvot tā desmit gadus, nekad īsti nedzīvot, nekad nemīlēt un nekad nekļūt mīlētai, nē, nē, es to nespēju.

Tad viņa sāka savu skumjo sāpju stāstu — par laulībām ar dimantu tirgotāju, kuram acīmredzot nebija veicies veikala darījumos, dēvēja savu vīramāti par skarbu cietumsargu un bendes dvēseli un savu vīru par izdzh mumu, fiziski un morāli samaitātu. Viņš sievu ieslodzīja kā cietuma, neatļāva viņai vienai sēdēt pie loga. Sievu bija pat sitis, viņas tieksmes, vēlēšanās un sievišķīgās vājības galīgi apspieda. Volmāra kundze zināja, ka ārpus mājas virs uzturēja paklīdušas meičas; bet, ja viņa uzsmaidīja kādam radiniekam, ja kādā priecīgā dienā, kas atgadījās tik reti, viņa piesprauda ziedu pie ņiebura, tad virs ziedu norāva un greizsirdības lēkmē ar briesmīgiem draudiem lauzīja viņas rokas. Gadiem ilgi viņa bija dzīvojusi šai ellē un tomēr visu laiku vēl cerējusi, jo viņā strāvoja tik daudz dzīvības, tik kvēlas ilgas pēc glāstiem, ka, par spīti visam, viņa gaidīja laimi, neatlaidīgi ticot, ka redzēs to ienākam savā dzīvē līdz ar vismazāko vēsmiņas pūsmu.

— Abata kungs, zvēru jums, ka es nevarēju nedarīt to, ko esmu darījusi. Es biju pārlieku nelaimīga, visa mana būtne dega ilgās atdot sevi... Kad mans draugs man pirmo reizi teica, ka mani mīlot, es ļāvu galvai noslīgi uz viņa pleca; ar to viss smagums beidzās, un es piederēju viņam uz visiem laikiem. Ir taču jāsaprot, cik salda ir bauda, cik saldi ir izjust, ka tevi mīl, rast pie drauga vienīgi glāstošu maigumu, mī|us vārdus, pastāvīgu cenšanos parādīt uzmanību un laipnību; zināt, ka draugs domā par tevi, ka kaut kur ir sirds, kurā tu mīti, un ka divas būtnes ir tikai viena, aizmirsties skavās, kur nogrimst viss, miesa un dvēsele! Ak, ja tas ir noziegums, abata kungs, es nespēju izjust sirdsapziņas pārmetumus. Es nesaku, ka mani uz to pavedināja, es saku, ka es to darīju tikpat dabiski, kā es elpoju, jo tas bija nepieciešams manai dzīvībai.

Volmāra kundze pielika roku pie lūpām, it kā raidītu skūpstu visai pasaulei. Pjērs jutās satraukts, stāvot pretim šai mīlas pārņemtajai sievietei, kura bija pati kvēle un mūžīgās alkas. Tad Pjērā pamodās bezgalīgs žēlums pret to.

— Nabaga sieviete! — viņš murmināja.

— Es nesūdzu grēkus garīdzniekam, — viņa atsāka, — es runāju ar cilvēku, ar cilvēku, kurš darītu mani laimīgu, ja saprastu mani... Nē, es neesmu ticīga, reliģija nespēja mani mierināt. Parasti domā, ka sievietes atrod mierinājumu ticībā, ka viņas tajā gūst stingru balstu pret kļūmīgu soli. Man vienmēr ir bijis salti baznīcā, un nebūtība manī iedvesa bailes ... Es labi zinu, ka ir slikti liekuļot pieķeršanos reliģijai un slēpt zem tās savus sirds pārdzīvojumus. Bet ko lai es daru, mani piespiež tā rīkoties. Jūs mani saslapāt Parīzē aiz Trīsvienības baznīcas, jo tā ir vienīgā vieta, kur man atļauj iet vienai, un, jūs mani atrodat šeit Lurdā tāpēc, ka visu gadu man ir vienīgi šīs trīs neierobežotas brīvības, neierobežotas laimes dienas.

Volmāra kundze atkal notrīsēja, karstas asaras ritēja tai pār vaigiem.

— Ak, šīs trīs dienas, šīs trīs dienas! Jūs to nevarat iedomāties, ar kādu kvēli es tās gaidu, ar kādu aizrautību es tās pavadu un ar kādu sāpju smeldzi aizvedu sev līdzi atmiņas par tām!

Viss iznira Pjēra acu priekšā, lai gan viņš tik ilgi bija dzīvojis šķīstībā. Šīs trīs dienas, šīs trīs naktis, ar kvēlām ilgām gaidītas, tik badīgi tvertas, — Pjērs redzēja tās savā iztēlē, šeit, viesnīcas istabas dziļumā, aiz slēgtiem logiem un durvīm, — ka pat kalpones nezināja, ka te aiz atslēgām atrodas sieviete. Pjērs iztēlē skatīja neskaitāmās skavas, skūpstus bez mitas, kad tiek aizmirsts viss, visa pasaule, kad nogrimst nedziestošā mīlā! Izzuda vieta, izzuda laiks, palika vienīgi ilgas, lai piederētu viens otram, lai piederētu atkal un atkal. Bet kādas sirdi plosošas sāpes bija šķiršanās stundā! No šīs nežēlības Volmāra kundze trīcēja, un sāpēs, zaudējot savu paradīzi, viņa aizmirsās un izkliedza savas ciešanas, kaut gan parasti klusēja. Pēdējo reizi ieslīgt vienam otra rokās, sakust vienā būtnē, lai dzīvotu viens otrā, un tad — atrauties, it kā puse no tavas miesas aiziet, stāstīt sev, ka aizritēs garas dienas, aizritēs garas naktis un pat redzēt viens otru nevarēsi

Sažņaugtu sirdi, redzot šo miesas mocību ainu, Pjērs atkārtoja:

— Nabaga sievietei

— Ak, abata kungs, — viņa turpināja, — padomājiet par elli, kurā es atgriežos. Nedējām ilgi, mēnešiem ilgi manas debesis ir slēgtas, es panesīšu savas mokas bez žēlabām... Atkal reiz beigusies mana laime, beigusies uz veselu gadu. Lielais dievsl Vienīgi trīs dienas, trīs naktis, vai tad nevar prātu zaudēt aiz ilgām, pacietīgi gaidot, ka tās piepildīsies?... Esmu tik ļoti nelaimīga, abata kungs, vai jūs tiešām neticat, ka es tomēr esmu godīga sieviete?

Pjēru dziļi saviļņoja šis atklātais jūtu izvirdums, šī aizrautības degsme, šīs īstās, dziļās sāpes. Viņš izjuta kaisles dvesmu, kas skurbina visu pasauli, liesmu, kas valda pār visu un vērš visu tīru. Pjēra sirds pārplūda līdzjūtībā, un viņš piedeva.

— Cienītā kundze, es jūtu jums līdz un bezgala cienu jūs.

Tad Volmāra kundze nerunāja vairs, tikai raudzījāš Pjērā savām lielajām, asaru aizplīvurotām acīm. Pēkšņi viņa satvēra abas Pjēra rokas un turēja tās savos kaistošajos pirkstos. Tad viņa izgāja no istabas, nozuzdama viegli kā ēna gaiteņa tumsā.

Bet, kad Volmāra kundzes vairs nebija, Pjērs izjuta vēl smeldzošāk viņas klātbūtni. Garīdznieks plaši atvēra logu, lai aizdzītu mīlestības smaržu, ko viņa bija atstājusi. Jau svētdien, kad viņš bija pamanījis, ka blakus istabā dzīvo paslēpusies sieviete, viņu pārņēma lielas izbailes, viņatn šķita, ka tā ir miesas atriebība mistiskās ekstāzes pārpilnajā vidē, neaptraipītajā Lurdā. Tagad šīs izbailes atgriezās, viņš saprata kaisles spēku un dzīves neuzvaramo gribu. Mīlestība bija stiprāka par ticību, un varbūt nebija nekā dievišķāka kā piederēt otrai būtnei. Mīlēt vienam otru, piederēt viens otram, spītējot visam, dot dzīvību un dzīvību turpināt — vai tas nebija vienīgais dabas mērķis, kas atradās ārpus jebkuras sociālas un reliģiskas kārtības? Mirkli Pjērs ieskatījās dziļajā bezdibenī: viņa šķīstība bija pēdējais balsts, tā vienīgā darīja godu viņa neveiksmīgajai neticīga priestera esamībai. Viņš saprata, ka būs pazudis, ja klausīs savai miesai, tāpat kā bija klausījis prātam. Viss viņa lepnums uz savu šķīstību, viss viņa spēks, ko tas bija atdevis, lai godam pildītu savu amatu, atkal atgriezās, un Pjērs no jauna zvērēja iznīdēt sevī vīrieti, jo pats labprātīgi bija sevi izraidījis no vīriešu vidus.

Pulkstenis nosita septiņi. Pjērs nelikās vairs gulēt, viņš nomazgājās ledainajā ūdenī, būdams laimīgs par ūdens svaigumu, kas nomierināja viņa satraukumu. Kad viņš beidza ģērbties, atgriezās atkal nemierīgā doma par dcGer-sēna kungu, jo viņš izdzirda soļus gaitenī. Kāds apstājās pie viņa durvīm un pieklauvēja; Pjērs atvieglots gāja atvērt.

Bet, priecīgi pārsteigts, viņš iesaucās;

— Kā, tā esat jūs!? Tikko piecēlusies, jūs skrienat pa ielām un nākat apciemot draugus?

Marī smaidīdama stāvēja uz sliekšņa. Aiz viņas atradās māsa Hiacinte, kura to pavadīja un arī smaidīja savām skaistajām, atklātajām acīm.

— Ak, mans draugs, — jaunā meitene iesaucās, — es nespēju vairs palikt ilgāk guļam. Tikko ieraudzīju sauli, tā izlēcu no gultas, tik'ļoti man gribējās iet, skriet, lokāt kā bērnam... Un es tik ilgi lūdzos, līdz māsiņa bija ar mieru nākt man līdzi... Man liekas, es izlēktu pa logu, ja durvis palātā būtu aizslēgtas.

Pjērs lūdza abas ienākt, neizsakāms satraukums aizžņaudza viņam kaklu, dzirdot Marī tik jautri runājam un redzot viņas vieglās, graciozās kustības. Tā bija viņa, mans dievs, viņa, kuru Pjērs gadiem ilgi bija redzējis atmirušām kājām un svina pelēku seju! Vakar viņš meiteni bija atstājis bazilikā, un kopš tā laika viņa bija uzplaukusi jaunības skaistumā. Pietika vienas nakts, lai viņš atkal atrastu šo dārgo, mīļo radījumu izaugušu un starojošu, šo daiļo bērnu, kuru tas kādreiz kvēli skūpstīja pie ziedošā žoga, zem saules staru cauraustām koku lapotnēm.

— Kā jūs esat izaugusi, un cik skaista jūs esat, Marī! — izsaucās Pjērs, nespēdams savaldīties.

Iejaucās arī māsa Hiacinte.

— Vai ne, abata kungs, svētā jaunava ir visu labi darījusi! Ja viņa kur iesaistās, no viņas rokām cilvēks kļūst atjaunots un zied kā smaržas pilna roze.

— Ak, — jauna meitene atsāka, — cs esmu tik laimīga, jūtos tik stipra, tik vesela, tik spirgta, it ka nupat piedzimusi!

Pjērs jutās lieliski. Viņam šķita, ka viss, kas vēl bija atlicis no Voltnāra kundzes smaržas, izgaist. Marī piepildīja istabu ar savu sirdsskaidrību un nevainīgās jaunības aromātu un mirdzumu. Tomēr šī tīrā skaistuma prieks par atkal uzziedējušo jaunās būtnes dzīvi neizpaudās Pjēra bez skumju smeldzes. Būtībā sašutums, kas viņu pārņēma kriptā, un atziņa par paša neizdevušos dzīvi bija ievainojuši viņa sirdi, un tā asiņos visu mūžu. Tik daudz atmodušās grācijas, viņa priekšā ir pielūgtā sieviete, kas atdzimusi sava ziedoņa plauksmē! Nekad viņam to neiegūt, jo viņš stāvēja ārpus pasaules, atdevis sevi kapenēm. Pjērs neraudāja vairs, bet tikai izjuta neizsakāmu grūtsirdību, bezgalīgu tukšumu, iedomādamies, ka viņš ir miris un šīs sievietes atdzimšana pacēlās kā rītausma pār kapu, kur dusēja viņa vīrietība. Tā bija atteikšanas, to būtņu bezcerīgs diženums, kuras ir pārākas par visu parasto.

Gluži tapat kā tā otra, kaislīgā mīlētāja, Marī satvēra Pjēra rokas. Bet viņas mazās rociņas bija maigas, tvirtas un mierinošas. Meitene raudzījās Pjērā mazliet apmulsusi. Viņai bija kāda velēšanās, kuru viņa neuzdrošinājās izteikt. Tad, saņēmusi drosmi, vaicāja:

— Pjēr, vai jūs negribat mani noskūpstīt? Tas mani ļoti iepriecinātu.

Viņš nodrebēja, viņa sirds lūza šajā pēdējā spīdzināšanā. Ak, šie skūpsti senās dienās, skūpsti, kuru garšu viņš vēl joprojām izjuta uz lūpām! Nekad viņš vairs nebija meiteni skūpstījis, un šodien tā bija viņa māsa, kura tam krita ap kaklu. Māri to kvēli noskūpstīja uz kreisā vaiga, tad uz labā, pagriezdama arī savus vaigus un vēlēdamās, lai viņš dara tāpat. Divas reizes viņš savukārt noskūpstīja Marī.

— Arī es, Marī, arī es esmu laimīgs, zvēru jums, ļoti laimīgs!

Bet, dziļi saviļņots, zaudējis visu savu drosmi, izjuzdams vienlaikus saldu tvīksmi un rūgtumu, Pjērs sāka šņukstēt, viņš raudāja, seju aizklājis rokām, kā bērns, kurš grib slēpt asaras.

— Nu, nu, nekļūsim pārāk jūtīgi, — jautri atsāka māsa Hiacinte. — Abata kungs būs pārlieku lepns, ja sāks domāt, ka esam nākušas pie viņa vienīgā... De Gersēna kungs taču arī ir šeit, vai ne?

Marī dziļi aizkustināta iesaucās:

— Ak, mans mīļais tētisl Viņš gan būs vispriecīgākais!

Pjēram bija jāstāsta, ka de Gersēna kungs vēl nav

atgriezies no ceļojuma uz Gavarnī. Viņa augošais nemiers nodeva viņu, lai gan viņš centās izskaidrot de Gersēna kunga nokavēšanos, izdomādams visādus apstākļus un neparedzētus sarežģījumus. Marī nemaz neuztraucās, bet smējās, stāstīdama, ka tēvs nekad neesot bijis noteikts. Viņa tomēr dega lielā nepacietībā, kaut tēvs viņu redzētu staigājam, kājās stāvošu, izveseļojušos un atkal ziedošu jaunības skaistumā!

Māsa Hiacinte, kura bija izgājusi uz balkona un pārliekusies pār margām, atgriezās istabā.

— Lūk, viņš ir klāt!.,. Viņš ir lejā un pašlaik izkāpj no ratiem.

— Ak, vai jūs zināt, •— ar rotaļīgu skolnieces jautrību iesaucās Marī, — sagādāsim viņam pārsteigumu... Jā, mēs paslēpsimies, un, kad viņš būs šeit, mēs pēkšņi parādīsimies,

Un Marī jau vilka māsu Hiacinti blakus istabā.

Gandrīz tūlīt pa gaiteņa durvīm, kuras Pjērs pasteidzās atvērt, kā vējš iedrāzās de Gersēna kungs un, spiezdams Pjēra roku, sauca:

— Nu, te es esmu beidzotl... Jā gan, mans draugs, jūs droši vien vairs nezinājāt, ko domāt, jūs taču mani sākāt gaidīt vakar no pulksten četriem! Bet jūs jau nezināt mūsu dēkas: vispirms, nonākot Gavarnī, salūza viens mūsu lando ritenis; tad vakarvakarā, tikko mēs gribējām izbraukt, briesmīgs negaiss mūs aizturēja visu nakti Sen-sovērā ... Es neesmu ne aci aizvēris.

Viņš aprāvās.

— Un jūs, vai jūs jūtaties labi?

— Es arī nevarēju nemaz gulēt šonakt, — atbildēja Pjērs, — tāds troksnis bija viesnīcā.

Bet de Gersēna kungs jau atsāka:

— Tomēr tas bija brīnišķīgi. To nevar iedomāties, man tas jums jāpastāsta ... Es braucu kopā ar trim ļoti jaukiem garīdzniekiem. Abats Dezermuāzs ir noteikti vispatīkamākais cilvēks, kādu esmu pazinis... Ai, kā mēs smējāmies, kā mēs smējāmies!

Tad viņš no jauna aprāvās.

— Un mana meita?

Pēkšņi aiz viņa muguras atskanēja dzidri smiekli. De Gersēna kungs apgriezās un palika izbrīnā vaļēju muti. Tur stāvēja Marī, viņa gāja, viņas seja staroja līksmē, un visā būtnē strāvoja veselība. Viņš nekad nebija apšaubījis brīnumu, viņš nepavisam nebija pārsteigts par to, jo viņš bija atgriezies ar pārliecību, ka viss beigsies ļoti labi un viņš savu meitu atradis izdziedinātu. Bet viņu sirds dziļumos saviļņoja brīnišķais skats, ko viņš neparedzēja: viņa meita tik skaista, tik dievišķīga savā vienkāršajā, melnajā kleitiņa; viņa meita, kura nekad nebija pat valkājusi cepuri, bet vienīgi uzmetusi mežģīņu lakatiņu pār saviem apbrīnojami skaistajiem, gaišajiem matiem! Viņa meita — tik dzīvespriecīga, ziedoša, gaviļ-pilna — kā visas meitenes visiem tiem tēviem, kurus viņš apskauda tik daudz gadu!

— Ak, mans bērns, ak, mans bērns ...

Kad Marī metās tēva rokās, viņš meitu apskāva, un abi nokrita ceļos. Viss izzuda, viss atmirdzēja ticības un mīlestības plūsmā. Šis izklaidīgais cilvēks ar putna smadzenēm, kurš aizsnaudās, kad tam bija jāpavada sava meita uz grotu, kurš aizbrauca uz Gavarnī tajā diena, kad svētajai jaunavai vajadzēja izdziedināt viņa meitu, šis cilvēks pārplūda tik lielā tēva mīlestībā, tik aizrautīgā kristieša ticībā un pateicībā, ka mirkli šķita pat dižens.

—- Ak Jēzus, ak Marija, kā es jums pateicos, ka man atdevāt manu bērnu!... Ak, mans bērns, mums dzīvē nepietiks elpas vilcienu, nepietiks dvēseles lidojumu, lai pateiktos Marijai un Jēzum par to lielo laimi, ko viņi man dod... Ak, mans bērns, kuru viņi no jauna ir radījuši, kuru viņi apveltījuši ar tādu skaistumu, ņem manu sirdi, lai mēs to dāvājam viņiem kopā ar tavu sirdi... Es piederu tev, es piederu viņiem mūžīgi mūžos, ak, mans mīļais bērns, mans dievinātais bērns ...

Nometušies ceļos pie vaļējā loga, abi augšup vērstām, kvēlām acīm raudzijās debesīs. Meitene bija noliekusi galvu uz tēva pleca, bet viņš meitu bija apskāvis ar vienu roku ap vidu. Abi bija kā viena būtne, asaras lēnām ritēja pār aizrautības apmirdzētām, svētlaimē smaidošām sejām, bet lūpas čukstēja nesakarīgus pateicības vārdus.

— Ak Jēzu, mēs pateicamies tev! Ak svētā Jēzus māte, mēs pateicamies tev! Mēs mīlam jūs, mēs pielūdzam jūs... Jus ielejat jaunas asinis mūsu dzīslās, tās ir jūsu, iās slrāvo priekš jums... Ak visvarenā māte, ak mīļotais, dievišķais dēls, šeit ir kāda meita un šeit ir kāds tēvs, kuri jūs svēti, kuri, prieka pārņemti, zemojas pie jūsu kājām...

Sīs abas apskāvušās būtnes, kuras bija laimīgas pēc tik daudzām tumšām dienām, viņu laimes čuksti, vēl ciešanu piesātināti, visa šī aina bija tik aizkustinoša, ka Pjēram no jauna sariesās asaras acis. Bet tagad tās bija lieglaimes maigās asaras, kas atviegloja viņa sirdi. Ak, noskumusī cilvēce, cik labi bija tevi redzēt mazliet mierinātu un priecinātu! Ak, kas tad par to, ja šī lielā, dažus mirkļus ilgā laime dzima no mūžīgā māna! Visa cilvēce, nožēlojamā, mīlestības izglābtā cilvēce, vai tā nebija iemiesota šai nabaga vīrā, kas pēkšņi kļuva tik cēls, jo bija atradis savu meitu it kā no jauna piedzimušu.

Mazliet attālāk stāvēja māsa Hiacinte un ari raudaja no visas sirds, cilvēcīgā saviļņojumā., kādu viņa nekad vēl nebija izjutusi, jo viņa nepazina citus vecākus kā vien mīļo dievu un svēto jaunavu. Klusums valdīja šajā istabā, kuras gaiss trīsēja draudzīgā, asarām slacītā brālības izjūtā. Kad dziļā aizrautībā satrauktais tēvs un viņa meita piecēlās, māsa Hiacinte ierunājās pirmā:

— Tagad, jaunkundz, mums ļoti jāsteidzas, lai atgrieztos slimnīcā.

Pret to iebilda visi. De Gersēna kungs gribēja paturēt meitu pie sevis, un Marī acis mirdzēja kvēlās ilgās dzīvot, iet, skriet caur plašo pasauli.

— Ak nē, nē, — tēvs sacīja, — es jums viņu neatdošu... Mēs iesim izdzert kausiņu piena, jo esmu ļoti izsalcis; tad mēs iziesim ārā, iesim pastaigāties, jā, jā, abi divi! Marī man pie rokas, kā maza sieviņa!

Māsa Hiacinte atkal iesmējās.

— Labi, es jums viņu atstāšu, es dāmām teikšu, ka jūs man viņu nozagāt..,. Bet es, es gan skriešu. Jums nav ne jausmas, cik daudz mums slimnīcā darba, ja gribam visu sagatavot aizbraukšanai: visas mūsu slimnieces, visa mūsu iekārta, ak, vārdu sakot, viss ir viens vienīgs jūklis!

— Tātad, — iejautājās de Gersēna kungs, kurš atkal ieslīga savā izklaidībā, — tātad šodien ir otrdiena, tad jau mēs šovakar braucam prom?

— Jā gan, neaizmirstiet tikai!... Baltais vilciens aties trijos un četrdesmit minūtēs... Un, ja jūs esat saprātīgi, jūs mums atvedīsiet jaunkundzi jau laikus, lai viņa mazliet atpūšas.

Māri pavadīja māsiņu līdz durvīm.

— Esiet mierīga, māsiņ, es būšu prātīga. Es gribu vel iegriezties grotā vēlāk, lai vēlreiz pateiktos svētajai jaunavai.

Kad viņi visi trīs palika vieni saules palos slīgstošajā, mazajā istabiņā, tos pārņēma neizsakāma labsajūta. Pjērs pasauca kalponi, lai tā atnestu pienu, šokolādi, kūkas, vārdu sakot, visus iedomājamos gardumus. Un, kaut gan Marī bija jaut ēdusi, viņa ēda atkal, jo kopš vakardienas viņai bija liela ēstgriba. Viņi piestūma'apaļo galdiņu pie loga un tagad ieturēja īstu svētku maltīti svaigajā kalnu gaisā, kamēr Lurdas simt zvanu skaņas, lidodamas augšup, slavināja šo starojošo dienu. Viņi tērzēja, smējās; jaunā meitene stāstīja tēvam par notikušo brīnumu visus jau simtreiz atkārtotos sīkumus: kā viņa atstājusi savus ratiņus bazilikā un ka nogulējusi divpadsmit stundas, nepakustinādama ne pirkstiņa. Tad arī de Gersēna kungs gribēja stāstīt par savu izbraukumu, bet viņš sapinās un visu sajauca, atkal brižiem atgriezdamies pie brīnuma. Visumā Gavarnī ieplaka bija kaut kas grandiozs, vienīgi iztālēm tā likās maza, jo zūd proporciju izjūta. Trīs ar sniegu klātas gigantiskas terases, kur augšējā kalnu mala iezīmējās pret debesīm kā milzu cietoksnis profilā ar nošķeltu galveno lomi un izrobotiem vaļņiem, lielais ūdenskritums, kura bezgalīgā straume šķita lēna, lai gan īstenībā tas krita ielejā, dārdēdams kā pērkona graujas, visa šī diženā aina — meži pa labi un pa kreisi, kalnu strauti, kalnu nobrukurni — likās tāda, ka to var saņemt saujā, ja uz visu skatījās no ciema laukuma. De Gersēna kungu visvairāk valdzināja dīvainie tēli, kurus izveidoja augšā uz klintīm palikušais sniegs, un pie tiem viņš atkal un atkal atgriežas; citu vidū izcēlās milzīgs krucifikss, vairākus tūkstošus metru garš, balts krusts, kas bija it kā pārmests pār ieplaku no vienas malas līdz otrai.

De Gersena kungs partrauca stāstījumu un jautāja:

— Jā, starp citu, kas tad notiek pie mūsu kaimiņiem? Kāpjot augšup, es nupat satiku Vinjerona kungu, kas skrēja kā vājprātīgs; pa viņu istabas pusatvērtajām durvīm man likās pavīdam Vinjerona kundze ļoti sarkanu seju... Vai viņu dēlam Gistavam atkal uznākusi lēkme?

Pjērs bija aizmirsis mirušo Šēza kundzi, kas tur gulēja viņpus starpsienas. Viņam šķita, ka šurp atlido viegla, salta dvesma.

— Nē, nē, bērnam ir labi...

Pjērs neturpināja tālāk, labāk bija klusēt. Kādēļ gan sagandēt šo laimīgo, atgūtās veselības un jaunības prieka pilno stundu, ievijot tajā nāves tēlojumu? Viņš pats tomēr no šī mirkļa nepārstāja domāt par nebūtību, kura mita šepat blakus; viņš domāja arī par otru istabu, kur vientuļais kungs slāpēja elsas, spiezdams lūpas uz cimdu pāra, kuru tas bija paturējis sev no mīļākās. Pjērs dzirdēja atkal visus viesnīcas trokšņus — klepus lēkmes, nopūtas, neskaidras balsis, nerimstošus durvju klaudzienus, grīdu krakšķienus zem ceļinieku daudzuma, svārku čaukstoņu gaiteņos, veselu ģimeņu skraidīšanu šurpu turpu, kuras steigā gatavojās aizbraukšanai.

— Goda vārds, tu sev nodarīsi pāri, — smiedamies iesaucās de Gersēna kungs, redzēdams, ka meita atkal paņem maizīti. Arī Marī uzjautrinājās. Tad pēkšņi viņas acīs parādījās divas asaras un viņa piebilda:

— Ak, cik es esmu laimīga, un cik skumji man tomēr kļūst, kad iedomājos, ka visi cilvēki nav tikpat laimīgi kā esi

II

Pulkstenis rādīja astoņi, Marī nevarēja vairs rimties savā istabā aiz nepacietības, viņa atkal un atkal atgriezās pie loga, it kā ar vienu elpas vilcienu varētu izdzert visu brīvo plašumu, visu debesu tāli. Ak, skriet pa ielām, pa laukumiem, iet visur un vienmēr būt citā vietā, aiziet tālu projām, kurp ilgas viņu nesīs, un arī parādīt, cik viņa bija stipra, ļauties iedomībai pasaules priekšā, noiet jūdzes tagad, kad svētā jaunava viņu izdziedinājusi! Tā bija neatturama tieksme, visas viņas būtnes, viņas asiņu un sirds lidojums.

Bet brīdī, kad viņi jau gribēja iet ārā, Marī izlēma, ka pirmais gājiens kopā ar tēvu jāveltī grotai, kur viņiem abiem jāpateicas Lurdas dievmātei. Tad viņi būs brīvi, viņu rīcībā atliks divas garas stundas, viņi varēs pastaigāties, kur vien gribēs, pirms Marī atgriezīsies brokastot un sakārtot savu mazo sainīti slimnīcā.

— Nu, vai esam jau tiktāl? •— atkārtoja de Gersēna kungs. — Vai ejam?

Pjērs paņēma cepuri, un visi trīs, kāpdami lejup, runāja skaļi un smējās uz kāpnēm kā skolnieki, kuriem sākas brīvdienas. Viņi jau gandrīz bija uz ielas, kad priekštelpā pie viņiem piesteidzās Mažestē kundze. Droši vien viņa bija gaidījusi, kad viņi nāks laukā.

— Ak, jaunkundz, ak, kungi, atļaujiet man jūs apsveikt... Mēs uzzinājām par izcilo žēlastību, kāda jums parādīta, mēs jūtamies tik laimīgi, tik pagodināti, kad svētajai jaunavai labpatīk izvēlēties kādu no mūsu klientiem!

Mažestē kundzes sausā, skarbā seja kusa aiz laipnības, un glāstošiem skatieniem viņa raudzījās meitenē, ko bija izdziedinājis brīnums. Tad viņa ātri pasauca vīru, kurš gāja garām.

— Paskaties taču, mans draugs! Sī ir tā jaunkundze, šī ir tā jaunkundze...

Mažestē bezbārdainā, dzeltenā, taukainā seja pieņēma prieka un pateicības izteiksmi.

— Tiešām, jaunkundz, es nespēju jums izteikt, cik pagodināti mēs jūtamies... Mēs nekad neaizmirsīsim, ka jūsu tēva kungs bija apmeties pie mums. Tas daudzus jau padarījis skaudīgus.

Bet Mažestē kundze tikmēr aizturēja citus ceļotājus, kuri gāja ārā; ar roku mādama, viņa izsauca no ēdamzāles veselas ģimenes, kas tur jau bija iekārtojušās, un viņa būtu sasaukusi vai visu ielu, ja viņai to atļautu, lai parādītu, ka šeit, pie viņas, ir brīnums, par kuru kopš vakardienas jūsmoja visa Lurda. Beidzot salasījās daudz ļaužu, pamazām izveidojās pūlis, un Mažestē kundze katram iečukstēja ausī:

— Paskatieties, tā ir viņa, šī jaunā meiča, jūs jau zināt, šī jaunā meiča ...

Pēkšņi Mažestē kundze iesaucās:

— F.s aiziešu uz veikalu pēc Apolinas; Apolīnai jāredz jaunkundze.

Bet ar cienīgu sejas izteiksmi Mažestē viņu aizturēja:

— Nē. atstāj Apolīnu mierā, viņai jāapkalpo trīs dāmās.. . Jaunkundze un šie kungi, protams, neatstās Lurdu, iekams nebūs ko nopirkuši. Mazās piemiņas lietiņas, ko aizved sev līdz, ir tik patīkami uzlūkot vēlāk! Turklāt mūsu klienti ļoti vēlas iepirkties pie mums, tas ir, veikalā, kas atrodas viesnīcai blakus.

— Es jau piesolīju savus pakalpojumus, — uzsvēra Mažestē kundze. — Atkārtoju savu lūgumu, Apolīna būs ļoti laimīga parādīt jaunkundzei visskaistākās lietiņas, kādas mums ir, un, tiešām, par neticami lētām cenām! Ak, brīnum jaukas, brīnum jaukas lietiņas!

Māri jau kļuva nepacietīga, ka viņus tā aizturēja, Pjērs cieta no ziņkāro bara, kas ap viņiem kļuva aizvien lielāks. Kas attiecas uz de Gersēna kungu, tad viņš gan ar labpatiku baudīja šo popularitāti, savas meitas triumfu. Viņš apsolīja atceļā iegriezties veikalā.

— Protams, mēs nopirksim dažus mazus nieciņus. Kaut J<o pašiem atmiņai un veltēm, ko dāvināt... Bet vēlāk, kad mēs atgriezīsimies.

Beidzot viņi izkļuva ārā no pūļa un devās lejup pa Gro-tas gatvi. Pēc negaisiem divās iepriekšējās naktis laiks atkal bija ļoti jauks. Svaigais rīta gaiss smaržoja zem gaišās saules līksmajiem stariem. Pa ietvēm jau steidzas trauksmaini un dzīvespriecīgi cilvēku bari. Kāda jūsma apvija Marī, kurai viss šķita jauns, valdzinošs, neizsakāmi vērtīgs! Šorīt viņai bija jāaizņemas no Raimondas kurpju pāri, jo māņticībā, bīdamās, ka tās atnesīs nelaimi, Marī izvairījās kurpes likt savā ceļasomā. Kurpes bija kā radītas Marī, un ar bērnišķīgu prieku viņa klausījās, kā to mazie papēdīši jautri klaudz uz ietves plātnēm. Alarī nevarēja atcerēties, ka būtu redzējusi tik baltas mājas, tik zaļus kokus un tik priecīgus garāmgājējus. Visi viņas jutekļi bija it kā svētku noskaņā un ieguvuši apbrīnojami smalku uztveri: viņa dzirdēja mūziku, izjuta tālas smaržas un, kāri elpodama gaisu, baudīja to kā saldu augli. Bet vispatīkamāk bija tā pastaigāties pie tēva rokas. Nekad tas vēl nebija noticis, gadiem ilgi viņa bija par to sapņojusi kā par iielu, neiespējamu svētlaimi, tā iemidzinādama savas ciešanas. Sapnis īstenojās, Man sirds pukstēja priekā. Viņa piekļāvās tēvam un pūlējās iet, cik vien iespējams, stalti un skaisti, lai viņš varētu lepoties. Arī de Gersēna kungs bija ļoti lepns, tikpat laimīgs kā viņa, viņš gribēja meitu parādīt visiem, lai visi Marī redzētu, viņš pārplūda priekā, juzdams to sev blakus; tās bija viņa asinis, viņa miesa, viņa meita, kura tagad staroja jaunībā un veselībā.

Kad visi trīs šķērsoja Merlasa laukumu, ko aizsprostoja sveču un ziedu pušķu pārdevēju bars, vajādams svētceļniekus, de Gersēna kungs iesaucās:

— Mēs taču droši vien negribēsim ierasties grotā ar tukšām rokām!

Pjērs, soļodams AAarī otrā pusē un juzdamies valdzināts no smejošās līksmes, kādā viņš meiteni redzēja, apstājās. Vienā mirklī viņus ielenca vesels mākonis tirgotāju, kuru alkatīgās rokas bāza savas preces viņiem gandrīz seja.

— Skaistā jauokundz. labie kungi, pērciet no manis, no manis, no manis!

Bija jā atgaiņājas no uzmācīgo bara. Beidzot de Ger-sčna kungs nopirka vislielāko balto pīpeņu pušķi, apa|u un cietu, līdzīgu kā postgal viņai, no kādas lati skaistas, tuklas, gaišmatainas meičas, kurai varēja dot, visaugstākais, divdesmit gadu, bet kura savā izlaidībā bija apģērbusies lik nepietiekoši., ka zem pusaizpogatas jaciņas varēja brīvi nojaust viņas krūšu apaļumu. Pušķis maksāja tikai divdesmit sū, un de Gersena kungs skaitās uz savu plāno maciņu, maksājot par puķēm, mazliet samulsis no daiļās meitenes uzvedības, klusībā domādams, ka tā droši vien nodarbojas vēl ar kādu citu tirdzniecību, kamēr svētā jaunava stāvēja dīkā. Pēc tam Pjērs no savas puses samaksāja par trim svecēm, kuras Marī bija paņēmusi no kādas \ecas sievas; tās bija sveces par diviem frankiem, kas nepavisam nebija dār,gi, kā pārdevēja apgalvoja. Vecā sieva — stūrainu seju, laupītāja putna degunu un kārām acīm — izplūda medainā pateicībā. «Lai Lurdas dievmāte jūs svētī, mana daiļā jaunkundze! Lai viņa jūs dziedina no visām slimībām, jūs un jūsu piederīgos!» Tas viņus atkal uzjautrināja, un visi tris smiedamies soļoja tālāk, juzdamies jautri kā bērni, ka šis labās sievietes novēlējums jau bija piepildījies.

Grotā Māri gribēja tūlīt pievienoties gājienam, lai pali noliktu ziedus un sveces, Iekams nometās ceļos. Laužu vel nebija daudz, viņi nostājās rindas galā un Īrijas četrās minūtēs jau nonāca pie mērķa. Ar kādiem jūsmas pilniem skatieniem Marī vēroja visu — sudraba altāri, ērģe-les-harmoniju, dāvanas, svečturus, no kuriem pilēja vasks un kuros sveces liesmoja gaišā dienas laikā! Tagad Marī iegāja šajā grotā, ko bija redzējusi vienīgi iztālēm no saviem ciešanu ratiņiem, ieelpoja šeit kā paradizē silto, smaržojošo gaisu, kura dievišķais aromāts to mazliet smacēja. Kad A\arī biia nolikusi sveces lielā groza dibenā un pastiepusies uz pirkstgaliem, lai piestiprinātu ziedu pušķi pie kādas no režģa stieplēm, viņa ilgi skūpstīja klinti virs svētās jaunavas tai pašā vietā, kur to jau miljoniem lūpu bija padarījušas spīdīgu. Sis akmenim dotais skūpsts, kurā viņa ielika savas pateicības liesmu, bija skūpsts, ar kuru viņa atdeva visu savu sirdi.

Pēc tam Marī nokrita ārpus grotas ceļos un nogrima neizsakāmas pateicības pilnā lūgšanā. Viņas tēvs tāpat bija nometies ceļos meitai blakus, pievienodams viņas lūgšanai arī savu kvēlo pateicību. Bet de Gersēna kungs nespēja ilgstoši norimt vienā vietā, pamazām viņš kļuva nemierīgs un noliecās pie meitas, lai pateiktu, ka viņam kaut kas jānokārtojot, ko nupat esot atcerējies. Protams, vijlabāk būtu, ja viņa paliktu šeit lūdzot un gaidītu viņu atnākam. Kamēr Marī beigs visas lūgšanas, viņš steigsies nokārtot darīšanas, un tad varēs mierīgi pastaigāties pec sirds patikas. Marī tēva vārdus nesaprata un pat neklausījās viņā, vienīgi pamādama ar galvu un apsolīdama neiet projām; viņa bija atkal nogrimusi tik dziļa reliģiskā jūsmā, ka viņas acis, kas bija pievērstas svētās jaunavas baltajam tēlam, pildījās asarām.

Kad de Gersēna kungs pievienojās Pjēram, kurš stāvēja atstatu, viņš paskaidroja:

— Mans dārgais, man jānokārto kāds goda jautājums, jo izbraukumā uz Gavarnī es noteikti apsolīju mūsu kučierim, ka aiziešu pie viņa saimnieka un pateikšu tam mūsu aizkavēšanās īstos iemeslus. Jūs zināt, tas ir frizieris Markadāla laukumā... Turklāt man derētu ari noskūties.

Gribot negribot Pjēram bija jāpiekāpjas zvēresta priekšā, ka viņi būšot atpakaļ pec ceturtdaļstundas. Tā kā Pjēram ceļš šķita diezgan tāls, viņš savukārt ietiepās, ka jāņem važonis, kas stāvēja lejā pie Merlasa laukuma. Tas bija zaļas krāsas kabriolets, kura kučieris, resns, aptuveni trīsdesmit gadus vecs puisis ar bereti galvā, smēķēja cigareti. Izplestiem ceļgaliem sēdēdams šķērsām uz bukas, viņš vadīja savus ratus ar paēduša cilvēka mierīgo bezrūpību, juzdamies kā ielas valdnieks.

— Pagaidiet mūs, — teica Pjērs izkāpjot, kad tie bija atbraukuši Markadāla laukumā.

— Labi, labi, abata kungs, es jūs gaidīšu.

Atstādams savu vājo zirdziņu stāvam saules tveicē,

viņš sāka jokodamies tērzēt ar kādu pilnīga auguma nevīžīgu kalponi izspūrušiem matiem, kura mazgāja suni tuvējās strūklakas baseinā.

Kazabans patlaban stāvēja uz sava iestādījuma sliekšņa, augstie spoguļi un gaiši zaļā krāsa mazliet atdzīvināja drūmo laukumu, kas darbdienās bija tukšs. Kad darbs Kazabanu nesteidzināja, viņam patika padižoties starp abiem skatlogiem, kuros pomādes kārbiņas un smaržu flakoni laistījās spilgtās krāsās.

Viņš tūlīt pazina abus kungus.

— Jūtos ļoti glaimots, ļoti pagodināts... Lūdzu, esiet tik laipni, nāciet iekšā.

Jau pret pirmajiem vārdiem, ar kuriem de Gersēna kungs griezās pie viņa, lai paskaidrotu kučiera nokavēšanos Gavarnī izbraukumā, Kazabans izturējās ļoti labvēlīgi. Bez šaubām, šis cilvēks nebija vainīgs, viņš taču nevarēja ietekmēt ne riteņus, lai tie nelūztu, ne arī negaisus, lai tie nesaceltos. Ja pasažieri nesūdzas, viss ir kārtībā,

— Ak, — de Gersēna kungs iesaucās, — tas ir burvīgs, neaizmirstams novads!

— Jauki, kungs, ja mūsu dzimtā puse jums patīk, jūs atkal mūs apciemosiet, un vairāk mēs nekā nevēlamies.

Kad arhitekts apsēdās krēslā, lūgdams to noskūt, Kaza-bans sarosījās. Viņa palīgs nebija vēl atgriezies no dažādu uzdevumu kārtošanas svētceļniekiem, kuriem frizieris deva pajumti; tā bija ģimene, kas gribēja ņemt līdzi veselu kasti ar rožukroņiem, ģipša svētajām jaunavām un iestiklotām gravīrām, No otrā stāva atskanēja steidzīgu soļu troksnis, bija dzirdamas dusmīgas balsis, satrauktu cilvēku skraidīšana, kurus tuvā aizbraukšana sāka mulsināt, jo bija jāiesaiņo vesels birums iepirkumu. Blakus ēdamzālē, kuras durvis bija atvērtas, divi bērni izlaizīja šokolādes tasītes, kas bija palikušas uz nenokoptā galda. Visa māja bija izīrēta; tās bija pēdējās stundas, ko svešie iebraucēji šeit pavadīja, piespiezdami frizieri ar sievu apmesties šaurā pagraba telpā, kur tie gulēja uz saliekamās gultas.

Kamēr Kazabans noklāja de Gersēna kunga vaigus ar ziepainām putām, tas jautāja:

— Nu kā, vai esat apmierināts ar sezonu?

— Protams, kungs, nevaru žēloties. Jūs dzirdat, mani cejinieki aizbrauc šodien; bet es gaidu citus rīt no rīta, kaut tik izdotos visu mazliet apkopt... Tā tas ies līdz oktobrim.

Tā kā Pjērs bija palicis stāvot un staigāja šurpu turpu pa istabu un nepacietīgu seju apskatīja sienas, Kazabans pieklājīgi pagriezās pret to:

— Apsēdieties taču, abata kungs, paņemiet kādu laikrakstu ... Nebūs jau ilgi.

Kad garīdznieks pateikdamies ar rokas mājienu atteicās apsēsties, frizieris atsāka savā parastajā runīgumā:

— Ak, man vienmēr klājas labi, mana māja ir pazīstama ar savām tīrajām gultām un labo virtuvi... Vienīgi pilsēta nav apmierināta, ak nē! Es pat varu teikt, ka nekad neesmu redzējis līdzīgu nepatiku.

Mirkli viņš apklusa, skūdams arhitekta kreiso vaigu, tad no jauna viņam pēkšņi paspruka izsauciens, ko izraisīja taisnīgums:

— Cienīts kungs, grotas tēvi rotaļājas ar uguni, lūk, ko es jums gribu teikt.

Tagad mēle viņam atraisījās un viņš runāja, runāja bez mitas. Viņš bolīja lielās acis garenajā sejā ar izspiestiem vaigu kauliem un saulē iedegušu, netīru, sarkanu ādas krāsu; viss viņa mazais, nervozais augums trīcēja no vārdu un kustību pārmērības. Viņš atgriezās atkal pie savas apsūdzības un stāstīja par neskaitāmām pārestībām, ko svētie tēvi nodarījuši vecajai pilsētai. Žēlojās taču viesnīcu īpašnieki, un svēto sīklietiņu tirgotāji neieņēma ne pusi no tā, ko būtu varējuši ieņemt, īsi sakot, jaunā pilsēta sagrāba svētceļniekus un naudu, ienākumi bija vienīgi tām mēbelētām mājām, viesnīcām un veikaliem, kas atradās grotas tuvumā. Tā bija cīņa bez žēlastības, diendienā augošs, nāvējošs naidīgums, jo vecā pilsēta katru sezonu zaudēja daļiņu savas dzīvības un droši vien bija nolemta pazušanai — to nožņaugs un nokaus jaunā pilsēta! Ak, viņu netīrā grota! Viņš drīzāk ļautu sev nocirst kājas nekā ielu turp. Vai tad neapskrējās sirds, redzot tieši blakus grotai vēl to krāmu bodīti? Tas taču bija kauns, par ko pat kāds bīskaps bija sašutis un aizrakstījis pāvestam! Viņš, Kazabans, esot brīvdomātājs un republikānis un jau karaļa valdīšanas laikā balsojis par opozīcijas partijas kandidātiem, viņš neticot viņu netīrajai grotai, viņš nospļaujoties uz to!

— Klausieties, cienīts kungs, es jums pastāstīšu kādu notikumu. Mans brālis ir municipālās padomes loceklis un no viņa es uzzināju par šo lietu... Vispirms man jums jāteic, ka mums tagad ir republikāniska municipālā padome, kas ir ļoti sašutusi par Lurdas pagrimušo tikumību. Vakaros vairs nevar iziet no mājas, riesastopot meitenes uz ielas, ziniet, tas sveču pārdevējas. Viņas sevi pazudina ar kučieriem, kuri sezonas laikā pie mums ierodas; tā ir aizdomīga un vieglprātīga tauta, nez no kurienes nākusi... Un man jums jāpastāsta arī par svēto tēvu nostāju pret pilsētu. Kad viņi no tās nopirka grotas zemes gabalus, viņi parakstīja līgumu, ar kuru atteicās no katras tirdzniecības. Tagad, neievērojot doto parakstu, viņi tur atvēruši bodīti. Vai tā nav negodīga konkurence, nepiedienīga godīgiem cilvēkiem?... Jaunā municipālā padome tad arī izlēmusi sūtīt pie grotas tēviem delegāciju un atgādināt viņiem ievērot līguma noteikumus un nekavējoties slēgt savu bodīti. Bet vai jūs zināt, cienīts kungs, ko viņi atbildējuši?... Ak, to pašu, ko viņi jau divdesmitiem reižu atbildējuši un ko viņi atbildēs vienmēr, kad viņiem atgādinās uzņemtās saistības: «Labi, mēs piekrītam, bet mēs esam saimnieki savās mājās, un mēs grotu slēgsim.»

Kazahans bija piecēlies un, izslējis gaisā bārdas skujamo nazi, atkartoja plaši ieplestām acīm:

— «Mēs grotu slēgsim.»

Pjērs, kurš arvien vēl lēnām staigāja, pēkšņi apstājās un teica Kazabanam:

— Nu, un tad pilsētas padomei atliek vienīgi atbildēt: «Slēdziet to!»

Kazabnns bija tuvu ģībonim, asinis tam sakāpa sejā, viņš vairs nevaldīja pār sevi un stostījās:

— Grotu slēgt! ... Grotu slēgt!

— Jā, protams, jo viņa taču liek jums aizsvilties dusmās un izraisa riebumu, šī grota! Tā taču ir nerimstoša naida, netaisnības tin izvirtības cēlonis! Tas viss tad būtu izbeigts un visas runas apklustu... Tas tiešām būtu lielisks atrisinājums, ja kāds no varenajiem to spētu un jums pakalpotu, piespiezdams svētos tēvus savus draudus izpildīt.

Jo ilgāk Pjērs runāja, jo vairāk Kazabana dusmas norima. Viņš kļuva' gluži kluss, mazliet nobālis, un viņa lielo acu dzīlēs priesteris redzeja augam nemieru. Vai tikai viņš nebija aizgājis par tālu savā aizrautībā, naidīgi vērsdamies pret grotas tēviem? Ļoti daudz garīdznieku tos neieredzēja, varbūt arī šis jaunais priesteris ieradies kurdā, lai vestu kampaņu pret tiem. Kas to varēja zināt? Varbūt grotu vēlāk tomēr slēgs. Bet visi taču pārtiek vienīgi no tās. Kaut vecā pilsēta kliedza niknumā, ka tai atlikušas tikai drusciņas, ko uzlasīt, tā tomēr bija vēl laimīga par šīm tiesībām, un brīvdomātāji paši, kas iesita naudiņu no svētceļniekiem kā visi pārējie, izbiedēti un nepatīkami pārsteigti apklusa, tiklīdz kāds piekrita viņiem un kritizēja jaunās Lurdas nepatīkamās puses. Jābūt tomēr apdomīgam.

Kazahans pievērsās atkal de Gersēna kungam. Viņš sāka skūt arhitektam otru vaigu un samulsis murmināja:

— Nu, ko es te runāju par viņu grotu, man, taisnību sakot, tā nekaitē. Jādzīvo taču katram.

Ēdamzālē bērni, apdullinoši kliedzot, tikko bija saplēsuši tasīti. Pjērs atkal vēroja svētās gravīras un ģipša svēto jaunavu, ar kurām frizieris bija greznojis savu istabu, lai izpatiktu īrniekiem. Kāda balss no otrā stāva sauca, ka ce|asoma aizslēgta, un, ja friziera palīgs atgriežas, lai ir tik laipns un to sasien.

Kazabans apmulsis stāvēja pretim abiem kungiem, kurus tas īstenībā nemaz nepazina; tagad viņš bija neuzticības pilns, apjucis, un viņa prātā radās satraukti minējumi. Viņš bija izmisis, ka tie aizies, bet viņš tā arī neko neuzzinās par viņiem, lai gan pats bija sevi atklājis. Kaut taču viņš varētu vēl atsaukt savus pārāk skarbos vārdus par grotas tēviem! Kad de Gersēna kungs piecēlās, lai nomazgātu zodu, Kazabans, padodamies savai tieksmei, atsāka sarunu:

— Vai jūs esat dzirdējuši par vakar notikušo brīnumu? Visa pilsēta par to vien runā, vairāk nekā divdesmit cilvēki man par to stāstījuši... Jā, šķiet, ka viņiem izdevies izcils brīnums, kāda paralizēta jaunkundze piecēlusies un aizvilkusi savus ratiņus līdz pat bazilikai.

De Gersēna kungs, kurš gribēja atkal apsēsties, kad bija noslaucījies, pašapmierināti iesmējās:

— Sī jaunkundze ir mana meita.

No šīs negaidītās ziņas Kazabana seja atmirdzēja priekā. Apmierināts viņš pielaboja de Gersēna kungam ari vēl frizūru, ļaudams vaļu vārdiem un kustībām, ko tas atkal bija atguvis.

— Ak, cienīts kungs, es jūs apsveicu, jūtos |oti glaimots, ka man bija tas gods jūs apkalpot... No brīža, kad jūsu meitas jaunkundze tika izdziedināta, jūsu tēva sirds ir apmierināta, vai ne?

Arī Pjēram viņš atrada laipnu vārdu, ko pateikt. Kad Kazabans izlēma ļaut tiem aiziet, viņš uzlūkoja priesteri iejūtīgi un piebilda kā saprātīgs cilvēks, kas grib izteikt galīgo spriedumu par brīnumiem:

— Abata kungs, laimīgi cilvēki ir visā pasaulē. Un laiku pa laikam mums nepieciešams tamlīdzīgs brīnums.

Ārā de Gersēna kungam bija jāiet meklēt kučieris, kas vēl aryien jautri tērzēja ar kalponi, kuras slapjais suns skurinājās saulē. Piecās minūtēs važonis tos aizveda lejā pie Merlasa laukuma. Sis brauciens viņiem bija prasījis mazliet vairāk nekā pusstundu. Pjērs gribēja paturēt važoni, lai parādītu Marī pilsētu un pārāk nenogurdinātu viņu. Tēvs steidzās uz grotu, lai atvestu meitu, bet Pjērs palika gaidot šeit, zem kokiem.

Tūlīt kučieris uzsāka sarunu ar priesteri. Aizdedzinājis jaunu cigareti, viņš izturējās loti familiāri. Viņš bija no kāda ciema Tulūzas apkārtnē un nevarēja žēloties, jo Lurdā tam labi klājās. Šeit varēja labi paēst, šeit varēja izklaidēties, šī bija vieta, ko varēja nosaukt par labu apvidu. Viņš to visu stāstīja kā bezbēdīgs cilvēks, kuru reliģiskas pārdomas sevišķi netraucē, tomēr neaizmirsdams cieņu pret garīdznieku.

Beidzot viņš no sava sēdekļa augstuma, pusguļus, vienai kājai nokarājoties no bukas, lēnām pateica:

— Ak jā, abata kungs, Lurda ir gluži labi iesākusi, bet jautājums, vai tas ilgi tā turpināsies!

Pjērs jutās ļoti pārsteigts par šiem vārdiem un prātoja par šo neviļus izteikto, dziļo domu, kad parādījās de Ger-sēna kungs, vezdams pie rokas Marī. Viņš meitu bija atradis tai pašā vietā, ceļos nometušos, tai pašā ticības un pateicības lūgšanā nogrimušu pie svētās jaunavas kājām; šķita, ka Marī acīs ielijuši visa grotas mirdza un viņa nes to sev līdz, tik spoži tās spulgoja dievišķā priekā par savu dziedināšanu. Marī neparko negribēja braukt kabrioletā. Nē, nē! Viņa gribēja labāk iet kājām, viņai bija vienaldzīga pilsētas apskate, ja tikai viņa varēja tā iet vēl kādu stundu pie tēva rokas pa dārziem, pa ielām, pa laukumiem, kur vien tik gribēja! Kad Pjērs samaksāja važonim, Marī aizsteidzās pa kādu no Esplanādes dārza alejām, sajūsmā staigādama sīkiem solīšiem gar puķu dobēm rotātā mauriņa malu zem lielajiem kokiem. Viss bija skaists un svaigs, visa šī zāle, visas šīs lapas, šīs ēnainās, vientuļās alejas, kur dzirdēja Gavas mūžīgo šalkoņu! Tad viņa vēlējās atgriezties uz ielām starp ļaudīm, lai rastu atkal kustību, troksni, dzīvību, pēc kā tiecās visa viņas būtne.

Ieraugot Ser.žozefa ielā panorāmas ēku, kurā bija redzama vecā grota ar ceļos nometušos Bernadeti tai diena, kad notika brīnums ar sveci, Pjēram radās doma tur ieiet. Marī bija laimīga un priecājās kā bērns; arī de Gersēna kungs izrādīja visnevainīgāko prieku, vēl it sevišķi, kad svētceļnieku pūlī, kas drūzmējās tumšajā gaitenī līdz ar viņiem, tas pamanīja, ka vairāki svētceļnieki viņa meitā pazinuši jauno, vakar brīnišķīgi dziedināto meiteni, kuras vārds gāja no mutes mutē. Augšā, apaļajā estrādē, ieejot blāvaja gaismā, kas krita šeit it kā caur plīvuru, Marī tika sumināta, visapkārt klusi čukstēja, visi raudzījās meitenē jūsmīgiem skatieniem, visi gribēja viņu redzēt, viņai sekot un pieskarties. Tā bija slava, tagad Māri tāpat pielūgsmes pilniem skatieniem sagaidīs visur, kur vien viņa ies. Lai mazliet novērstu publikas uzmanību no meitenes, nelielā apmeklētāju pulciņa priekšgalā nostājās kalpotājs, kura uzdevums bija sniegt paskaidrojumus par šeit milzīgā aplī uz simt divdesmit sešu metru garā audekla attēloto epizodi. Tā bija svētās jaunavas septiņpadsmitā parādība Bernadctei, diena, kad, nometusies ceļos grotas priekšā, meitene aizmirsās un vīzijas parādīšanās laikā atstāja roku uz sveces liesmas, neapdedzinot to; visa pirmatnējā grotas senā ainava bija šeit atkal redzama, scēna bija atjaunota ar visām vēsturiskam personām — ar ārstu, kas pašlaik, pulksteni rokā turēdams, konstatē brīnumu, ar pilsētas mēru, ar policijas komisāru, ar valsts prokuroru, kuru vārdus kalpotājs nosauca pārsteigtajai publikai, kas viņam sekoja.

Neviļus Pjēra domas pievērsās vārdiem, ko nupat viņam bija minējis kučieris: «Lurda gluži labi iesākusi, bet jautājums, vai tas ilgi tā turpināsies.» Tiešām, tas bija galvenais jautājums. Cik altāru jau bija uzcelti, uzklausot vārdus, ko izteica slimīgi un nevarīgi izredzēti bērni, kuriem bija parādījusies svētā jaunava! Vienmēr atkārtojas tas pats nostāsts: parādība, ganīte, kuru vajāja un pret kuru ļaudis izturējās kā pret meli; pēc tam satraukums starp posta nomāktajiem, ilūziju alkstošajiem cilvēkiem, vēlāk propaganda, bākai līdzīgi starojošās svētnīcas triumfs un beidzot — slavas noriets, aizmirstība, bet tad — kādā citā vietā iznirst citas gaišreģes jūsmas sapņa ietekmē radīts svētums. Šķita, ka ilūzijas varenība izsīkst, ka, gadsimtiem aizritot, jāmaina maldu vieta, jārod cita apkārtne, citi piedzīvojumi, lai šo spēku atjaunotu. Saieta^2 nogāza no pjedestāla senās kokā un akmenī cirstās svētās jaunavas, kuras dziedināja slimos. Saietu nogāza l.urda, ko atkal savukārt gāzīs nākošā, citas vietas svētā jaunava, kuras maigā, mierinošā seja parādīsies kādam nevainīgam bērnam, kas šodien vel nav nācis pasaulē. Bet, ja Lurdai uzsmaidījusi laime uzplaukt tik ātri un tik spēji, tad tas ir mazās, tīrās dvēselītes nopelns, Bernadetes liegā burvīguma nopelns. Šeit nebija nekādas krāpšanas, nekādu melu, vienīgi ciešanu personi-ticējums, varga nabaga meitenīte, kura ar brīnumu nesa cietējai cilvēcei savu sapni par taisnību un vienlīdzību. Viņa bija ļaudīm mūžīgā cerība, mūžīgais mierinājums. Turklāt likās, ka vēsturiskie un sociālie apstākļi bija tā savirknējušies, ka šajā baigajā pozitīvo pētījumu gadsimta tieši veicināja šīs mistiskās aizrautības nepieciešamību; lūk, tādēļ Lurda savā triumfā pastāvēs vēl ilgi, pirms kļūs par leģendu, par atmirušu reliģijas kultu, kura stiprais aromāts tad būs izgaisis.

Ak, vecā Lurda, šī miera un ticības pilsēta, vienīgais iespējamais šūpulis, kur varēja dzimt leģenda; cik viegli Pjērs to izprata tagad, soļodams gar panorāmas milzīgo audeklu! Šī panorāma izteica visu, sniedza vislabāko izziņu, kādu bija iespējams gūt par pagājušiem notikumiem. Kalpotāja vienmuļajos paskaidrojumos varēja arī neklausīties, ainava runāja pati par sevi. Vispirmām kārtām tur bija attēlota grota, klinšu ala Gavas krastā, pirmatnēji mežonīga vieta sapņiem, krūmiem apaugušas nogāzes, klinšu nobrukumi bez jebkādas iemītas takas; šeit nebija vēl nekā, neviena izskaistinājuma, ne izbūvētas monumentālās krastmalas, nevienas angļu stila dārza alejas, kas aizvītos starp apgrieztajiem krūmājiem, nebija arī iekārtota izkropļotā, ar režģi slēgtā grota un — galvenais — nebija vēl bodīšu ar svētlietiņām, simonijas bodīšu, kas bija piedauzības akmens ticīgajām dvēselēm. Svētā jaunava nevarēja izvēlēties nomaļāku, skaistāku stūrīti, lai parādītos savas sirds izredzētai nabaga meitenītei, kas nesa domās līdzi mokpilno nakšu sapņus, uzlasīdama sausos žagarus. Otrpus Gavas, aiz klints, uz kuras pacēlās pils, Pjērs redzēja veco, uzticības pilno, snaudošo Lurdu. Viņa acu priekšā iznira cits gadsimts, maza pilsētiņa, šaurām, laukakmeņiem bruģētām ieliņām, tumšām mājiņām marmora apdarē, ar nelielo, veco, pusspānisko baznīcu, kas bija pilna senām skulptūrām, zelta tēliem un izkrāsotām kancelēm. Divreiz dienā šeit no Banjēras un Koterē ieradās diližansi, kas pārbrauca Lapakas braslu, lai tad dotos augšup pa kraujo Basa ielu. Sī laikmeta dvesma vēl nebija pārlidojusi pār šiem mierīgajiem jumtiem, zem kuriem mita atpalikuši, bērnišķīgi ļaudis, kas pakļāvās stingrām reliģiskās disciplīnas važām. Tie nepazina izvirtību, senlaicīgā tirdzniecība nodrošināja ienākumus, kuru pietika ikdienas vajadzībām un trūcīgai dzīvei, kuras skarbums sargāja tikumību. Un nekad vēl Pjērs nebija labak izpratis to, kāpēc Bcrnadete, piedzimusi šai ticības un godīguma zemē, uzziedēja tieši šeit kā īsta roze, izplaukdama ceļmalas mežrožu krūmā.

— Tas ir un paliek interesanti, — apgalvoja de Gcr-sēna kungs, kad visi trīs atkal izgāja uz ielas. — Es nenožēloju, ka to noskatījos.

Marī arī smaidīja iepriecināta.

— Vai ne, tēt, šķiet it kā tu pats tur būtu. Brīžiem liekas, ka darbojošās personas kustas... Cik gan valdzinoša izskatās Bernadete, savā aizrautībā nometusies ceļos, bet sveces liesma laiza viņas pirkstus, neapdedzinot tos.

— Jā, — arhitekts atsāka, — mums atlikusi vēl viena stunda, jāpadomā tomēr par iepirkumiem, ja mēs ko gribam pirkt... Vai nepastaigāt pa veikaliem? Mēs gan apsolījām Mažestē dot priekšroku viņam, bet tas mūs taču nekavē paskatīties ari kaut ko citur... Nu, Pjēr, ko jus teiksiet?

— Bet, protams, kā jūs vēlaties, — priesteris atbildēja. — Turklāt tā mums būs reizē pastaiga.

Viņš devās līdzi Marī un viņas tēvam, kuri atgriezās Merlasa laukumā. Kopš Pjērs bija iznācis no panorāmas, viņu pārņēma dīvaina sajūta, it kā viņš pēkšņi atrastos svešumā. Likās, it kā viņš būtu pārvietots no vienas pilsētas otrā, kādā gadsimtiem tālā laikmetā. Viņš nupat atstāja vientulību, vecās Lurdas snaudošo mieru, ko vel jo vairāk bija palielinājusi nedzīvā gaisma, kas spiedās cauri aizsegam, lai uzreiz nokļūtu jaunajā, gaismas caurstrāvotajā Lurdā, kur drūzmējās trokšņains pūlis. Pulkstenis tikko bija nositis desmit, kustība uz ielām bija ļoti dzīva, jo visi centās vēl pirms brokastīm iepirkties, lai tad līdz aizbraukšanai nebūtu vairs jādomā par to. Tūkstošiem svētceļnieku, lielā svētceļojuma dalībnieku, plūda vēl pēdējā jūklī pa ielām un ielenca veikalus. Spriežot pēc skaļajiem saucieniem un elkoņu grūdieniem, cilvēks varēja iedomāties, ka atrodas trokšņainā gadatirgū, kas nemitīgās ratu dimās drīz beigsies. Daudzi iegādājās pārtiku ceļam un galīgi izpirka zem klajām debesīm ierīkotās bodītes, kurās pārdeva maizi, desas un šķiņķus. Pirka augļus, pirka vīnu, grozi pildījās līdz malām ar pudelēm un bieziem saiņiem taukainos papīros. Kādam tirgotājam, kurš mazos ratiņos veda sieru, vienā mirklī izķēra viņa preci. Bet it sevišķi pūlis pirka svētlietiņas, un daži tirgotāji, kuru ratiņi bija piekrauti ar statuetēm un svētajām gravīrām, guva lielisku peļņu. Pircēji sastājās rindās pie bodītēm, sievietes bija aptinušas ap kaklu milzīgus rožukroņus, sabāzušas svētās jaunavas padusēs un pašreiz nesa blašķes un kannas, lai tās pildītu pie brīnumdarītāja avota. Sie trauki, kurus viņas nesa rokā vai piekāra pie jostas, bija viena līdz desmit litru tilpuma, daži bez jebkādiem zīmējumiem, citi turpretī ar zilā krāsā uztrieptu Lurdas dievmātes attēlu un modināja pūlī jautrību ar savu jaunā skārda spožumu un priecīgo šķindu. Pirkšanas drudzis, bauda iztērēt naudu un atgriezties mājās ar fotogrāfijām un medaļām piebāztām kabatām atdzīvināja sejas svētku noskaņā un pārvērta šo apskurbušo pūli par gadatirgus apmeklētājiem ar pārmērīgām un neapmierinātām iegribām.

Merlasa laukumā de Gersēna kungam mirkli radās kārdinājums ieiet kādā no skaistākajiem un dzīvākajiem veikaliņiem, kura izkārtnē lieliem burtiem bija lasāms: «Su-birū, Bernadetes brālis».

— Ko jus teiktu, ja mēs iepirktos šeit? Mūsu piemiņas lietiņām būtu vairāk vietējā kolorīta, un tās būtu interesantākas.

Taču tad viņš tomēr gāja tālāk, atkārtodams, ka vispirms jāapskatot viss.

Pjērs izjuta smagumu sirdī, raudzīdamies Bernadetes brāļa veikaliņā. Viņu skumdināja, ka brālis tirgojas ar svēto jaunavu, kuru bija redzējusi viņa māsa. Tomēr — kaut kā taču bija jādzīvo, un Pjērs zināja, cik maz labuma guvusi gaišreģes ģimene, dzīvodama blakus uzvarētājai, zelta mirdzošajai bazilikai, šai briesmīgajai konkurentei. Kaut arī svētceļnieki atstāja Lurdā miljonus, svēt-lietiņu pārdevēju bija vairāk par divi simti, nemaz neskaitot viesnīcu īpašniekus un telpu izīrētājus, kas pievāca sev lielāko daļu; tātad pelņa, par kuru tik dedzīgi ķīvējās, galu galā izrādījās stipri viduvēja. Visa laukuma garumā, pa kreisi un pa labi no Bernadetes brāļa veikaliņa vēl izvietojās citas bodītes, nepārtraukta bodīšu virkne, cita citai piekļāvušās, tās aizņēma līdzīgi galerijai koka barakas nodalījumus; to bija cēlusi pilsēta un guva no tās sešdesmit tūkstošus franku lielu peļņu. Tas bija īsts bazārs, atklāta izstāde, kas aizstiepās līdz pat ietvei un traucēja garāmgājējus. Vairāk nekā trīssimt metru attālumā neredzēja nevienas citas tirdzniecības, skatlogos bija vienīgi rožukroņi, medaļas un statuetes. Izkārtnēs milzīgiem burtiem bija pieminēti augsti godājami vārdi — svētais Roks, svētais Jāzeps, Jeruzaleme, Neaptraipītā jaunava, Marijas svētā sirds, — labākais, kas vien paradīzē bija atrodams, lai piesaistītu un pievilinātu klientus.

— Tik tiešām, — de Gersēna kungs paziņoja, — man gan liekas, ka visur ir viens un tas pats. Iesim tik iekšā, vienalga, kur.

Viņam jau bija diezgan, šī nebeidzamā izstāžu rinda bija viņu nogurdinājusi.

— Tā kā tu esi apsolījis iepirkties lejā, pie Mažestē, — teica Marī, kura nemaz nejuta nogurumu, — tad vislabākais ir atgriezties turp.

— Pareizi, dosimies pie Mažestē.

Taču Grotas gatvē bodītes atsākās. Abās pusēs tās no jauna spiedās cita pie citas; to vidū jaucās ari dārglietu tirgotāji, modes jaunumu tirgotāji un lietussargu tirgotāji, kuri pārdeva ari svētlietiņas; šeit bija pat kāds konditors, kurš pārdeva kārbiņās plācenīšus, kas bija cepti no I.urdas ūdenī iejauktas' mīklas, un uz kārbiņas vāka vidēja svētās jaunavas attēls. Kāda fotogrāfa vitrīnas bija pieblīvētas ar I.urdas un bazilikas skatiem, bīskapu un visu ordeņu godājamo tēvu ģīmetnēm, kas jaucās ar tuvo kalnu ainavām. Kāds grāmatu veikals bija izstādījis pēdējā laikā izdotās katoliskās literatūras grāmatas, sējumus ar dievbijīgiem virsrakstiem, turpat atradās arī tādi darbi par Lurdu, kuri bija izdoti jau pirms divdesmit gadiem, un daži no tiem bija guvuši savā laikā tādus lieliskus panākumus, ka to slava atbalsojās vēl joprojām. Pa šo lielo, dzīvas satiksmes pārņemto ceļu plašā straumē plūda pūlis, kannas šķinda, un spožajā saulē no viena šosejas gala līdz otram valdīja skaļš dzīves prieks. Šķita, ka nekad nebūs gala statuetēm, medaļām un rožukroņiem; viens svētlietiņu klāsts turpināja otru, un tā tas stiepās kilometriem tālu, caur visām ielām pilsētā, kas šķita pārvērtusies tirgū, kur pārdeva vienus un tos pašus priekšmetus.

Pie «Parādību» viesnīcas de Gersēna kungs atkal vilcinājās.

— Tātad tas ir izlemts — mēs iepirksimies šeit?

— .)ā, protams, — Māri atbildēja. — Paskaties taču, cik skaists ir veikals!

Viņa pirmā iegāja veikalā, kas tiešām bija viens no lielākajiem visā ielā un aizņēma viesnīcas apakšējo stāvu pa kreisi. De Gersēna kungs un Pjērs viņai sekoja.

Apolīna, Mažestē radiniece, kurai bija uzticēta pārdošana, pašlaik stāvēja, uzkāpusi uz ķeblīša, gribēdama paņemt no augstas vitrīnas svētītā ūdens traukus, lai tos paradītu jaunam cilvēkam, elegantam sanitāram, kas valkāja skaistas, dzeltenas getras. Viņa smejas dūdojošiem smiekliem un izskatījās visai daiļa ar saviem biezajiem, melnajiem «matiem, brīnišķīgam acīm mazliet stūraina)« sejā, platu pieri, apaļiem vaigiem un pilnīgām, sarkanām lupām. Pjērs skaidri redzēja jaunā cilvēka roku pavīdam pie meitenes svārku malas un kutinām viņas kāju, kas, šķita, bija pastiepta ar nolūku. Bet tā tas likās tikai vienu mirkli. Tad jaunā meitene jau bija veikli nolēkusi zemē, vaicādama:

— Tātad jums šķiet, ka šis svētītā ūdens trauka modelis nepatiks jūsu krustmamiņai?

— Ne, nē! — atbildēja sanitārs, iedams projām. — Pagādājiet citu modeli. Es braukšu tikai rīt un vel atnākšu.

Kad Apolīna uzzināja, ka Marī ir tā pati brīnišķīgā kārtā izdziedinātā meitene, par kuru Mažestē kundze viņai nemitīgi stāstīja jau kopš vakardienas, viņa izrādīja meitenei lielu uzmanību. Apolīna raudzījās viņā ar savu jautro smaidu, kam piejaucās mazliet pārsteiguma, klusa neticība un arī apslēpts izsmiekls, kā jau skaistai meitenei, kura, ģeķīgi jūsmodama par savu miesu, ierauga bērnišķīgu, veiu attīstījušos jaunavu. Bet kā jau veikla pārdevēja Apolīna tūlīt izplūda laipnos vārdos.

— Ak, jaunkundz, es būšu ļoti laimīga, ja varēšu jums ko pārdot. Kāds pārsteidzošs brīnums noticis ar jumsi... Redziet, viss veikals ir justi rīcībā. Mums ir vislielākā izvēle.

Marī jutās samulsusi.

— Pateicos, jūs esat ļoti laipna... Mēs pirksim vienīgi sīkumus.

— Ja jūs mums atļaujiet, — teica de Gersēna kungs, — mēs paši izvēlēsimies.

— Lūdzu, izvēlieties, kungs, vēlāk jau mēs redzēsim.

Tā kā pašlaik ienāca citi klienti, Apolīna viņus aizmirsa

un ar laipniem vārdiem un pavedinošām kustībām tēloja savu skaistas pārdevējas lomu, sevišķi pret vīriešiem, kuriem tā neļāva aiziet, iekams kabatas nebija pilnas iepirkumiem.

De Gersēna kungam bija palikuši vairs tikai divi franki no luidora, kuru Blanša, viņa vecākā meita, bija viņam iespiedusi saujā kabatas naudai. Tāpēc viņš tagad nevarēja atļauties lielus pirkumus. Tad Pjērs iebilda, ka

viņi to apbēdināšot, ja neatjaušot viņam pasniegt saviem draugiem dažus nieciņus, kurus tie paņems līdz no Lur-das. Tagad vienojās, ka vispirms izmeklēs dāvanu Blanšai, bet pēc tam Marī un tēvam jāizmeklē pašiem sev pieminas lietiņa, kas katram visvairāk patīk.

— Nesteigsimies, — atkārtoja de Gersēna kungs Joti priecīgs. — Dzirdi, Marī, pameklē labi... Kas gan Blanšai sagādātu visvairāk prieka?

Visi trīs skatījās, vandīja un taustīja lietiņas. Viņi kļuva aizvien nenoteiktāki, pievērsdamies bezgala daudzajiem priekšmetiem. Plašais veikals ar letēm, vitrīnām un plauktiem no grīdas līdz griestiem bija kā jūra ar neskaitāmiem viļņiem, te bija veseli plūdi svētlietiņu, kādas tikai var iedomāties. Te bija rožukroņi, veseli rožukroņu saišķi karājās pie sienām, rožukroņu kaudzes redzēja atvilktnēs, sākot no pavisam vienkāršiem par divdesmit sū ducī un beidzot ar smaržojošā koka, ahāta un lazurīta rožukroņiem un zelta un sudraba važiņām; daži bija milzīgi lieli un tik gari, ka tos varēja nēsāt divkārt aptītus ap kaklu un viduci, un to pērles bija rūpīgi apstrādātas, lielas kā rieksti un cita no citas atdalītas ar miroņgalvām. Veikalā bija medaļas, medaļu kaudzes, kārbas pilnas ar medaļām visādos lielumos, visāda materiāla, vislētākās un visdārgākās, ar dažādiem uzrakstiem un bazilikas, grotas, Neaptraipītās ieņemšanas baznīcas attēliem — gravētas, štancētas, emaljētas, gan rūpīgi darinātas, gan saražotas vairumā, piemērotas katra pircēja naudasmakam. Tur bija arī svētās jaunavas — mazas, lielas, cinka, koka, ziloņkaula, visvairāk ģipša, vienas bija gluži baltas, citas spilgti izkrāsotas. Nemitīgā plūsmā viņas visas atbilda Bernadetes aprakstam — laipna, smaidoša seja, ļoti garš šķidrauts, gaišzila lente kā josta un zelta rozes uz kājām; katrs modelis bija tomēr mazliet citāds, lai garantētu izgatavotāja īpašuma tiesības. Tad nāca citi svētlietiņu plūdi — simtiem dažāda veida plecu lenšu, tūkstošiem svētbilžu, smalkas gravīras, sliktas litogrāfijas, kas pazuda zeltīto, lakoto, ziedu pušķiem un mežģīnēm greznoto mazo, krāsaino svētbilžu jūklī. Šeit bija arī juvelierizstrādājumi, gredzeni, brošas, rokassprādzes, zvaigznēm, krustiem un svēto tēliem rotātas. Taču visā šajā klāstā jo spilgti izcēlās Parīzes izstrādājumi, kas aizēnoja visu pārējo: zīmuļu turētāji, naudašmaciņi, cigāru etvijas, rakstāmgalda papīru preses, papīra naži, līdz pat tabaka* dozēm — neskaitāmi priekšmeti, uz kuriem vienmēr atkal un atkal greznojās bazilika, grota, svētā jaunava visādos veidos un apdarē. Kādā kastē ar lietiņām, kas bija nocenotas par piecdesmit santīmiem gabalā, juku jukām vīdēja servješu gredzeni, olu biķerīši un koka pīpes; uz šīm mantiņām bija iegriezta starojošā L.urdas djevmāte.

Pamazām de Gersēna kungu pārņēma īgnums, viņam uzmācās grūtsirdība un riebums, kāds mostas cilvēkā, kurš sevi pieskaita pie māksliniekiem.

— Bet tas taču ir drausmīgi, tas viss ir briesmīgs! — viņš atkārtoja, apskatot katru jaunu priekšmetu.

De Gersēna kungs atviegloja sirdi, atgādinādams Pjē-rain savu neizdevušos mēģinājumu uzlabot svētbilžu gleznošanu. Šajā pasākumā bija izputējušas visas viņa mantības atlikušās druskas, un tas lika viņam būt vēl bargākam, apskatot tagad šos nožēlojamos priekšmetus, ar kuriem bija pieblīvēts veikals. Vai tad kādreiz ir redzētas tik muļķīgi kroplīgas, samākslotas un neglītas lietas? Idejas vulgārisms un meistarības trūkums šo priekšmetu darināšanā liecināja par rupju amatnieka darbu. Tas viss atgādināja pašlaik modē esošās gravīras, konfekšu kārbu vākus un grozāmās vaska lelles pie frizieriem; cik gan viltoti skaista, izmocīti bērnišķīga, bez īstas, cilvēcīgas izjūtas, bez izteiksmes un patiesīguma ir šāda māksla! Tad arhitekts, reiz aizrāvies, nevarēja vairs rimties, viņš izteica visu savu nepatiku par jaunās Lurdas celtnēm, par nožēlojamo, neglīto grotu, par ķēmīgi smagajām kāpnēm, par baigajām disproporcijām Rožukroņa baznīcai un bazilikai, viena — pārāk smagnēja, līdzīga labības noliktavai, otra — pārāk trausla celtne bez jebkāda stila, īsts stilu sajaukums.

— Ak, tiešām, — viņš nobeidza, — vajag ]oti mīlēt žēlīgo dievu, lai atrastu drosmi nākt pielūgt viņu šāda drausmīgā vidē! Tie, kas to visu cēla, visu sabojāja, izkropļoja, it kā tas viņiem būtu sagādājis prieku, nevienam no tiem nav bijusi kaut mirkli iedvesma, neviltota naivi-tāte, īsta ticība, kas rada meistardarbus. Visi viņi bija vilt nieki, kopētāji, neviens darbam nebija nodevies ar sirdi un dvēseli. Bet kas gan būtu vajadzīgs, lai tos varētu iedvesmot, ja viņi pat šeit, šajā brīnumu zemē, nespēja radil neko dižu?

Pjērs neatbildēja. Viņu tomēr ārkārtīgi satrauca šīs arhitekta pārdomas, beidzot viņš bija atradis izskaidrojumu nepatīkamajai izjūtai, kas viņu māca kopš ierašanās brīža Lurdā. Šo satraukumu izraisīja pretrunas starp laikmetīgo vidi un pagājušo gadsimtu ticību, kuru šeit mēģināja atkal uzmodināt. Pjēra acu priekšā iznira vecās katedrāles, kurās trīsēja ticīgo lūgšanas, viņš redzēja atkal senos kulta piederumus, gleznotās svētbildes, zelta un sudraba traukus, akmens un koka svēto tēlus ar brīnišķīgu spēku un izteiksmes skaistumu apveltītus. Tālajos, senajos laikos šos darbus radīja meistari ar kvēlu ticību, atdodami darbam visu savu sirdi un dvēseli, ka teica de Gersēna kungs. Bet mūsu dienās arhitekti ceļ baznīcas ar to pašu miera pilno darba pieredzi, ar kādu tie cel piecstāvu mājas, tāpat arī svētlietas — rožukroņus, medaļas, statuetes Parīzes biezi apdzīvotos kvartālos vairumā izgatavo strādnieki uzdzīvotāji, kuri baznīcu neapmeklē. Tāpēc arī ražo šādus krāmus, mazvērtīgas metāla grabažas, kuru skaistumu aplūkojot, cilvēkam jāraud un kuru sentimentalitāte rada sliktu dūšu! Lurda bija pārplūdināta ar šiem niekiem, izķēmota un padarīta neglīta tiktāl, ka atbaidīja pilsētas ielās iemaldījušos ļaudis, kuriem piemita gaume un kaut mazliet smalkjūtības. Savā uzbāzībā tas viss ne mazākā mērā nesaskanēja ar mēģi-jumu atjaunot aizgājušo gadsimtu leģendas, ceremonijas un procesijas; un pēkšņi Pjēram atausa doma, ka Lurdas vēsturiskais un sabiedriskais lāsts ir tieši tas, ka tautas ticība ir zudusi uz visiem laikiem, ka tā vairs nav manāma ne baznīcās, ko tauta ceļ, ne arī rožukroņos, kurus ražo.

Marī vēl arvien bērnišķīgā nepacietībā rakās pa izstādītajām lietiņām, svārstīdamās un neatrazdama neko, kas liktos cienīgs viņas lielā, aizrautīgi jūsmīgā sapņa, kuru tā gribēja saglabāt.

— Tēt, laiks rit uz priekšu, tev mani jāaizved atpakaļ uz slimnīcu... Un, lai izbeigtu meklēšanu, došu Blanšai šo medaļu ar sudraba važiņu. Tas vēl ir visvienkāršākais un glītākais. Viņa to nēsās, tā viņai būs maza dārglieta... Sev es paņemšu šo Lurdas dievmātes statueti, šo mazo modeliti, kas ir samērā daiļi izkrāsots. Es to nolikšu savā istabā un vienmēr turēšu svaigus ziedus pie tās... Vai ne, tas būs jauki?

De Gersēna kungs piekrita meitai. Pats viņš nevarēja izvēlēties un iesaucās:

— Mans dievs, mans dievs, kā es esmu apmulsis!

Viņš pētoši apskatīja ziloņkaula spalvaskātus, kuru galus rotāja zirņiem līdzīgas lodītes ar mikroskopiskām fotogrāfijām. Kad de Gersēna kungs pielika aci vienam no lodītes mazajiem caurumiņiem, lai labāk redzētu, viņš apbrīnā iesaucās:

— Lūk, Gavarnī ieplaka! Ak, tas ir brīnišķīgi, tur ir viss kā īstenībā. Kā šeit varēja ievietoties šis milzis?... Nudien, es ņemšu šo spalvaskātu, tas ir amizants, tas man atgādinās izbraukumu uz Gavarnī.

Pjērs sev bija izmeklējis tikai Bcrnadetes ģīmetni, lielu fotogrāfiju, kurā viņu redzēja attēlotu ce|os nometušos, melnā tērpā, ar zīda lakatiņu ap matiem un kurš, kā stāstīja, bija vienīgais dabiskais uzņēmums. Viņš pasteidzās samaksāt, un visi trīs jau gribēja iet projām, kad ienāca Mažestē kundze un, priecīgi iesaukdamās, katrā ziņā vēlējās pasniegt Marī mazu dāvanu, sacīdama, ka tas nesīs laimi viņas uzņēmumam.

— Jaunkundz, es jūs lūdzu, ņemiet svētā ūdens trauku, lūk, vienu no šiem te. Svētā jaunava, kura jūs izredzējusi, man to simtkārt atmaksās.

Viņa paaugstināja balsi un darīja to ar nodomu, jo pircēji, ar kuriem veikals bija pilns, kļuva uzmanīgi un tagad ziņkārīgi apskatīja Marī. Tā viņa jaunajai meitenei radīja popularitāti, garāmgājēji apstājās uz ielas, kad viesnīcas īpašniece nostājās uz veikala sliekšņa un rādīja zīmes ielas pretējās puses tirgotājiem, satraukdama visus kaimiņus.

— Vai neiesim? — atkārtoja Marī, kura mulsa arvien vairāk.

Bet viņas tēvs to aizturēja, ieraudzīdams veikalā ienākam garīdznieku.

— Ā, abats Dezermuāza kungs!

Tas tiešām bija skaistais abats, smalkā sutanā, smaržojošs, svaigu seju un piemīlīgi jautrs. Nepamanīdams savu vakardienas ceļabiedru, viņš steidzīgi tuvojās Apo-līnai, kuru pasauca sāņus.

Pjērs dzirdēja viņu pusbalsī jautājam:

— Kāpēc jūs man neatnesāt šorīt trīs dučus rožukroņu?

Apolīna smējās savus dūdojoša baloža smieklus un neatbildot viltīgi paskatījās uz abatu caur pieri.

— Tie ir domāti maniem mazajiem biktsbērniem Tu-lūzā, es tos gribēju ielikt savas ceļasomas dibenā, un jūs man apsolījāt palīdzēt ielikt somā veļu.

Viņa vēl arvien smējās, satraukdama abatu ar savu skaisto acu ieslīpo skatienu.

— Tagad aizbraukšu tikai rīt. Atnesiet man tos vakarā, vai ne, kad būsiet brīva... Dzīvoju ielas gala, pie Dišēna, apakšējā stāva mēbelētā istabā... Esiet tik laipna un atnāciet pati.

Savilkusi smaida sarkanās lūpas, Apolīna beidzot jokodamās atbildēja tonī, no kura abats nevarēja spriest, vai viņa savu solījumu turēs.

— Protams, abata kungs, es nākšu.

Viņus pārtrauca; dc Gersēna kungs bija panācis uz priekšu, lai paspiestu priesterim roku. Abi tūlīt atsāka sarunu par Gavarnī; tas bija brīnišķīgs izbraukums, burvīgas stundas, kuras tie nekad neaizmirsīs. Tad viņi uzjautrinājās par diviem ceļabiedriem trūcīgiem garīdzniekiem, kuru naivums tos bezgala smīdināja. Beidzot arhitekts atgādināja savam jaunajam draugam, ka viņš bijis tik laipns un apsolījis ieinteresēt kādu Tulflzas miljonāru par de Gersēna kunga pētījumiem gaisa balonu vadīšanā.

— Pirmajam avansam pietiktu ar simttūkstoš frankiem, — viņš teica.

— Paļaujieties uz mani, — atbildēja abats Dezermuāzs. — Jūs nebūsiet veltīgi lūdzis svēto jaunavu.

Pjērs, kurš turēja rokās Bernadetes ģīmetni, jutās ļoti pārsteigts par neparasto Apolīnas līdzību ar gaišreģi. Tā bija tā pati mazliet parupjā seja, palielā mute un tās pašas brīnišķīgās acis; Pjērs atcerējās, ka Mažestē kundze bija viņam minējusi par šo pārsteidzošo līdzību, vēl jo vairāk tādēļ, ka Apolīnas bērnība ari bija aizritējusi nabadzīgos apstākļos Bartresā, iekams krustmāte to pieņēma pie sevis, lai tā palīdzētu veikalā. Bernadcte! Apolīna! Kāds dīvains salīdzinājums, kāda negaidīta, otrreizēja iemiesošanās pēc trīsdesmit gadiem! Tad pēkšņi līdz ar šo vieglprātīgi smejošo Apolīnu, kura pieņēma satikšanās piedāvājumus, ar meiteni, par kuru klīda visnepārprotamākās tenkas, Pjēra acu priekšā iznira jaunā Lurda: kučieri, sveču pārdevējas, istabu izīrētājas, kuras uzrunāja atbraucēju jau stacijā, simt mēbelētas mājas ar maziem, klusiem dzīvoklīšiem, veseli bari nenodarbinātu priesteru, slimnīcas kaislīgo kopēju un vienkāršo garāmgājēju pūļi, kas visi bija ieradušies šeit, lai apmierinātu savas iegribas. Pec tam Pjēra acu priekšā iznira nesavaldīgās tirgošanās alkatība, ko izraisīja miljonu lietus, iedzīvošanās kārei padevusies pilsēta, bodītes, kas ielas vērta tirgū, badīgie viesnīcu īpašnieki, kas, aprīdami cits citu, dzīvoja, aplaupīdami svētceļniekus, arī zilās māsas, kuras uzņēma galda viesus, un arī grūtas tēvi, kuri ierausa skaistu naudiņu ar savu dievu! Kāda skumja un atbaidoša dēka! Nevainīgās Bernadetes tēls, kura, valdzinādama pūli, mudināja to dzīties paka] laimes ilūzijai, lika zelta straumei plūst, un, sākot ar šo dienu, viss trūdēja! Pietika māņticības dvesmas, cilvēku sablīvēšanās un zelta plūsmas, lai šis godīgais zemes stūrītis tiktu samaitāts uz visiem laikiem. Kur kādreiz ziedēja baltā lilija, tagad plauka juteklīgā roze jaunajā mantkārības un baudu puķu dobē. Betlēme pārvērtās par Sodomu, kopš nevainīgs bērns bija redzējis svēto jaunavu.

— Nu, ko es jums teicu? — iesaucās Mažestē kundze, ieraudzīdama, ka Pjērs salīdzina viņas radinieci ar Bernadetes attēlu. — Apolīna ir kā izspļauta Bernadete.

Laipni smaidīdama, Apolīna pienāca, juzdamās glaimota par salīdzinājumu.

— Paskatīsimies, paskatīsimies! — noteica abats Dezer-muāzs, dzīvi ieinteresējies.

Viņš paņēma fotogrāfiju un, salīdzinādams to savukārt, izteica pārsteigumu.

— Tas ir apbrīnojami, tie paši sejas panti... Es to nebiju ievērojis, es patiesi esmu sajūsmināts...

— Tomēr, — beidzot iebilda Apolīna, — man liekas, ka viņai bija lielāks deguns.

Tad abats iesaucās nepārvaramā apbrīnā:

— Ak, jūs esat skaistāka, daudz skaistāka, tas ir acīm redzams..'. Bet tas nekas, jūs tomēr visi noturēs par divām māsām.

Pjērs nespēja apvaldīt smieklus, tik savādi tam šķita abata vārdi. Ak, nabaga Bernadete sen jau bija mirusi, un viņai nebija māsas. Viņa vairs nevarēja atdzimt, un viņa vairs neiederējās šajā drūzmā un kaislībās, ko pati bija radījusi.

Marī beidzot devās projām pie tēva rokas, un tika norunāts, ka de Gersēna kungs un Pjērs aizies viņai pakaļ uz slimnīcu, lai visi kopā dotos uz staciju. Uz ielas Marī sagaidīja vairāk nekā piecdesmit cilvēki, kurus visus bija pārņēmusi aizrautības jūsma. Meiteni apsveica, viņai sekoja, un kāda sieviete lika savam kroplajam bērnam, kuru tā nesa no grotas, pieskarties brīnuma dziedinātās meitenes tērpam.

Jau no pulksten pustrijiem baltais vilciens, kuram vajadzēja atstāt Lurdu trijos un četrdesmit minūtēs, stāvēja stacijā pie otrās platformas. Tas bija gaidījis tris dienas uz blakus sliedēm pilnīga braukšanas gatavībā, kā bija pienācis no Parīzes; tikko vilciens atbrauca šeit, uz tā priekšējā un arī pēdējā vagona plīvoja balti karogi, ka norādījums svētceļniekiem, kuru novietošana vagonos prasīja daudz laika un daudz pūļu. Četrpadsmit lielā svētceļojuma vilcieniem šodien jādodas atpakaļceļā. Pulksten desmitos no rīta bija aizbraucis zaļais vilciens, tad sārtais, pēc tam dzeltenais vilciens; un baltajam vilcienam sekoja citi — oranžais, pelēkais un zilais. Stacijas personālam šī bija atkal briesmīga diena, pilna drūzmas un kņadas, kas stipri satrauca ierēdņus.

Baltā vilciena atiešana radīja vienmēr dzīvu interesi, tas bija galvenais dienas satraukums, jo tas aizveda grūti slimos, kurus bija atvedis un starp kuriem atradās, protams, svētās jaunavas brīnumam izredzētie mīluļi. Tādēļ arī zem audekla nojumes uz perona pulcējās vesels bars, aizsprostojot plašo, apmēram simt metru garo, seglo pastaigas telpu. Visi soli bija aizņemti, pārpildīti saiņiem un svētceļniekiem, kas jau gaidīja. Vienā stacijas galā visi bufetes mazie galdiņi bija ieņemti triecienā: vīrieši dzēra alu, sievietes pasūtīja gāzēto limonādi, bet otrā galā pie bagāžas telpu durvīm sanitāri atbrīvoja vietu, lai nodrošinātu ātru pārvietošanu slimniekiem kurus drīz vajadzēja atvest. Visa platā perona garumā notika nepārtraukta staigāšana, bez mitas nāca un gāja samulsuši, nabadzīgi cilvēki, skrēja priesteri, kuru bija ļoti daudz, un ziņkāri un miermīlīgi kungi svārkos; tas bija visraibākais, visdažādāko ļaužu pūlis, kurš jebkad stacijas jūklī bija sastopams.

Pulksten trijos nemiera pilnais barons Siīrs sāka uzbudināties, jo trūka zirgu; saplūstot šurp negaidīti daudz tūristiem, bija noīrēti visi važoņu rati izbraukumiem uz Barēžu, Kolerē un Gavarnī. Steigā barons Siīrs metās pie Bērto un Žerāra, kuri beidzot ieradās, kad bija izstaigājuši visu pilsētu; viss taču noritot lieliski, viņi apgalvoja, — viņi esot sadabūjuši nepieciešamos zirgus, un slimnieku transports būšot labi noorganizēts. Pagalmā veselas sanitāru kopas ar nestuvēm un mazajiem ratiņiem

gaidīja, uz piecu ratiem, mebeļu pārvadāšanas ratiem uu dažādiem citiem visādā veida transporta līdzekļiem, kas bija noīrēti slimnieku atvešanai no slimnīcas. Matraču un spilvenu kaudzes paceļas pie gāzes laternas. Ieradās pirmie slimie, barons Siīrs no jauna zaudēja galvu; bet Bērto un Žerārs steidzās sasniegt platformu. Viņi uzraudzīja slimnieku pārnešanu un deva rīkojumus arvien straujāk pieaugošajā burzmā.

Uz šī perona tēvs Furkāds, pastaigādamies gar vilcienu pie tēva Mastasa rokas, apstājās, ieraudzīdams nākam ārstu Bonamī.

— Ak, doktor, esmu laimīgs... Tēvs Masiass, kurš grib braukt projām, man nupat pastāstīja par šo ārkārtīgo labvēlību, ar kādu svētā jaunava apveltījusi interesanto, jauno meiteni — Marī de Gersēnu. Jau vairākus gadus nav noticis neviens tik izcils brīnums. Tā ir neparasta laime mums visiem, tā ir svētība, kas nesīs augļus mūsu pūlēm... Visu kristīgo pasauli tas apgaismos, mierinās un bagātinās.

Tēvs Furkāds staroja labpatikā, un arī ārsta noskūtā seja ar rupjajiem, miermīlīgajiem vaibstiem un nogurušajam acīm tūlīt atdzīvojās jūsmīgā priekā.

— Tas ir brīnišķīgi, brīnišķīgi, godājamais svētais tēvs! Es par to uzrakstīšu brošūru. Vēl nekad nav notikusi dziedināšana pārdabiskā kārtā tik ticamā veidā... Ak, kāds gan tas būs satraukums!...

Kad visi trīs atkal atsāka pastaigu, viņš pamanīja, ka tēvs Furkāds vairāk pievelk kāju, stipri atspiezdamies uz sava pavadoņa rokas.

— Vai jūsu ģikts lēkme pastiprinājusies, godājamais svētais tēvs? — Bonamī jautāja. — Šķiet, ka jūs stipri ciešat.

— Ak, nerunājiet par to, es šonakt nevarēju ne aci aizvērt. Gaužām nepatīkama ir šī lēkme, kas mani sagrāba jau atbraukšanas dienā. Tā taču varēja arī pagaidīt... Bet tur nekā nevar darīt, nerunāsim vairs par to. Es esmu ļoti apmierināts ar šīgada rezultātiem.

— Ak jā, ja, — savukārt teica tēvs Masiass aizgrābtībā trīcošu balsi, — tnēs varam būt lepni, mēs varam aizbraukt no šejienes ar sajūsmas un pateicības pārpilnu sirdi. Cik daudzi citi brīnumi vēl notikuši bez šīs jaunās meitenes! Brīnumus vairs nevar saskaitīt, izdziedināti kurli un mēmi, brūču saēstas sejas kļuvušas gludas kā plaukstas, mirstoši diloņslimnieki ēd, dejo un ir atdzimuši jaunai dzīvei! Tas vairs nav slimnieku vilciens, tas ir augšāmcelšanās vilciens, slavas pilns vilciens, kuru es vedīšu sev līdzi!

Viņš vairs neredzēja slimniekus visapkārt, viņš soļoja dziļa, pārdabiska triumfa varā un ticības apmātībā kļuvis kā akls. Visi trīs turpināja savu lēno pastaigu gar vagoniem, kuru kupejas pamazām piepildījās, uzsmaidīja svētceļniekiem, kas tos sveicināja, reizēm apstādamies, lai pateiktu laipnu vārdu kadai skumjai sievai, kuru bālu un trīcošu aiznesa garām uz nestuvēm. Viņi apgalvoja, ka tā tagad izskatoties daudz labāk un noteikti izveseļošoties.

Te garām pagāja ļoti norūpējies stacijas priekšnieks, saukdams spalgā balsī:

— Neaizsprostojiet peronu! Neaizsprostojiet peronu!

Bet, kad Bērto tam aizrādīja, ka vispirms taču nestuves jānoliek zemē, iekams iesēdina slimniekus, viņš sadusmojās.

— Nu, vai tad tas ir saprātīgi? Paskatieties tur lejā uz mazajiem ratiņiem, kas palikuši šķērsām pāri sliedēm... Pēc dažām minūtēm es gaidu Tulūzas vilcienu. Vai tad jūs tiešām gribat, lai jūsu ļaudis sabrauc?

Viņš aizsteidzās skriešus, lai izvietotu kalpotājus, kuri virzīja projām no sliedēm izbijušos svētceļnieku pulkus, kas gāja, kā pagadījās. Daudzi vecāki, vientiesīgi cilvēki bija aizmirsuši sava vilciena krāsu; tādēļ arī visi nesa kaklā pakārtu attiecīgas krāsas karti, lai citi tos vadītu, lai tos kā iezīmētus lopus ievietotu aplokā. Bet kādā pastāvīgā trauksmē bija jāsagatavo atiešanai četrpadsmit papildu vilcieni, nepārtraucot parasto vilcienu kustibu!

Kad Pjērs ar ceļasomu rokā nonāca stacijā, viņš tikai ar pūlēm varēja izkļūt uz perona. Pjērs ieradās viens, jo Marī bija izteikusi kvēlu vēlēšanos vēlreiz nomesties ceļos grotā, lai līdz pat pēdējam mirklim viņas dvēsele varētu kvēlot pateicībā svētajai jaunavai; Pjērs bija atstājis Marī de Gersēna kunga pavadībā, bet pats norēķinājies par viesnīcu. Viņš tomēr bija licis tiem apsolīt, ka tie ņems važoni; tātad viņiem šeit noteikti jāierodas pēc ceturtdaļstundas. Viņus gaidot, Pjērs izlēma vispirms uzmeklēt savu vagonu un atbrīvoties no ceļasomas. Tas nebija viegls uzdevums, viņš vagonu pazina vienīgi pēc plakata uz durvīm, kurš šeit šūpojās jau trīs dienas saulē un negaisos, — tas bija četrstūrains izturīga papīra gabals ar de Žonkjēra kundzes, māsas Hiacintes un māsas Klēras Dezanžas vārdiem. Tas bija viņa vagons; Pjēra atmiņā

atausa ar ceļabiedriem pilnie vagona nodalījumi; spil-veni jau norādīja Sabatjē kunga kaktu; priesteris pat atrada uz sola, kur Marī bija tik ļoti cietusi, robu, ko tur bija atstājis ratiņu apkalums. Kad Pjērs bija novietojis ceļasomu, viņš izgāja uz perona, pacietīgi gaidīdams, bii-dams mazliet pārsteigts, neredzot ārstu Saseņu, kas bija apsolījis atnākt pie vilciena atvadīties no viņa.

Tagad, kopš Marī bija uz kājām, Pjērs bija noņēmis sanitāra siksnas un pie sutanas greznojās vienīgi sarkanais svētceļnieka krustiņš. Sī stacija, kuru Pjērs lielā satraukumā bija redzējis tikai agra rīta blāvajā gaismā baigajā atbraukšanas dienā, tagad pārsteidza viņu ar savām plašajām ietvēm, kāpnēm un prieka pilno gaismu. Kalnus šeit nevarēja redzēt, bet otrā pusē, iepretim uzgaidāmajai zālei, apburošā skaistumā pacēlās zaļie uzkalni. So pēcpusdienu laiks bija neizsakāmi mīlīgs, vieglas mākoņu pūkas aizplīvuroja sauli piena baltajās debesis, no kurām lija blāva, izkliedēta gaisma, perlamutra zaigojošiem putekļiem līdzīga. Nespodra dieniņa, kā saka lāga ļautiņi ...

Tikko nosita trīs, Pjērs skatījās lielajā stacijas pulksteni, kad ieraudzīja nākam Dezanjo kundzi un Volmāra kundzi, bet aiz viņām de Žonkjēra kundzi un viņas meitu. Dāmas, kuras bija atvedis no slimnīcas kāds lando, arī tūlīt meklēja savu vagonu. Raimonda pirmā atrada pirmās klases kupeju, kurā bija atbraukusi uz Lurdu.

— Māmiņ, māmiņ! Nāc šurp, šeit jau ir!... Paliec brītiņu pie mums, tev vēl laika diezgan iekārtoties ar saviem slimniekiem, viņu taču nemaz vēl nav.

Pjērs atkal stāvēja Volmāra kundzei pretim. Viņu skatieni sastapās. Tagad Pjērs viņu vairs nepazina, vienīgi viņas acu skropstas viegli notrīsēja. Volmāra kundze bija atkal sieviete melnā tērpā, lēna, vienaldzīga, pazemīga un neievērojama, laimīga, ja varētu kaut kur nozust. Viņas lielajās aci;, iedegusies uguns bija apdzisuši, vienīgi reizēm to atdzīvināja zem vienaldzības plīvura uz mirkli pavīdējusi dzirkstelīte, kas, likās, dzisa šā plīvura tumšajā ēnā.

— Ak, kādu negantu migrēnu es pārcietu, — Volmāra kundze stāstīja Dezanjo kundzei. — Ziniet, es vēl tagad neesmu īsti atguvusies. Tas no ceļojuma, tas man tā gadās katru gadu, gluži kā paredzēts.

Vēl kustīgāka, vēl sārtāka un vairāk izspūrusi nekā jebkad Dezanjo kundze rosījās.

— Mana dārgā, šobrīd man ir gluži tāpat. Jā, šorīt mani sagrāba tāda neiralģija, ka vai beigas... bet...

Viņa noliecās un turpināja klusā balsī:

— Nu gan, es ticu, ka šoreiz ir tiktāl... Jā, jā. bērns pēc kura es tik joti ilgojos, bet kurš negrib nākt pasaulē... Es lūdzu svēto jaunavu, un tad es biju slima, ak jā, es jutos slima atmozdamās! Beidzot taču ir visas pazīmes!... Iedomājieties tikai, kādu seju rādīs mans vīrs, kurš mani gaida Truvilā! Viņš gan būs laimīgs!

Volmāra kundze joti nopietni klausījās. Tad viņa mierīgi piebilda:

— Nu, mana mīfā, es pazīstu kādu sievieti, kura negribēja bērnus... Viņa atbrauca šeit, un viņai arī vairs nebija neviena.

Žerārs un Bērto, pamanījuši dāmas, steidzās šurp. No rīta Sāpju dievmātes slimnīcā abi vīrieši bija ieradušies pie de Žonkjēra kundzes, kura tos .pieņēma mazajā birojā blakus veļas istabai. Šeit Bērto Joti pieklājīgi, smaidoša vaļsirdībā atvainojās par mazliet nepiemēroto brīdi un lūdza Raimondas jaunkundzes roku sava brālēna 2erāra vārdā. Tūlīt visi jutās bezgala pacilāti, Raimondas māte bija dziļi aizkustināta un teica, ka Lurda nesīšot laimi jaunajam pārim. Un tā precību jautājumu izlēma dažos vārdos visiem par lielu apmierinājumu. Sapulcēties nosprieda piecpadsmitajā septembrī Bernevilas pilī. netālu no Kānas, tēvoča — diplomāta īpašumā; Bērto viņu pazina, un viņš apsolīja Žerāru turp aizvest. Tad pasauca Raimondu, kura nosarka no prieka un ielika abas mazās rociņas sava saderinātā rokās.

2erārs centās būt uzmanīgs un vaicāja jaunajai meitenei:

— Vai jūs negribētu spilvenus naktij? Nekautrējieties, es jums varu dot dažus un arī dāmām, kuras jūs pavada.

Raimonda jautri atteicās.

— Nē, nē! Mēs neesam tik izlutinātas. Tie jāpatur nabaga slimniekiem.

Tad visas dāmas runāja reizē. De 2onkjēra kundze paskaidroja, ka viņa jūtoties tik nogurusi, tik nogurusi, ka nezinot, vai esot vēl dzīva; viņa tomēr izskatījās ļoti laimīga, viņas skatieni staroja, uzlūkojot meitu un jauno vīrieti, kamēr tie abi tērzēja. Bērto nevarēja ilgāk šeit palikt, viņu aicināja dienests, tāpat kā 2erāru. Abi atvadījās, kad bija atgādinājuši norunāto tikšanos. Piecpadsmitajā septembrī Bernevilas pilī, vai ne? Jā, jā, tas ir izlemts! Tad skanēja atkal smiekli un mijās roku spiedieni, bet acis, glāstu un jūsmas pilnās acis pauda to, ko neuzdrošinājās skaļi izteikt šādā barā.

— kā! — izsaucās mazā Dezanjo kundze. — Jūs brauksiet piecpadsmitajā uz Bernevilu? Bet ja mēs paliksim Truvilā iidz divdesmitajam, kā to vēlas mans vīrs, mēs jūs apmeklēsim!

Tad viņa pagriezās pret kluso Volmāra kundzi.

— Atbrauciet jūs arī. Tas būtu tik interesanti, ja mēs visi tur sastaptos!

Ar lēnu kustību jaunā sieviete atbildēja gurdā vienaldzībā:

— Ak, man izpriecas ir beigušās. Es braucu mājās.

Volmāra kundzes acis atkal sastapās ar Pjēra acīm,

kurš bija nostājies dāmām blakus, un viņam šķita, ka mirkli viņa samulst, neizsakāmu ciešanu izpausmei pārslīdot pār viņas nedzīvo seju.

Tagad ieradās Debesbraukšanas ordeņa klostera māsas, un dāmas pievienojās tām pie bufetes vagona. Ferāns, kurš bija atbraucis ratos kopā ar abām klostera māsām, iekāpa vagonā pirmais, pēc tam palīdzēja svētā Franciska ordeņa klostera māsai uzkāpt uz augstā vagona pakāpiena un palika stāvot uz vagona sliekšņa; šis vagons bija pārvērsts virtuvē, kur glabājās pārtika ceļojumam: maize, buljons, piens, šokolāde, bet māsa Hiacinte un māsa Klēra Dczanža, kuras bija palikušas stāvot uz perona, sniedza Ferānam viņa mazo aptieku, kā arī citus saiņus un sainīšus.

— Nu jums laikam ir viss? — māsa Hiacinte jautāja. — Labi! Tad tagad jūs varat nolikties savā kaktā un gulēt, ja jau jūs sūdzaties, ka jūsu pakalpojumus neviens neizmanto.

Ferāns klusi iesmējās.

— Māsiņ, es palīdzēšu svētā Franciska ordeņa klostera māsai... Es aizdedzināšu petrolejas plītiņu, mazgāšu tasītes, iznēsāšu porcijas, kamēr vilciens stāvēs, kā tas atzīmēts šajā sarakstā... Un, ja jums tomēr ievajadzētos ārsta, tad, lūdzu, uzmeklējiet mani.

Arī māsa Hiacinte smējās.

— Bet mums taču vairs nav vajadzīgs ārsts, jo visi mūsu slimie ir izdziedināti!

Un, skatīdamās viņam tieši acīs mierīgu, draudzīgu skatienu, viņa teica:

— Ardievu, Ferāna kungs.

Viņš savukārt pasmaidīja, no bezgalīgā saviļņojuma acīs sariesās asaras. Trīsas viņa balss skanējumā pauda par neaizmirstamo ceļojumu, par prieku, ka viņš masu Hiacinti redzējis, par mūžīgām, dievišķi glāsmainām atmiņām, kuras viņš glabās sirdī.

— Ardievu, mīļā māsiņ!

De Žonkjēra kundze izteicās, ka gribot kāpt vagonā kopā ar māsu Klēru Dezanžu un māsu Hiacinti. Pēdējā apgalvoja, ka neesot nekādas steigas, jo vēi taru tikko sākot vest slimniekus. Māsa Hiacinte to atstāja, aizveda sev līdzi otru māsu un apsolīja rūpēties par visu, jā, viņa gribēja paņemt pat de Žonkjēra kundzes mazo somiņu, sacīdama, ka nolikšot to vietā. Pēc tam dāmas turpināja vēl pastaigāties, jautri tērzēdamas savā starpā uz platā perona, kur bija tik patīkami.

Tagad Pjērs kļuva nemierīgs, skatīdamies lielajā pulkstenī, kā aizrit minūtes; viņš nevarēja saprast, kāpēc vēl nav ieradusies Marī ar tēvu. Kaut tikai de Gersēna kungs nebūtu apmaldījies ceļā! Pjērs arvien vēi gaidīja, kad pēkšņi viņš ieraudzīja Vinjerona kungu, kurš aizelsies nikni stūma sev pa priekšu sievu un mazo Gistavu.

— Ak, abata kungs, es jūs lūdzu, sakiet — kur atrodas mūsu vagons? Palīdziet man novietot bagāžu un bērnu... Esmu pilnīgi zaudējis galvu, viņi mani izveduši no pacietības ...

Pie otrās klases kupejas stāvot, Vinjerona kungs pēkšņi iekaisa, saķerdams Pjēra rokas tieši brīdī, kad tas gribēja iecelt vagonā mazo slimnieku, un vārdi bira:

— Vai jūs varat to iedomāties! Sie pieprasa, lai es aizbraucu; dzelzceļnieki man teica, ja es braucot rīt, mana biļete atpakaļbraucienam vairs nebūšot derīga!... Es varēju tiem stāstīt, cik patīk, par nelaimes gadījumu. Vai ne, nav taču patīkami palikt pie mirušās, sargāt viņu, ielikt zārkā un rīt aizvest noteiktā laikā ... Nu, viņi apgalvo, ka tā neesot viņu darīšana, viņi jau tā piekāpušies svētceļniekiem, pazeminot biļešu cenu, viņi taču nevarot interesēties par cilvēkiem, kas nomirstot.

Vinjerona kundze trīcēdama klausījās vīrā, bet aizmirstais Gistavs, no pārguruma grīļodamies, atspiedies uz kruķa, pacēla savu vārgo, ziņkāro, mirstoša bērna sejiņu.

— Beidzot es tiem uzkliedzu visās toņkārtās, ka šeit taču ir ārkārtējs gadījums... Ko tad viņi grib, ko lai es ar līķi iesāku? Es taču nevaru to paņemt padusē un atnest šurp šodien kā bagāžu. Es taču esmu spiests palikt... Nē! Cik gan muļķīgi un ļauni var būt cilvēki!

— Vai jūs runājāt ar stacijas priekšnieku? — Pjērs jautāja.

— Ak jā, stacijas priekšnieks! Viņš ir tur, tai kņadā, to nekad nevarēja dabūt rokā. Vai tad jūs domājat, ka viss var noritēt gludi tādā jezgā? ... Bet man viņš tomēr jāatrod, man jāpasaka viņam savas domas!

Un, ieraudzīdams sievu, kura stāvēja kā sastingusi un nekustēdamās, Vinjerona kungs tai uzkliedza:

— Nu, ko tu te dari? Kāp taču vagonā, lai tev var pasniegt bagāžu un puiku.

Tad Vinjerona kungs sievu grūšus iegrūda vagonā, pasvieda viņai saiņus, bet Pjērs pacēla rokās Gistavu. Nabaga bērns, viegls kā putniņš, šķita kļuvis vēl vājāks, brūcēm pārklāts, viņš tik ļoti cieta, ka klusi iekliedzās.

— Ak, manu maziņo, vai es tev darīju sāpes? — vaicāja Pjērs.

— Nē, nē, abata kungs, esmu ļoti daudz kustējies šodien un esmu ļoti piekusis.

Gistavs smaidīja savu kluso, skumjo smaidu. Viņš atlaidās savā kaktā un, paredzēdams līdz nāvei nogurdinošo ceļojumu, aizvēra acis.

— Jūs saprotat, — Vinjerona kungs atsāka, — mani tas nemaz neuzjautrina palikt šeit un nosist laiku, kamēr mana sieva ar dēlu atgriežas Parīzē bez manis. Bet tā tam jābāt, dzīve viesnīcā nav vairs izturama, un tad, redziet, man būs par trim vietām jāmaksā otrreiz, ja šie tur nenāks pie prāta... Un pie tam mana sieva ir ļoti neveikla, viņa nekad nemācēs izkļūt no nepatikšanām.

Tagad viņš steigā apbēra Vinjerona kundzi ar sīkām pamācībām — kas tai jādara ceļojuma laikā, kā jāatgriežas dzīvoklī un kā jākopj Gistavs, ja tam uznāk lēkme. Padevīga un mazliet nobijusies viņa atbildēja vīram uz katru teikumu:

— Jā, jā, mans draugs... Bez šaubām, mans draugs...

Tad Vinjerona kungu pēkšņi atkal pārņēma niknums.

— Galu galā vai tad mana biļete būs vēl rīt derīga vai ne? Man taču tas jāzina... Man katrā ziņā jāatrod stacijas priekšnieks!

Viņš metās no jauna pūlī, kad ieraudzīja uz perona zemē Gistava kruķi. Tas nu bija par daudz! Viņš pacēla rokas uz debesīm, lai piesauktu dievu par liecinieku, ka viņš nekad nespēs izkļūt no tik daudziem sarežģījumiem. Viņš pasvieda kruķi sievai un traucās projām pārskaities, kliegdams:

’— Tu, tu taču vienmēr visu aizmirsti!

Tad sāka plūst šurp slimnieki, un, tāpat kā atbraucot, vispārēja jūklī atsākās ratiņu stumdīšana šurp un turp bez mitas, visā perona garumā un šķērsām pāri sliedēm. Visas briesmīgās ciešanas, visas vātis, visas kroplības slīdēja vēlreiz garām, un to smagums un skaits nemaz nelikās mazāks kļuvis, it kā pāris notikušās dziedināšanas būtu tikai bāla, tikko jaušama gaismas vizma šajās bezgalīgajās bēdās. Slimniekus atnesa šurp tādus pašus, kādus tos aiznesa. Mazie ratiņi ar vecām, nevarīgām sievietēm, kurām pie kājām bija nolikti viņu groziņi, klabēja, braucot pāri sliedēm. Nestuves ar uzpūstām slimnieku miesām, bālām sejām un mirdzošām acīm šūpojās starp pūļa grūdieniem. Visgarām valdīja traka steiga, bez jēgas un saprāta, neizskaidrojams apmulsums, lūgšanas, saucieni, pēkšņi skrējieni šurpu turpu; tur mīdījās uz vietas ganāmpulks, kas neatrod vairs savas kūts durvis. Sanitāri beidzot ari zaudēja galvu, nezinādami, pa kuru ceļu iet, dzirdot dzelzceļa ierēdņu pastāvīgos brīdinājumā saucienus, kas cilvēkus satrauca un tos mulsinot biedēja.

— Uzmanību, uzmanību, tur lejā!... Pasteidzieties taču! Ne, nē, neejiet vairs pāri!... Tulūzas vilciens! Tu-luzas vilciens!

Pjērs, kurš bija atgriezies, pamanīja atkal dāmas — de Žonkjēra kundzi un pārējās, kas turpināja jautri tērzēt. Netālu no viņām Pjērs izdzirda runājam Bērto, kuru bija aizturējis tēvs Furkāds, lai izteiktu savu atzinību par labo kārtību visa svētceļojuma laikā. Bijušais tiesas ierēdnis glaimots palocījās.

— Vai ne, godājamais svētais tēvs, tā ir laba mācība republikai. Parīzē ļaudis spiež cits citu nost, kad līdzīgas ļaužu masas svin kādu savas vēstures pretīgu, asiņainu dienu ... Lai viņi nāk šurp pamācīties!

Doma, ka viņš sagādā nepatikšanas valdībai, kas to bija piespiedusi atkāpties no amata, sagādāja Bērto prieku. Viņš nekad nejutās laimīgāks Lurdā kā ticīgo lielo pieplūdumu laikā, kad bija jābaidās, lai burzmā netiktu saspiestas sievietes. Taču, kā likās, viņš jutās neapmierināts ar rezultātiem politiskajā propagandā, kādu tas katru gadu organizēja trīs dienas. Bērto pārņēma nepacietība, ka viss nenoritēja pieliekoši raiti. Kad taču reiz Lurdas dievmāte liks atgriezties monarhijai?

— Redziet, godājamais svētais tēvs, mūsu vienīgā iespēja, mūsu visīstākais triumfs būtu tas, ja spētu šurp atvest pilsētu strādnieku masas. Nu es vairs nedomāšu ne par ko citu un nenodarbošos ne ar ko citu kā vien ar šo lietu. Ak, kaut jel izdotos radīt katolisku demokrātiju!

Tēvs Furkāds bija kļuvis ļoti nopietns. Viņa skaistās, gudrās acis pieņēma sapņainu izteiksmi un skatieni aizklīda tālē. Cik gan bieži viņš sev bija spraudis mērķi — radīt šādu jaunu tautu! Bet vai tā sasniegšanai nebija nepieciešama otrā mesijas dievišķā elpa?

— Jā, jā, — viņš murmināja, — katolisku demokrātiju, ak, tas būtu cilvēces atdzimšanas sākums!

Tēvs Masiass viņu kvēli pārtrauca, iesaukdamies, ka beidzot tomēr visas pasaules tautas nonākšot pie tā, bet ārsts Bonamī, kuram likās, ka svētceļniekos jau samanāms viegls ticības atsalums, kratīja galvu un izteicās, ka grotas tēviem tomēr jākļūst vēl daudzkārt rosīgākiem. Viņš domāja, ka panākumi atkarīgi vispirmām kārtām no iespējami plašas brīnumu reklāmas. Un viņš izlikās starojam priekā un iztapīgi smējās, rādīdams uz trokšņaino slimnieku baru, kas gāja garām.

— Paskatieties taču! Vai tad viņi neaizbrauc daudz labākā izskatā? Daudzi gan neizskatās izdziedināti, bet viņi nes sevī veselības dīgli, esiet droši! Ak, šie labie ļaudis! Viņi dara vairāk Lurdas dievmātes slavas veicināšanai nekā mēs visi kopā.

Bet viņam bija jāapklust. Tiem garām aiznesa Djelafē kundzi ar zīdu apsistā kastē. To nolika pie pirmās klases vagona durvīm, kur istabene jau kārtoja saiņus. Žēlums sažņaudza visas sirdis, nelaimīgā sieviete trīs Lurdā pavadītajās dienās, likās, nebija atmodusies no garīgā paguruma. Kādu slimnieci visā viņas greznībā bija iznesuši no vagona atbraukšanas rītā, tādu sanitāri to atkal ienesa vagonā, — mežģīnēs tērptu un dārgakmeņiem rotātu, ar nedzīvu, neizteiksmīgu, sairstošas mūmijas seju; varētu pat teikt, ka Djelafē kundze bija sarukusi vēl vairāk, ka viņu atnesa šurp vēl mazāku, augumā kļuvušu līdzīgu bērnam, ko bija novārdzinājusi briesmīgā slimība, kas, saēdusi kaulus, tagad ārdīja muskuļu audus. Vīrs un māsa, nerodot nekāda mierinājuma, sarkanām, izraudātām acīm — jo viņi bija zaudējuši savu pēdējo

cerību — sekoja viņai kopā ar abatu Židēnu, tāpat kā seko līķim uz kapsētu.

— Nē, nē, tūlīt vēl nel — sacīja priesteris nesējiem, nejaudams tiem ievietot vagonā Djelafē kundzi. — Viņai vēl laika diezgan. Lai taču viņa vismaz izjūt līdz pēdējam mirklim saulaino debesu skaistumu!

Tad, ieraudzīdams Pjēru, abats Židēns viņu aizveda dažus soļus tālāk, atsākdams no bēdām salauztā balsī:

— Ak, esmu dziļi apbēdināts... Šorīt vēl es cerēju. Liku Djelafē kundzi aiznest uz grotu, noturēju viņai misu, tad atgriezos atkal grotā lūgt par viņu līdz pulksten vienpadsmitiem. Bet veltīgi, svēta jaunava mani neuzklausīja... Es, kuru viņa izdziedināja, es, nabaga vecs, nederīgs vīrs, es nepratu izlūgt no viņas dziedināšanu šai sievietei, tik skaistai, tik jaunai un tik bagātai sievietei, kuras dzīvei vajadzēja būt kā nepārtrauktiem svētkiem!... Protams, svētā jaunava zina labāk nekā mēs, pārējie, kas tai jādara, un es noliecos viņas priekša, es svētīju viņas vārdu. Bet īstenībā mana dvēsele ir pilna baigām skumjām.

Abats Židēns neizteica visu, viņš neatklāja savas domas, kas viņu tik dziļi satrauca lāga cilvēka vientiesībā, kuru nekad netraucēja kaisle un šaubas. Bet viņš domāja, ka šiem nabaga cilvēkiem, kas raudāja, — vīram un masai bija pārāk daudz miljonu; viņi bija atnesuši pārlieku skaistas dāvanas un bija devuši pārmērīgi daudz naudas bazilikai. Brīnumu taču nevar nopirkt, šīs pasaules bagātības drīzāk kaitē cilvēkiem dieva priekšā. Protams, svētā jaunava nebija kurla pret viņu lūgšanām, bet viņa tiem parādīja cietu, aukstu sirdi, lai vairak uzklausītu nabaga cilvēku vārgo balsi, kas naca šurp tukšām rokām, bagāti vienīgi mīlestībā; tos viņa tad apveltīja ar savu žēlastību un dievišķās mātes kvēlo līdzjūtību. Un nabaga neuzklausītie bagātnieki, māsa un nelaimīgais vīrs, stāvēdami blakus šīm nožēlojamām miesām, ko viņi aizveda, jutās kā pāriji dziedināto un mierināto nabadzīgo cilvēku vidū; likās, viņi apjukuši par savu greznību, viņi atkāpās, juzdamies mulsi un satriekti, un kaunējās, redzēdami, ka Lurdas dievmāte atvieglojusi ubadžu ciešanas, bet izturējusies pret viņiem nevērīgi, neveltīdama neviena skatiena skaistajai, varenajai dāmai, kas cīnījās ar nāvi savās mežģīnēs.

Pjēram, kurš vēl arvien neredzēja nākam de Gcrsēna kungu ar Marī, iešāvās prātā pēkšņa doma, ka viņi varbūt jau atrodas vagonā. Viņš atgriezās turp, bet vēl arvien redzēja uz sola tikai savu ceļasomu. Māsa Hiacinte un māsa Klēra Dezanža bija sākušas jau iekārtoties, gaidot slimniekus; kad Žerārs atveda mazajos ratiņos Sa-batjē kungu, arī Pjērs pielika roku, lai palīdzētu viņu iecelt vagonā, tas bija grūts darbs; viņi pat nosvīda. Kādreizējais profesors, ļoti noskumis, ļoti kluss un tomēr padevīgs liktenim, tūlīt izstiepās uz sola un ieņēma savu kaktu.

— Pateicos, kungi... Beidzot esmu atkal vietā, arī tas ir labi! Tagad mani vajadzēs izcelt vienīgi Parīzē.

Sabatjē kundze, ietinusi vīra kājas segā, izkāpa atkal uz perona un palika stāvam pie atvērtajām vagona durvīm. Viņa tērzēja ar Pjēru, bet pēkšņi sevi pārtrauca, iesaukdamās:

— Lūk, Māža kundze, viņa nāk, lai atkal apsēstos vecajā vietā... Viņa man vakar atklāti stāstīja par sevi. Ļoti nelaimīga nabaga sieviņa!

Sabatjē kundze to laipni uzrunāja un piesolījās uzraudzīt viņas mantas. Bet pienākusī Māža kundze atteicās, smējās un samulsusi dzīvi kustējās.

— Nē, nē! Es nebraukšu.

— Kā! Jūs nebrauksiet?

— Nē, nē! Es nebraukšu... Tas ir, es braukšu, bet ne ar jums, ne ar jums!

Viņa izskatījās tik dīvaina, tik saulaina, ka viņu tikko vairs varēja pazīt. Viņas priekšlaicīgi novītusī gaišmates seja staroja, viņa šķita desmit gadus jaunāka, it kā pēkšņi izrauta no savām pamestas sievas skumjām.

Māža kundze iesaucās bezgalīgā priekā:

— Es braukšu ar vīru... Jā, viņš ir atbraucis man pakaļ, viņš mani ved sev līdzi... Jā, jā, mēs braucam uz Lišonu, kopā, abi kopā!

Tad ar sajūsmā mirdzošām acīm viņa norādīja uz kādu pilnīga auguma melnīgsnēju vīrieti, jautra izskata un pūkām uz virslūpas, kurš pašlaik gatavojās pirkt laikrakstu.

— Paskatieties, lūk, kur mans vīrs, šis skaistais cilvēks, kurš jokojas tur pāri pretim ar laikrakstu pārdevēju... Viņš ieradās pēkšņi, šorīt, viņš mani ved līdzi, pēc divām minūtēm mēs kāpsim Tulūzas vilcienā... Ak, dārgā kundze, es jums izstāstīju visas savas bēdas, jūs saprotat arī manu laimi, vai ne?

Māža kundze nespēja klusēt, viņa atsāka atkal stāstu par briesmīgo vēstuli, kuru tā bija saņēmusi svētdien un kurā viņš sievai paziņojis, ka viņš aizslēgšot durvis, ja viņa izmantošot savu uzturēšanos šeit Lurdā, lai uzmeklētu viru Lišonā. Tas bija vīrietis, pie kura viņa bija izgājusi aiz mīlestības! Tas bija vīrietis, kas viņu pameta jau pirms desmit gadiem un kā ceļojošs aģents izmantoja savu pastāvīgo klejošanu, lai vadātu sev līdzi viegla rakstura sievietes no vienas Francijas robežas līdz otrai! Bet šoreiz bija diezgan, viņa bija lugusi debesīm dot viņai nāvi, jo viņa gluži labi zināja, ka neuzticīgais virs šobrīd atrodas Lišonā ar divām dāmām, divām māsām, kas abas bija viņa mīļākās. Kas tad bija noticis, mans dievs! Tas bija kā zibens spēriens, protams! Abām dāmām, bez šaubām, bija dots mājiens no augšas, viņām bija pēkšņi radusies apziņa par savu grēku, varbūt sapnī, kur viņas sevi ieraudzīja ellē. Bez jebkādiem paskaidrojumiem kādu vakaru viņas bija pazudušas no viesnīcas un atstājušas viņas vīru Šēzam, bet viņš, kurš nevarēja dzīvot viens, bija juties tik smagi sodīts, un viņam bija ienākusi prātā pēkšņa doma — uzmeklēt savu sievu, paņemt to līdzi un padzīvot ar viņu kopā vismaz nedēļu. Vīrs gan neko neteica, bet droši vien to bija skārusi dievišķā žēlastība, jo viņš bija pārāk mīlīgs un laipns, lai neticētu, ka tas ir viņa atgriešanās sākums.

— Ak, cik pateicīga es esmu svētajai jaunavai! — Māža kundze turpināja. — Viņa vienīgā to ir darījusi, es viņu sapratu vakarvakarā. Man likās, ka viņa man dod klusu zīmi tieši mirklī, kad mans vīrs izlēmis mani uzmeklēt... Tieši tai stundā es svēto jaunavu lūdzu, tas pilnīgi saskan... Redziet, nav taču vairs lielāka brīnuma, visi pārējie man izraisa smaidu — visas atjaunotās kājas un izzudušās vātis. Ak, lai svētīta Lurdas dievmāte, viņa izdziedināja manu sirdi!

Lielais, melnīgsnējais vīrietis atgriezās, un Māža kundze steidzīgi metās pie tā, aizmirsdama pat atvadīties. 5i negaidītā mīlas laime, novēlojies, otrreizējais medus mēnesis, vesela nedēļa, ko tā pavadīs Lišonā ar mīļoto cilvēku, padarīja šo sievieti tiešām neprātīgu savā priekā. Bet viņš, šis lāga vīrs, sašutuma un vientulības stundā atkal pievērsies sievai, kļuva laipns un piemīlīgs, jo šī dēka viņu uzjautrināja, un viņš sievu atrada daudz glītāku, nekā bija iedomājies.

5ai brīdī, slimnieku straumei nemitīgi pieaugot, beidzot pienāca Tulūzas vilciens. Kņada divkāršojās, burzma bija neiedomājama, iedarbojās signālugunis. Parādījās arī steigā atskrējušais stacijas priekšnieks, kurš kliedza, cik vien bija spēka:

— Uzmanību, tur lejā!... Atbrīvojiet taču sliecies!

Kāds dzelzceļa kalpotājs steidzās, lai aizstumtu no sliedēm tur aizmirstos ratiņus ar vecu sievieti. Izbijušos svētceļnieku bars vēl šķērsoja ceļu trīsdesmit metru attālumā no lokomotīves, kura lēnām nāca uz priekšu, dārdēdama un dūmu mutuļus mezdama. Citi, galvu zaudējuši, būtu nokļuvuši zem riteņiem, ja dzelzceļa kalpotāji tos nebūtu skarbi satvēruši aiz pleciem. Beidzot, neviena nesabraucis, vilciens apstājās starp matračiem, spilveniem un apstulbušu cilvēku bariņiem, kas vēl šurpu turpu skraidīja. Vagonu durvis atvērās, un pa tām viena ceļinieku straume izkāpa, bet otra straume iekapa, tās bija divas pretējas plūsmas, kas ietiepīgi sadrūzmējās, un kņada sasniedza kalngalu. Pie aizvērtajiem vagonu logiem parādījās galvas, sākumā ziņkāras, tad sastingušas no pārsteidzošā skata, it sevišķi izcēlās divas jaunu, brīnumdaru meiteņu galviņas, kuru lielās, skaidrās acis pauda sāpīgu līdzjūtību.

Māža kundze bija iekāpusi vagonā, vīram sekojot; viņa jutās tik laimīga, tik viegla, it kā viņai būtu vēl divdesmit gadi ka toreiz senajā kāzu ceļojuma vakarā. Vagonu durtiņas aizvērās, lokomotīve izgrūda ilgu svilpienu, tad saka lēnām kustēties, tusnīdama, smagi virzīdamās projām no ļaužu jūkļa, kas, atkal pārklādams sliedes, plūstin plūda aiz vilciena kā no pēkšņi atvērtām slūžām.

— Noslēdziet perona durvis! — sauca stacijas priekšnieks saviem ļaudīm. — Un esiet uzmanīgi, kad pados lokomotīvi!

Trauksmainajai burzmai vēl pievienojās aizkavējušies svētceļnieki. Garām pagāja Grivote liesmojošām acīm, satrauktiem dejas soļiem, viņai sekoja Elīza Rukē un Sofī Kuto, ļoti jautras, aizelsušās, jo bija skrējušas. Visas trīs steidzās sasniegt vagonu, kur māsa Hiacinte tās izbāra. Viņas gandrīz būtu palikušas grotā, kur reizēm svētceļnieki aizmirsās, nespēdami atrauties no lūgšanām, ,atkal un atkal pateikdamies svētajai jaunavai, bet vilciens taču tos gaidīja stacijā.

Pēkšņi Pjērs, kuru arī jau māca nemiers, jo viņš nezināja vairs, ko domāt, ieraudzīja de Gersēna kungu un Marī mierīgi stāvam zem perona nojumes un tērzējam ar abatu Židēnu. Pjērs steidzās tiem piebiedroties un teica, ka viņus gaidījis ar lielu nepacietību.

— Ko tad jūs īsti darījāt? Es jau sāku zaudēt cerību.

— Kā, ko mēs darījām? — izbrīnījies mierīgi atbildēja dc Gersēna kungs. — Mēs taču bijām grotā, jūs to labi zināt... Tur bija kāds priesteris, kas sprediķoja apbrīnojami. Mēs vēl tagad tur būtu, ja es pēkšņi neatcerētos, ka mēs aizbraucam... Mēs pat važoni paņēmām, kā jums apsolījām.

De Gersēna kungs aprāvās, lai paskatītos lielajā stacijas pulkstenī.

— Bet nav jau vēl nekādas steigas, pie velna! Vilciens nebrauks ātrāk kā pēc ceturtdaļstundas.

Tā bija patiesība, un Māri pasmaidīja laimē un priekā.

— Ak, Pjēr, kaut jūs zinātu, kādu laimi es guvu sev no šī pēdējā apmeklējuma pie svētās jaunavas! Es viņu redzēju man uzsmaidām un izjutu, ka viņa man dod spēku dzīvot... Tiešām, tās bij.a burvīgas ardievas, un jūs nedrīkstat mūs rāt, Pjēr!

Arī viņš pasmaidīja, mazliet kaunēdamies sava nervozā satraukuma. Vai tiešām viņš tik ļoti ilgojās būt projām no Lurdas? Vai baidījās, ka grota paturēs Man un meitene neatgriezīsies vairs? Tagad, kopš Marī atradās šeit, viņš brīnījās, ka jutās tik ļoti mierīgs.

Kad Pjērs ieteica tomēr kāpt vagonā, viņš ieraudzīja ārstu Saseņu, kas steidzās pie viņiem.

— Ak, mans labais doktor, es jūs gaidīju. Man tās būtu lielas bēdas, ja nevarētu jūs vēlreiz apskaut, iekams aizbraucu!

Bet vecais ārsts, uzbudinājumā drebēdams, to pārtrauca.

— Jā, jā, es nokavējos... Iedomājieties, ierados šeit jau pirms desmit minūtēm, es tur lejā patērzēju ar koman-doru, jūs zināt, ar to oriģinālo cilvēku. Viņš ņirgājās, redzēdams jūsu slimos iekāpjam vilcienā, lai tie, kā viņš teica, atgrieztos atkal savās mājās nomirt, kad ar to taču vispār būtu vajadzējis iesākt. Un, lūk, pēkšņi viņš nokrita manā priekšā, kā zibens ķerts... Tā bija trešā triekas lēkme, kuru viņš gaidīja ...

— Ak, mans dievs, — murmināja abats Židēns, kurš arī klausījās, — viņš zaimoja dievu, un debesis to sodi-1 jušas!

De Gersēna kungs un Marī klausījās satraukti un dziļi aizkustināti.

— Es liku viņu aiznest tur, noliktavas stūrī, — turpināja ārsts. — Ar viņu ir beigas, nespēju nekā vairs darīt, viņš nomirs, pirms vēl būs aizritējusi ceturtdaļstunda, droši vien... Pēc tam iedomājos par garīdznieku un steidzos šurp...

Viņš pagriezās.

— Kirē kungs, jūs viņu pazīstat. Nāciet man līdzi. Nevar taču ļaut kristīgam cilvēkam tā aiziet. Varbūt viņš atmaigs, atzīs savus maldus un samierināsies ar dievu.

Abats Židēns tūlīt sekoja ārstam; aiz viņiem de Ger-sēna kungs, kuru dziji saviļņoja doma par šo drāmu, veda Marī un Pjēru. Visi pieci iegaja bagāžas noliktavā, kas atradās divdesmit soļu attaluma no trokšņainā pūļa, kur neviens nezināja, ka tik tuvu gulēja cilvēks, cīnoties ar nāvi.

Šķūņa vientuļā kaktā, starp divām auzu maisu kaudzēm, komandors gulēja uz patversmes matrača, kas bija paņemts rezervē. Viņš bija tērpies savos vecajos svārkos, kuru pogcaurumā rotājās paplata, sarkana lentīte; kāds aiz piesardzības bija pacēlis viņa spieķi ar sudraba uzgali un rūpīgi nolicis to blakus matracim zemē.

Nekavējoties abats Židēns noliecās pār viņu.

— Mans nabaga draugs, jūs taču pazīstat mus, jūs dzirdat mūs, vai ne?

Komandora sejā, šķita, dzīvas bija vienīgi vēl acis; tās dzīvoja, un tajās mirdzēja vēl enerģiska spīts. Šoreiz trieka bija ķērusi labo pusi un laupījusi viņam valodu. Viņš tomēr šļupstēja dažus vārdus, likdams saprast, ka grib nomirt šeit, lai to nekustina un neapgrūtina vairs. Viņam nebija neviena tuvinieka Lurdā, kur neviens nekā nezināja par viņa pagātni un ģimeni, šeit viņš bija nodzīvojis trīs gadus, ieņemdams mazu vietiņu dzelzceļa dienestā, un tagad viņš laimīgu sejas izteiksmi redzēja beidzot īstenojamies savas kvēlās ilgas, savu vienīgo vēlēšanos — aiziet, aizmigt mūžīgā miegā, nogrimt visu dziedinošā nebūtībā. Komandora acis tiešām pauda šo lielo prieku.

— Vai jums vēl būtu kāda vēlēšanās? — atsāka abats Židēns. — Vai nevaram būt jums kaut kā noderīgi?

«Nē, nē,» komandora acis atbildēja, tajās bija lasāms, ka viņam ir labi, ķa viņš ir apmierināts. Jau trīs gadus nebija neviena rīta, kad viņš pieceldamies nebūtu cerējis vakarā gulēt kapsētā. Kad mirdzēja spožā saule, viņš mēdza izteikt savu vēlēšanos, ko pauda viņa seja: «Ak kāda skaista šķiršanās diena!» Un gaidīts viesis šim vīram bija nāve, kas nāca to atpestīt no pretīgās dzīves.

Ārsts Saseņs ar rūgtumu klusi apliecināja vecajam garīdzniekam, kurš lūdza viņu mēģināt vēl kaut ko darīt:

— Es šeit nevaru neko darīt, zinātne te ir bezspēcīga... Viņa liktenis ir izlemts.

Šai brīdī šķūnī ienāca kāda veca sieviete, astoņdesmit gadus veca svētceļniece, kura bija apmaldījusies un nezināja vairs, kurp iet. Viņa vilkās lēniem soļiem, atspiedusies uz spieķa, kliba un kupraina, sarukusi, maziņa kā bērns, ciezdama visas lielā vecuma kaites; viņa nesa jostas siksnā piekārtu, ar Lurdas ūdeni piepildītu blašķi, lai pagarinātu savu drausmīgo vecumu. Mirkli viņa vecuma apjukumā ļoti apmulsa. Viņa raudzījās mirstošajā vīrā, kurš gulēja izstiepies, stīviem locekļiem. Tad viņas neskaidrajās acīs pavīdēja vecas sieviņas labsirdība, veca — cietēja cilvēka līdzjūtība pret tādu pasit cietēju, un viņa tuvojās tam. Ar nemitīgi drebošo roku viņa paņēma savu blašķi un sniedza to mirstošajam vīram.

Abatam Židēnam tas bija pēkšņs gaismas stars, kā iedvesma no augšas. Viņš, kurš bija tik daudz lūdzis par Djelafē kundzes dziedināšanu un kuru svētā jaunava nebija uzklausījusi, juta sevī iekvēlojamies jaunu paļāvību ticībai; viņš bija pārliecināts, ja komandors dzers, viņš liks dziedināts. Priesteris nokrita ceļos uz matrača malas.

— Ak, mans brāli, tas ir pats dievs, kas jums sūta šo sievieti!... Samierinieties ar dievu, dzeriet un lūdziet, bet mēs visi lūgsim no sirds un dvēseles dieva žēlastību ... Dievs grib jums paradīt savu varenību, dievs darīs lielu brīnumu un piecels jūs kājās, lai jūs vadītu vēl ilgus gadus uz šīs zemes un jūs mīlētu un slavētu viņu.

Nē, nē! Mirdzošās kornandora acis teica «nē!». Viņš lai būtu tikpat gļēvs kā svētceļnieku ganāmpulki, kas atnākuši no tālienes ar tik lielām grūtībām, lai mestos ceļos uz zemes, raudātu un lūgtu debesis ļaut viņiem vēl dzīvot vienu mēnesi, vienu gadu, desmit gadus vēl! Bija taču tik labi, tik vienkārši — mierīgi nomirt savā gultā! Pagriezies pret sienu un nomirsti.

— Dzeriet, mans brāli, es jūs ļoti lūdzu ... Tā ir pati dzīvība, ko jūs dzersiet, spēks un veselība, un tas arī ir pats dzīves prieks... Dzeriet, lai jūs- atkal kļūtu jauns un sāktu dievbijīgu dzīvi, dzeriet, lai dziedātu slavas dziesmas dievišķīgajai mātei, kas glābs jūsu miesu un dvēseli! . .. Viņa runā ar mani, jūsu augšāmcelšanās ir droša.

Nē, ne! Acis atteicās, atstūma dzīvību ar pieaugošu spītu, kas tagad jaucās ar klusām bailēm no brīnuma. Komandors neticēja, trīs gadus viņš par šīm daudzinātajam dziedināšanām bija raustījis plecus. Bet vai tad šai dīvainajā pasaulē varēja zināt, kas bija sagaidāms? Notika taču tik neparasti gadījumi! Un ja nu tiešām gadījuma pēc šim ūdenim būtu pārdabisks spēks, ja nu viņi ar varu spiež to dzert, — tas būtu briesmīgi atkal dzīvot no jauna, atsākt savu katorgu, panest baigās ciešanas, ko Lāears, šis nožēlojamais, brīnuma izredzētais, panesa divreiz! Nē, nē! Viņš negribēja dzert, viņš negribēja izaicināt drausmīgo augšāmcelšanās iespējamību.

— Dzeriet, dzeriet, mans brāli, — atkārtoja vecais priesteris asarām acis, — neatstumiet tik cietsirdīgi debesu žēlastību!

Un pēkšņi notika kaut kas baigs, pusmirušais cilvēks pacēlās sēdus, nokratīdams žņaudzošās stinguma važas un mirkli atbrīvodams savu saistīto mēli, stomīdamies, skarbā, dusmīgā balsī iesaucās:

— Nē, nē, nē!

Pjērs aizveda projām veco, izbiedēto svētceļnieci un parādīja tai ceļu. Viņa nebija sapratusi šo noraidījumu svētajam ūdenim, kuru tā nesa kā bezgala vērtīgu dārgumu, kā dieva mūžības dāvanu nabaga cilvēkiem, kas negrib mirt. Kliba, kupraina, vilkdama pie spieķa savu astoņdesmit gadu nožēlojamās atliekas, viņa pazuda steidzīgajā pūlī, kvēli vēlēdamās dzīvot, izslāpusi pēc svaiga gaisa, saules un trokšņa.

Marī un viņas tēvs nodrebēja, redzot šīs nāves alkas, šis dedzinošās slāpes pēc nebūtības, ko parādīja komandors. Ak, dusēt, dusēt bez sapņiem bezgalīgā ēnā mūžīgi, nekas nevar būt saldāks šai pasaulē! Tās nebija cerības uz citu, labāku dzīvi, vēlēšanās beidzot laimi gūt vienlīdzības un taisnības paradīzē; tās bija vienīgi ilgas pēc tumšas nakts un bezgalīgas snaudas, tas bija alkas pēc prieka aiziet no dzīves uz mūžu. Arī ārstam Saseņam pārskrēja tirpas, jo arī viņš loloja vienu vienīgu domu, gaidot tā mirkļa svētlaimi, kad viņš aizies. Bet viņu, šo dzīvi atstājušo, gaidīja viņa dārgās nelaiķes — sieva un meita, ar kurām tas satiksies mūžīgajā dzīvē; kāds gan ledains saltums viņu stindzinātu, ja viņš vienu vienīgu mirkli sev iztēlotos, ka nesastaps viņas tur!

Ar pūlēm abats Židēns piecēlās. Viņam šķita, ka ieraudzījis komandoru tagad pievēršam savas acis Marī. Izmisis par veltīgajām lūgšanām, abats gribēja tam parādīt piemēru dieva labsirdībai, kuru tas atstūma.

— Jūs viņu pazīstat, vai ne? Jā, tā ir tā pati jaunā meitene, kura sestdien atbrauca šeit tik slima, ar paralizētām abām kājām. Un šobrīd jūs viņu redzat tik veselu, stipru un skaistu ... Debesis meitenei parādījušas žēlastību, viņa ir atdzimusi savai jaunībai, ilgajam mūžam, kuram radīta, lai dzīvotu ... Vai jums nav nekādas nožēlas, raugoties viņā? Vai jūs gribētu, lai arī viņa, šis bērns, mirlu, un vai jūs arī viņai būtu devis padomu nedzert svēto ūdeni?

Komandors nespēja atbildēt, bet viņa acis nenovērsās vairs no Marī jaunās sejiņas, kur bija lasāma tik liela laime par augšāmcelšanos, tik bezgalīgas cerības uz neskaitāmam nākamās dzīves dienām; un asaras atmirdzēja, sariesās zem plakstiem un ritēja pār jau stingajiem ko-mandora vaigiem. Viņš, protams, raudāja par Marī, viņš domāja par otro brīnumu, kuru viņai bija novēlējis, ja tā kļūs vesela, — kļūt arī laimīgai. Tas bija veca vīra aizkustinājums, kurš pazina šīs pasaules ciešanas un juta līdzi visām sāpēm, kas gaidīja šo radījumu. Ak, nabaga sieviete, cik bieži varbūt tā nožēlos, ka nav nomirusi savā divdesmitajā gadā!

Tad komandora acis satumsa, it kā pēdējās līdzjūtības asaras tās aizplīvurotu. Tās bija beigas, iestājās sabrukums, un garīgā apziņa dzisa līdz ar elpu. Viņš novērsās un nomira.

Tūlīt arī ārsts Saseņs aizveda Marī.

— Vilciens atiet, steidzieties, steidzieties!

Tiešām, caur pūļa kņadu līdz viņiem atlidoja zvana skaņas. Kad ārsts bija uzdevis diviem sanitāriem apsargāt līķi, kuru aiznesīs vēlāk, kad vilciens vairs nebūs šeit, viņš gribēja pavadīt savus draugus līdz vagonam.

Visi steidzās. Viņiem pievienojās abats Židēns pēc tam, kad bija noskaitījis īsu lūgšanu, lai šī nemiera māktā dvēsele gūlu mūžīgo mieru. Kad Marī Pjēra un de Gcr-sēna kunga pavadībā skrēja pa peronu, viņu aizturēja ārsts Bonami un triumfēdams stādīja meiteni priekšā tēvam Furkādam.

— Godājamais svētais tēvs, lūk, de Gersēna jaunkundze, kura tik brīnišķīgā veidā izdziedināta vakar, pirmdienā.

Svētā tēva smaids staroja kā ģenerālim, kuram atgādina viņa vissvarīgāko uzvaru.

— Es zinu, es zinu, es biju tur... Mana dārga meita, dievs jūs ir svētījis starp visiem, ejiet un slavējiet viņa vārdu.

Tad viņš apsveica de Gersēna kungu, kurš tēva lepnumā izjuta pārdabisku prieku. Tās bija īstas ovācijas, kas nu sākās; laipni vārdi, jūsmīgi skatieni, kas pavadīja jauno meiteni no rīta pa Lurdas ielām, to atkal apvija pēdējā minūtē pirms aizbraukšanas. Lai gan zvans noskanēja vēlreiz, sajūsminātie svētceļnieki apstāja Māri aplī, šķita, ka viņa iemieso sevi visa svētceļojuma slavu, reliģijas triumfu, kas tagad skanēs visās pasaules malās.

Pjērs bezgala apjuka, pamanīdams blakus sāpju salauztos Djelafē kungu un 2usēra kundzi. Abu skatieni bija pievērsti Marī, viņi bija pārsteigti tāpat kā visi citi par neparasto dziedināšanu, ko bija piedzīvojusi šī jaunā meitene, kuru visi bija redzējuši nekustīgu, novārgušu, ar zemei līdzīgu, pelēku sejas krāsu. Kādēļ gan tika dziedināts šis bērns? Kādēļ ne šī jaunā sieviete, mīļotā sieva, kuru tie veda tagad mājup mirstošu? Viņu mulsa un kauns šķita kļūstam vēl lielāki, kā bagāti pāriji viņi turējās nomaļus, juzdamies neērti; kā atvieglojums tiem bija trīs sanitāri, kas ar pūlēm iecēla Djelafē kundzi pirmās klases kupejā, kur arī viņi savukārt varēja pazust abata 2i-dēna sabiedrībā.

Dzelzceļa kalpotāji jau sauca: «Iekāpt, iekāpt!» Tēvs Masiass, kuram bija uzdota vilciena svētceļnieku reliģiskā vadība, ieņēma savu vietu, atstādams uz perona tēvu Fur-kādu, kas atbalstījās uz ārsta Bonamī pleca. 2erārs un Bērto steigā atvadījās no dāmām, bet Raimonda pievienojās Dezanjo un Volmāra kundzēm, kuras jau bija novietojušās savās vietās; beidzot arī dc 2onkjēra kundze steidzās uz vagonu, kur tā nonāca reizē ar Gersēniern. Visi spiedās, sauca un izbīlī skrēja gar bezgalīgi garo vilcienu no viena gala līdz otram; pašlaik tam bija pievienota lokomotīve, viscaur no vara darināta mašīna, kas spīdēja spoži kā saule.

Pjērs palaida Marī sev pa priekšu, kad pēkšņi, skriedams lēkšiem, parādījās Vinjerona kungs un uzsauca Pjēram:

— Tā ir derīga, tā ir derīga!

Gluži sarkans viņš rādīja savu biļeti, vicinādams to gaisā. Un viņš auļoja tālāk līdz pat kupejai, kur sēdēja viņa sieva ar dēlu, lai tiem pastāstītu jauno ziņu.

Kad Marī ar tēvu bija novietojušies, Pjērs palika vēl kādu minūti uz perona kopā ar ārstu Saseņu, kas to apskāva kā tēvs. Pjērs gribēja, lai viņš apsola atgriezties Parīzē un atkal pamazām atsāk savu praksi. Bet vecais ārsts kratīja galvu.

— Nē, nē, mans mīļais draugs, es palikšu... Viņas ir šeit, viņas mani sargā.

Viņš pieminēja mīļās nelaiķes.

Tad, dziļi aizkustināts, klusi teica:

— Ardievu!

— Nevis ardievu, mans labais doktor, bet uz redzēšanos!

— Jā gan, ardievu ... Koinandoram bija tomēr taisnība. Nav nekā labāka kā mirt, bet — lai celtos augšā citai dzīvei.

Barons Siīrs deva rīkojumu noņemt baltos karogus no vilciena pirmā un pēdējā vagona. Dzelzceļnieku saucieni tagad skanēja daudz pavēlošāk: «Iekāpt, iekāpt!» Izcēlās vislielākais apjukums, jo brāzās šurp vēl pēdējais vilnis nokavējušos svētceļnieku, kas steidzās apstulbuši, nosvīduši, bez elpas. Vagonā de Žonkjēra kundze un māsa Hiacinte skaitīja savus ļaudis. Grivote, Elīza Rukē un Sofī Kuto bija šeit. Sabatjē kundze sēdēja savā vietā iepretim vīram, kurš, acis pa pusei aizvēris, pacietīgi gaidīja vilciena atiešanu.

Te kāda balss ievaicājās:

— Bet vai tad Vensēna kundze vairs nebrauks atpakaļ ar mums?

Māsa Hiacinte, kura bija izliekusies no vagona un pārmija vēl smaidu ar bufetes vagona durvīs stāvošo Ferānu, iesaucās:

— Lūk, viņa ir klāt!

Vensēna kundze, šķērsodama sliedes, atskrēja pēdējā aizelsusies un apmulsusi. Tūlīt arī Pjērs neviļus uzmeta skatienu viņas rokām. Tās bija tukšas.

Tagad aizvēra visas durvis, tās noklaudzēja cita pēc citas. Vagoni bija pilni, atlika vienīgi dot signālu. Spraus-lodama un dūmodama lokomotīve izgrūda pirmo, spalga prieka pilno svilpienu, un saule, kas līdz šim brīdim bija slēpusies it kā aiz miglas plīvura, izkliedēja vieglos mākonīšus, un tas zeltā atmirdzēja viss vilciens kopumā ar savu it ka no zelta darināto lokomotīvi, kura šķita aiztraucam uz leģendu paradīzi. Tā bija bērnišķīga un dievišķa prieka pilna aizbraukšana, bez jebkādā rūgtuma. Šķita, ka visi slimie ir izdziedināti. Kaut arī viņus aizveda tādā pašā veselības stāvoklī, kādā tie bija atvesti šurp, viņi tomēr aizbrauca apskaidroti, juzdamies laimīgi vismaz uz stundu. Pat visniecīgākā greizsirdības izpausme nebojāja viņu draudzīgo noskaņu; tic, kuri nebija izdziedināti, priecājās un gavilēja par citu izdziedināšanu. Noteikti pienāks taču arī reiz viņu kārta, vakardienas brīnums nozīmēja viņiem oficiālu rītdienas brīnuma solījumu. Dedzīgās lūgšanās pavadītajās trijās dienās viņu ilgu kvēle nebija izdzisusi, nedziedināto ticība bija tikpat kvēla kā iepriekš, jo viņi bija pārliecināti, ka svētā jaunava viņu dziedināšanu vienkārši atlikusi uz vēlāku laiku, lai glābtu viņu dvēseles. Viņos, visos šajos nabaga pēc dzīves izsalkušajos cilvēkos kvēloja neizdzēšama mīlestība, nenomācama cerība. Tā bija pēdējā prieka izpausme pārpildītajos vagonos, izcilas laimes nesavaldīga jūsma, smiekli un izsaucieni: «Līdz nākošajam gadam! Mēs atgriezīsimies, mēs atgriezīsimies!» Un mazās, jautrās De-bessbraukšanas ordeņa klostera māsas sita plaukstās, un astoņsimt svētceļnieku dziedāta atskanēja pateicības dziesma Magnificat.

Magnificat anima mea Dominum ...

Tad stacijas priekšnieks, kas tagad bija nomierinājies un stāvēja, rokas gar sāniem nolaidis, pavēlēja dot signālu. No jauna lokomotīve iesvilpās, pēc tam sakustējās un ritēja projām spožajā saulē kā staru vainaga mirdzā. Uz perona palika tēvs Furkāds, atspiedies pret ārsta Bo-nami plecu; lai gan pats ļoti ciezdams slimās kājas dēļ, viņš tomēr pavadīja ar smaidu savu dārgo bērnu aizbraukšanu, bet Bērto, Žerārs un barons Siīrs sastādīja otru slimnieku partiju, un tiem blakus ārsts Saseņs un Vinje-rona kungs vēdināja ar mutautiņiem. Pa garāmslīdošo vagonu logiem izliecās līksmas galvas, un kabatlakatiņi plivinājās vilciena saceltajā vējā. Vinjerona kundze piespieda Gistavu parādīt savu bālo sejiņu. Ilgi vēl bija redzama Raimondas apaļā rociņa, kas māja sveicienus. Marī kā pēdējā vēl skatījās, kā izzūd Lurda koku zaļajās lapotnēs.

Triumfējošs, mirdzošs un dunošs vilciens izzuda gaišajos laukos; skaļās balsīs skanēja dziesma.

— Et exullavit spiritus meus in Deo salutari mea,

Atkal baltais vilciens brauca atcc|ā uz Parīzi. Trešās klases vagonā, kur skaļās, spalgās balsīs dziedātā pateicības dziesma Magniļicat pārspēja riteņu dimas, bija atkal tā pati slimnieku palāta, pārvietojamā, kopējā hospitāļa zāle, kuru varēja pārskatīt, pārlaižot vienu acu uzmetienu pār zemajām starpsienām norobežotām nodaļām, pār šo steigā iekārtotās lazaretes nekārtību un jucekli. Puspaslēpti zem soliem juku jukām mētājās naktstrauki, mazgājamās bļodas, slotas un sūkļi. Visur pacēlās saiņu grēdas, nožēlojamu, nabadzīgu, nolietotu priekšmetu kaudzes; mākslīgi radītais aizsprosts sākās jau pie pašiem griestiem, un tie bija pie vara āķiem piekārti vīstokļi, grozi, maisi, kas šūpojās šurpu turpu bez mitas. Tās pašas Debessbraukšanas ordeņa klostera māsas, tās pašas aizgādnības apvienības dāmas bija šeit ar saviem slimniekiem starp cieši kopā sablīvētiem veseliem svētceļniekiem, kuri jau cieta no mokošā karstuma un nepanesamās smakas. Pašā vagona galā atkal bija vesela kupeja, kuru aizņēma sievietes, desmit svētceļnieces, cita pie citas saspiedušās, jaunas un vecas, visas nožēlojami neglītas, skaļi dziedādamas žēlabainos un nepareizos toņos.

— Cikos mēs būsim Parīzē? — de Gersēna kungs jautāja Pjēram.

— Domāju, rīt, pulksten divos pēc pusdienas, — atbildēja garīdznieks.

Kopš aizbraukšanas brīža Marī vēroja Pjēru ar nemiera pilnām bažām, it kā pēkšņu raižu nomākta, par kurām tā neko neteica. Taču atgūtās ziedošās veselības priekā viņa atkal smaidīja.

— Divdesmit divas stundas ceļā, ak! Tas tomēr būs īsāks un ne tik grūts, kā šurp braucot!

— Bez tam, — atsāka viņas tēvs, — mēs taču tur atstājām vienu otru, tagad mums ir ērtāk.

Tiešām, Māža kundzes iztrūkuma dēļ atbrīvojās kakts sola galā, kuru Marī, tagad sēžot, neaizņēma ar saviem ratiņiem; un pat mazā Sofī bija ievietota blakus kupejā, kur vairs nebija ne brāļa Izidora, ne viņa māsas Martas, kura bija palikusi Lurdā, kā stāstīja, pie kādas dievbijīgas dāmas par kalponi. Otrpus nodalījuma de Žonkjēra kundze un māsa Hiacinte izmantoja savukārt vietu, kur, šurp braucot, bija atradusies Vētī kundze. Viņām bija ienākusi prātā doma atbrīvoties arī no Elīzas Rukē, novietojot viņu

kopā ar Sofī, paturot tādā kārtā pie sevis vienīgi Sabatjē laulāto pāri un Grivoti. Sī pārkārtojuma dēļ bija vairāk gaisa un varēja cerēt, ka būs pat iespējams mazliet pagulēt.

Tikko bija nodziedāts Magnificat pēdējais pants, dainas beidza iekārtoties, cik vien iespējams ērti un mājīgi. Vispirms kaut kur bija jānovieto ar ūdeni piepildītās cinka krūzes, kas bija par traucēkli viņu kājām. Visiem lodziņiem vagona kreisajā pusē bija nolaisti aizkariņi, jo slīpie saules stari krita tieši uz vilcienu un lauzās tajā ar svelmainu mirdzu. Pēdējie negaisi gan bija mazinājuši putekļus, un nakts droši vien būs vēsa. Tagad ciešanu bija mazāk, jo nāve bija paņēmusi grūti slimos, bet šeit bija palikušas vienīgi trulas, noguruma apskurbinātas sāpes, kas pamazām pārvērtās lēnā stingumā. Drīz vajadzēja iestāties reakcijai, garīgam pagurumam, kas vienmēr seko lieliem morāliem satraukumiem. Dvēseles bija atdevušas visus savus spēkus, brīnumi bija notikuši, tagad sākās atslābums, dziļa atvieglojuma trulums.

Līdz Tarbai visi bija ļoti nodarbināti, katrs iekārtojās un ieņēma savu vietu. Kad vilciens atstāja šo staciju, māsa Hiacinte piecēlās un sita plaukstās.

— Mani bērni, mēs nedrīkstam aizmirst svēto jaunavu, kura bijusi tik laba ... Sāksim ar rožukroni.

Viss vagons skaitīja kopā ar viņu pirmās rožukroņa lūgšanas, kur tika pieminētas piecas prieka pilnas mistērijas: Marijas pasludināšana, Marijas apmeklēšana, Kristus piedzimšana, Marijas šķīstīšana un atkal atrastais Jēzus. Pēc tam skanēja slavas dziesma «Raugāmies debesu erceņģelī...» tik skaļi, ka zemkopji tīrumos pacēla galvas un noskatījās pakaļ vilcienam, kas aizskrēja garām dziedādams.

Marī apbrīnoja plašo ainavu, bezgalīgās debesis, kas pamazām bija atbrīvojušās no dūmakainās miglas un kļuvušas dzidri zilas. Skaistajai dienai bija brīnum jauks noslēgums. Bet jaunās meitenes skatieni atkal pievērsās Pjēram mēmās skumjās, kas jau pirms tam bija aizplīvurojušas viņas acis, kad pēkšņi viņai blakus atskanēja skaļas raudas. Dziesma bija pabeigta, Vensēna kundze kliedza un šļupstēja nesakarīgus, asarām apslāpētus vārdus.

— Ak, manu nabaga mazulīt!... Ak manu dārgumiņ, tu mans lolojums, mana dzīve...

Līdz šim viņa bija drūmi sēdējusi savā kaktā, it kā gribēdama tajā nogrimt un pazust. Sēdēdama tur sakniebtām lūpām, aizvērtiem acu plakstiem, skarbā klusēšanā, viņa nebija teikusi neviena vaida, lai vēl vairāk ierautos savās briesmīgajās sāpēs. Bet, atverot acis, viņa ieraudzīja pie durvīm karājamies ādas siksnu; redzot šo siksnu, kuru viņas bērns bija aizskāris, ar kuru tas bija rotaļājies, Vcnsēna kundzi sagrāba tik dziļš izmisums, ka zuda visa viņas apņemšanās būt mierīgai.

— Ak, mana nabaga mazā Rozā ... Viņas rociņas satvēra šo siksnu, viņa to grozīja, apskatīja, un tā arī bija viņas pēdējā rotaļlieta... Ak, tad mēs taču bijām divas, tad viņa vēl bija dzīva, es viņu vēl turēju uz ceļiem, turēju savās rokās. Tas taču bija tik skaisti, tik skaisti!... Bet nu man viņas vairs nav,man viņas nekad vairs nebūs, manas nabaga mazās Rozas, manas nabaga mazās Rozas!

Apmulsusi, raudādama viņa skatījās uz saviem tukša jiem ceļiem, tukšajām rokām, ar kurām tā vairs nezināja, ko iesākt. Savu meitiņu viņa tajās bija tik ilgi aijājusi, tik ilgi nēsājusi, ka viņai tagad likās, ka atņemta daļa viņas pašas būtnes, ka vienas darbības nu bija mazāk, un viņa jutās kļuvusi mazvērtīga, nevienam nevajadzīga; neprātīgās sāpēs viņai visi locekļi nu šķita lieki. Rokas un kājas viņu traucēja.

Pjērs un Marī, dziļi aizkustināti, centās palīdzēt Ven-sēna kundzei, meklēdami mīļus vārdus, ar ko mierināt nelaimīgo māti. Pamazām no aprautajām frāzēm, kas jaucās ar asarām, viņi uzzināja par sāpju ceļiem, kurus nelaimīgā sieviete bija izstaigājusi kopš mazās meitiņas nāves. Vakar no rīta, kad viņa mazo Rožu jau mirušu aiznesa savās rokās, negaisā, viņa droši vien bija ilgu laiku gājusi kā akla un kurla zem lietus gāzmas. Viņa vairs neatcerējās ne laukumus, kurus bija šķērsojusi, ne ielas, pa kurām staigājusi šai ļaunajā Lurdā, šai bērnu slepkavotājā Lurdā, kuru viņa nolād!

— Ak, es nekā vairs nezinu, nekā nezinu ... Jā, cilvēki mani uzņēma, izrādīja man līdzjūtību, tic bija ļaudis, kurus es nepazīstu, kuri kaut kur dzīvo... Ak, es vairs nezinu, kur, tur augšā, ļoti tālu, pilsētas otrā galā... Bet tie noteikti bija ļoti trūcīgi ļaudis, jo redzu sevi atkal nabadzīgā istabā ar savu dārgo, gluži stingo mazulīti, kuru viņi nolika gultā ...

Sīs atmiņas uzplūdā Vensēna kundzi sagrāba jauna asaru lēkme, kas viņu raustīja un smacēja.

— Nē, nē, es negribēju šķirties no viņas dārgajām, mazajām miesiņām, atstājot viņu šai riebīgajā pilsētā... Es nevaru noteikti pasacīt, bet tie laikam bija tie paši nabadzīgie cilvēki, kas mani vadaja. Ak, kur gan mēs gājām, mēs bijām pie visiem svētceļojuma organizētājiem un dzelzceļa kungiem... Es tiem sacīju: «Bet kas lad jums par to? Atļaujiet man viņu aizvest atpakaļ uz Parīzi savās rokās. Tā es viņu šurp atvedu dzīvu, tikpat labi varu viņu aizvest arī mirušu. Neviens neko nemanīs, jo domās, ka viņa guļ...» — bet visi šie ļaudis, visi šie priekšnieki kliedza uz mani, dzina mani projām, it kā es viņiem prasītu kaut ko negodīgu. Tad es viņiem galu galā pateicu visādas muļķības. Vai nav tā? Ja tik daudz tiek darīts, lai atvestu šurp nāvei tādu vairumu slimu cilvēku, tad vajag uzņemties arī rūpes šos mirušos aizgādāt atpakaļ ... Un stacijā, vai jūs zināt, cik viņi beidzot man prasīja? Trīssimt franku, jā, man liekas, tāda bija šī cena. Augstais dievs, trīssimt franku no manis, ja esmu atbraukusi ar trīsdesmit sū kabatā, no kuriem man vairs atlikuši tikai pieci! To es nespēju nopelnīt, šujot veselu pusgadu. Viņi varēja prasīt man dzīvību, to es labprāt būtu atdevusi... Trīssimt franku! Trīssimt franku par šo mazo putniņa ķermenīti! Justos tik ļoti apmierināta, ja būtu varējusi to vest sev līdzi uz saviem ceļiem.

Pēc tam Vcnsēna kundze, klusi stomīdamās, turpināja.

— Ai, kaut jūs zinātu, ar kādiem saprātīgiem vārdiem šie nabaga ļaudis pierunāja mani izlemt aizbraukt!... Man, vienkāršai strādniecei, kuru gaida viņas darbs, jāatgriežas Parīzē; turklāt man taču arī nebija līdzekļu, lai varētu zaudēt savu biļeti, tāpēc bija jāatnāk atkal uz vilcienu, kas atiet pulksten trijos un četrdesmit... Viņi vēl teica, ka cilvēkam jāsamierinās ar visu, ja nav bagāts. Vienīgi bagātie cilvēki var paturēt savus mirušos, vai ne? Tikai tie var darīt ar saviem mirušajiem, kā paši grib... Un es neatminos vairs, es neko vairs neatminos! Es pat vairs nezināju, cik ir pulkstenis, nekad nebūtu spējusi atrast staciju. Pēc apbedīšanas tur lejā, kādā vietā, kur auga divi koki, nabadzīgie cilvēki mani atveda šurp pus-ārprātīgu, viņi mani atveda un iestūma vagonā tieši tajā brīdī, kad vilciens gāja projām... Cik grūti, cik grūti bija atrauties no turienes, it kā mana sirds būtu tur palikusi aprakta! Cik tas ir briesmīgi, cik tas ir briesmīgi, mans dievs!

— Nabaga sieviete! — Marī murmināja. — Saņemiet drosmi, lūdziet svētajai jaunavai palīdzību, ko viņa nekad neatsaka bēdu nomāktajiem.

šos vārdus dzirdot, Vensēna kundze sāka drebēt niknās dusmās.

— Tā nav taisnība! Svētā jaunava smejas par mani, svētā jaunava ir mele!... Kāpēc viņa mani maldināja? Nekad es nebūtu braukusi uz Lurdu, ja nebūtu dzirdējusi šo balsi baznīcā. Mana meitiņa vēl dzīvotu, varbūt ārsti man viņu būtu izglābuši... Es taču nekad nebūtu ne soli spērusi pie mācītājiem! Ak, man tomēr bija taisnība! Nav tādas svētās jaunavas! Nav tāda mīļā dieva!

Un viņa bez padevības liktenim, bez ilūzijām un cerībām turpināja savus zaimus vienkāršas, no tautas vidus nākušas sievas rupjajā niknumā, izkliegdama savas ciešanas tik skarbi, ka bija jāiejaucas māsai Hiacintei.

— Nelaimīgā, kļūsiet! Tas ir mīļais dievs, kas jūs tagad soda, jo viņš liek jūsu brūcei asiņot.

Šis skats turpinājās vēl ilgi, un, kad vilciens pilnā tvaikā pabrauca garām Risklai, māsa Hiacinte atkal sita plaukstās, dodama signālu sākt Laudate, laudate Mariam.

— Dziedāsim nu, dziedāsim, mani bērni, visi kopā un no visas sirds.

Lai visas balsis debesīs un virs zemes tev, svētā dievmāte, slavu dzied.

Laudate, laudate, laudate Mariam.

šī mīlestības dziesma noslāpēja Vensēna kundzes balsi, tagad viņa vairs tikai raudāja, seju iespiedusi abās rokās, nogurusi aiz sašutuma, viņas spēki bija izsīkuši, un viņa nevarīgi stostījās kā nabaga sāpju un pārguruma notrulināta sieviete.

Arī vagonā pēc dziesmas nodziedāšanas nogurumu juta visi. Vienīgi mundrā māsa Hiacinte un maigā, nopietnā un trauslā māsa Klēra Dczanža, tāpat kā izbraucot no Parīzes un uzturēšanās laikā Lurdā, saglabāja arī tagad savam amatam raksturīgo, pie visa kā pieradušo un visu pārvarošo gaišo mieru, ko līksmi izstaroja viņu baltie priekšauti un galvassegas. De Žonkjēra kundze, kura tikpat kā nebija gulējusi šīs piecas dienas, pielika visas pūles, lai turētu atvērtas savas nogurušās acis, taču juzdamās tomēr sajūsmināta par ceļojumu, jo viņa atgriezās mājas ar lielu prieku sirdi — viņai bija izdevies izprecināt meitu, un veda sev lidzi vislielāko brīnumu, Marī — izdziedināto meiteni, par kuru runāja visi. Dc Žonkjēra kundze apņēmās šonakt pagulēt, lai gan vagonu stipri kratīja, bet viņu māca slepenas bailes par Grivoti, kura viņai likās visai dīvaina, satraukta un drūma, skumjām acīm un drudžaini kvēlošiem vaigiem, kurus klāja bāli violeti plankumi. Desmit reizes viņa bija mēģinājusi Grivoti pierunāt izturēties mierīgi, bet nevarēja panākt, lai la nekustētos, saliktu rokas un aizvērtu plakstus. Laimīgā kārtā cilas slimnieces neradīja nekādu nemieru de Žonkjēr a kundzei, visas jutās tik atvieglotas vai arī nogurušas, ka jau snauda. Elīza Rukē bija nopirkusi kabatas spoguli — lielu, apaļu spoguli, kurā lūkoties viņa nekad nepiekusa, uzskatīdama sevi par skaistuli un, katru mirkli konstatēdama savas dziedināšanas panākumus, koķeti sakniebdama lūpas, mēģinādama smaidīt tagad, kad viņas briesmoņa seja vērtās cilvēcīga. Par Sofī Kuto jātcic, ka viņa klusi rotaļājās, viņa bija noāvusi kajas un, redzēdama, ka neviens vairs neprasa apskatīt viņas kājiņu, atkārtoja, ka droši vien viņai zeķē iekļuvis akmentiņš; un, kad vēl arvien viņas svētās jaunavas apsvētītajai kājai neviens nepievērsa nekādu uzmanību, viņa pati to turēja rokās, glāstīja un šķita sajūsmināta, ka var to aptaustīt un rotaļāties ar to.

De Gersēna kungs bija piecēlies kājās un, atspiedies pret starpsienu, raudzījās Sabatjē kungā.

— Ak, tēt, tēt, — pēkšņi ierunājās Marī, — paskaties taču uz šo dobumu solā! Tas palicis šeit no manu ratiņu dzelzs apkaluma!

Sī mazā zīmīte tā iepriecināja Marī, ka mirkli viņa aizmirsa slepenās raizes, ko gribēja noklusēt. Tāpat kā Vcnsēna kundzē sāka šņukstēt, ieraugot ādas siksnu, kuru viņas meitiņa bija aizskārusi, Marī pēkšņi iesaucās prieka uzplūdumā, ieraugot skrambu solā, kas tai atgādināja viņas ilgās mokas šai vietā, visas aizgājušās šausmas, kas izgaisa kā ļauns sapnis.

— Un ja vien iedomājas, ka pagājušas tikko četras dienas! Es gulēju šeit, es nevarēju pakustēties, un tagad es eju un nāku, un jūtos tik labi, mans dievs!

Pjērs un dc Gersēna kungs uzsmaidīja viņai. Tad Sabatjē kungs, kas bija klausījies meitenē, lēni teica:

— Tā tas tiešām ir, vienmēr mēs atstājam kaut ko no savām ciešanām un savām cerībām lietās, kas ir ap mums, un, kad mēs šīs lietas atkal atrodam, tās runā ar mums, stāsta par visu, kas mūs skumdina vai iepriecina.

Ar padevīgu seju Sabatjē kungs bija klusēdams sēdējis savā kaktā jau kopš izbraukšanas no Lindas; pat sieva, ievīstīdama tā kājas segā un vaicādama, vai tam kas sāp, saņēma par atbildi tikai noliedzošu galvas mājienu. Viņam nesāpēja nekas, viņu vienīgi māca nepārvarams pārgurums.

— Jā, redziet, — viņš turpināja, — ilgā ceļojuma laikā, šurp braucot, es izklaidējos, skaitīdams augšā pie griestiem joslas! To bija trīspadsmit, no lampas līdz vagona durvīm. Nupat es tās atkal pārskaitīju, un, protams, tās arvien vēl ir trīspadsmit... Gluži tāpat tas ir ar vara pogu te man blakus. Jūs nevarat iedomāties, kādus sapņus es izsapņoju, raugoties tās vizmā tai naktī, kad abata kungs mums lasīja priekšā Bcrnadetes dzīves stāstu. Jā, es redzēju sevi veselu, es ceļoju uz Romu, par ko es jau sapņoju divdesmit gadus, es gāju, es apceļoju pasauli, īsi sakot, tic bija neprātīgi, bet burvīgi sapņi... Un tagad, kad mēs atgriežamies Parīzē, tur augšā ir atkal trīspadsmit joslas, vara poga vizmo, un viss man apliecina, ka es ar savām atmirušajām kājām atrodos atkal uz šā sola... Tā nu tas ir, es esmu un palieku nabaga vecs, kropls muļķis.

Divas lielas asaras parādījās Sabatjē kunga acīs, un viņam bija jāpārcieš šīs sarūgtinājuma stundas smeldze. Bet viņš pacēla atkal savu lielo, četrstūraino galvu ar zodu, kas izteica pacietības pilnu spītu.

— Tas bija septītais gads, kopš dodos uz Lurdu, un svētā jaunava nav mani uzklausījusi. Bet tas nekas, tas mani nekavēs nākamgad atkal doties turp. Varbūt viņa beidzot būs tik žēlīga un uzklausīs mani.

Viņš nedusmojās, un Pjērs, tērzēdams ar viņu, bija pārsteigts par šo dzīvo, nesatricināmo lētticību, kas uzziedēja pat šādās garīgi attīstītās smadzenēs. No kādām kvēlām ilgām pēc dziedināšanas un dzīves bija dzimusi šī atsacīšanās no skaidrības un labprātīgais aklums? Par spīti dabas norisēm, Sabatjē kungs ietiepīgi turējās pie domas, ka tiks izdziedināts, lai gan viņš jau tik daudz reižu, brīnumu gaidot, bija cietis neveiksmi; tagad viņš centās savu jauno neizdošanos izskaidrot ar izklaidību grotas priekšā, ar nepietiekošu nožēlu un, bez šaubām, ar visāda veida maziem grēciņiem, kas svētajā jaunavā bija radījuši sašutumu. Viņš apņēmās nākošajā gadā deviņas dienas pēc kārtas skaitīt kaut kur lūgšanas, iekams dosies uz Lurdu.

— Starp citu, — viņš atsāka, — jūs zināt, kāda laime uzsmaidījusi manam aizbilstamajam, jā, jūs atceraties tuberkulozes slimnieku, par kuru es samaksāju piecdesmit franku ceļanaudas, kad pierakstījos slimnīcā... Nu viņš ir galīgi izdziedināts.

— Vai tiešām tuberkulozes slimnieks! — iesaucās de Gersēna kungs.

— Pilnīgi izdziedināts, cienīts kungs, slimība kā ar roku atņemtai... Es viņu redzēju tik bezcerīgi slimu, tik dzeltenu, tik izdilušu, bet viņš atnāca mani apmeklēt slimnīcā pavisam možs. Nudien, un es tam iedevu simt sū.

Pjērs apvaldīja smaidu, jo viņš zināja šo nostāstu, viņš to bija dzirdējis no ārsta Saseņa. Sis brīnišķīgi izdziedinātais slimnieks bija simulants, ko konstatēja brīnumu medicīniskās konstatēšanas birojs. Sis bija vismaz trešais gads, kad šis vīrs Lurdā ieradās, pirmo reizi ar paralīzi, otru reizi ar audzēju, abas šīs kaites tika pilnīgi izdziedinātas. Katru reizi viņš lika sevi vadāt, dot pajumti un barot un tad aizbrauca, ar dāvanām apbērts. Viņš kādreiz bijis slimnieku kopējs, kas tagad grimējās, pilnīgi pārvērzdams sevi un piedodams savai sejai attiecīgās kaites izmocīta cilvēka izskatu ar tik neparastu māku, ka vienīgi nejaušs gadījums atklāja ārstam Bo-namī krāpšanu. Svētie tēvi tūlīt pieprasīja šīs dēkas noklusēšanu. Kādēļ gan ar šo skandālu dot vielu jokdariem laikrakstos? Kad svētie tēvi šādā veidā bija pieķēruši blēžus, kas krāpa ar brīnumiem, viņi apmierinājās ar to, ka lika vainīgajiem pazust. Simulanti gadījās tomēr ļoti reti, lai gan par Lurdu klīda visādi nostāsti, kurus izplatīja voltēriskie brīvdomātāji. Ak vai, bez ticības bija taču vēl diezgan muļķības un tumsonības!

Sabatjē kungs bija ļoti aizkustināts, ka debesis dziedinājušas šo cilvēku, kurš bija atbraucis šurp par viņa, Sabatjē, naudu, turpretī viņš pats atgriezās mājās nespēcīgs, tai pašā nožēlojamā stāvoklī. Viņš nopūtās, nevarēdams, par spīti pazemībai, neizteikt skaudīgu piezīmi:

— Nu, bet ko tad mums darīt? Svētajai jaunavai taču jāzina, ko viņa dara. Ne jūs, ne arī es būsim tie, kas prasīs svētajai jaunavai norēķinu par viņas darbību... Ja viņai labpatiks uzmest man skatienu, viņa mani vienmēr atradis sev pie kājām.

Mondemarsānā pčc Angelus māsa Hiacinte lika skaitīt otrās rožukroņa lūgšanas, piecas sāpju mistērijas: Jēzus Eļļas kalnā, šaustais Jēzus, Jēzus ērkšķu vainagā, Jēzus, kas nes savu krustu, un pie krusta mirstošais Jēzus. Pēc tam vagonā paēda pusdienas, jo pieturas vairs nebija pirms Bordo, kur vilciens pienāks tikai pulksten vienpadsmitos vakarā. Visi svētceļnieku grozi bija pieblīvēti ar pārtiku, neskaitot pienu, buljonu, šokolādi un augļus, ko svētā Franciska ordeņa klostera māsa bija atsūtījusi no bufetes vagona. Visi ļaudis brālīgi dalījās pārtikā: ieturēja maltīti tāpat, ēdamo turot uz ceļiem, pievirzīdamies cits citam tuvāk; katrs vagona nodalījums bija kā gadījuma galds, kā bērnu rotaļā sarīkotas pusdienas, kur katrs deva savu daļu. Pusdienas bija pabeigtas, atlikušo maizi un taukainos papīrus atkal ielika grozos, kad vilciens pabrauca garām Morsēnai.

— Mani bērni, — teica māsa Hiacinte pieceldamās,

— vakara lūgšanu!

Tad kļuva dzirdama neskaidra dūkšana, skaitīja Palcr un Ave, tā bija savas sirdsapziņas pārbaude, grēku nožēla, pa|āviba uz dievu, svēto jaunavu un visiem svētajiem, tā bija pateicība par laimīgi aizvadīto dienu, kas izskanēja lūgšanā par dzīvajiem un par aizgājušajiem ticīgajiem.

— Saku jums jau tagad, — klostera māsa atsāka,

— ka pulksten desmitos, kad būsim Lamotā, prasīšu ievērot pilnīgu klusēšanu. Bet es domāju, ka jūs būsiet tik prātīgi un man nevajadzēs jūs ieaijāt miegā.

Sie vārdi izraisīja smieklus. Pulkstenis rādīja pusdeviņi, un pār lauku ainavu lēnām slīga nakts. Vienīgi pakalni vēl glabāja krēslas neskaidrās ardievas, bet līdzenumus sedza biezais ēnu auts. Vilciens pilnā gaitā brāzās pār milzīgu klajumu, un, kur tas traucās bez mitas, redzama bija vienīgi ēnu jūra zem tumšzilajām, zvaigžņu nosētajām debesīm.

Pjērs jau kādu brīdi vēroja Grivotes dīvaino izturēšanos. Kamēr svētceļnieki un slimnieki laidās snaudā, apmetušies starp saiņiem, kurus šūpoja šurp un turp pastāu-vīgie riteņu grūdieni, Grivote bija izslējusies visā augumā, pēkšņās bailēs krampjaini turēdamās pie šķērssienas. Lampas blāvi dzeltenā, lēkājošā gaismā viņa šķita atkal novājējusi, bālu, izmocītu seju.

— Cienītā kundze, lūdzu, uzmanieties, viņa kritīs, — uzsauca priesteris de Žonkjēra kundzei, kura aizvērtiem acu plakstiem padevās snaudai.

Viņa strauji uzlēca kājās. Bet māsa Hiacinte bija ātrāk apgriezusies. Viņa satvēra rokās Grivoti, kuru nikna klepus lēkme spieda noslīgt uz sola. Piecas minūtes nelaimīgā cīnījās pēc elpas, viņu kratīja tik stipra lēkme, ka nabaga ķermenis sašļuka. Pēc tam sāka plūst sarkanas strūkliņas, Grivote spļāva asinis.

— Mans dievs, mans dievs, viss sākas no jauna! — izmisusi vienā laidā atkārtoja de Žonkjēra kundze. — Es jau šaubījos, man nebija miera, redzot viņu tik savādu... Pagaidiet, es apsēdīšos viņai blakus.

Klostera māsa de Žonkjēra kundzei nepiekrita.

— Nē, nē, cienītā kundze, paguliet mazliet, es palikšu nomodā... Jūs neesat pie tā pieradusi, jūs vēl beidzot saslimsiet pati.

Māsa Hiacinte apsēdās un atbalstīja Grivotes galvu pret savu plecu, noslaucīdama viņas asiņainās lūpas. Lēkme pamazām norima, bet iestājās tik liels vājums, ka nelaimīgajai meitenei tikko pietika spēka nočukstēt:

— Ak, tas nav nekas, tas nav gluži nekas... Es esmu izdziedināta, esmu izdziedināta, pilnīgi izdziedināta!

Pjērs bija satriekts. Šis zibens ātrais, otrreizējais sabrukums stindzināja visu vagonu. Daudzi piecēlās un izbailēs skatījās uz Grivoti. Tad visi atkal ieslīdēja savos kaktos, neviens vairs nerunāja, un neviens vairs nekustējās. Pjērs domāja par šo pārsteidzošo gadījumu medicīnā, kas notika ar šo meiteni, — Lurdā atkal atgūtie spēki, lielā ēstgriba, garie gājieni, starojošā seja, dejojošā gaita un tad — asins spļaušana, klepus, mirstoša cilvēka svina pelēkā seja, brutālā slimība, kas atgriezās, palikdama tomēr uzvarētāja. Vai tā bija kāda īpaša di-ioņsliinība, kuru vēl sarežģīja neiroze? Var jau būt, ka tā ir gluži cita slimība, nepazīstama kaite, kas klusi darīja savu postošo darbu starp pretrunīgajām diagnozēm? Ar kādām gan maldu un neziņas jūrām, ar kādu tumsu vēl Cīnās zinātne! Pjērs atkal redzēja savā priekšā ārstu Sa-šēņu nicinoši paraustām plecus, kamēr ārsts Bonamī rāmā priekā mierīgi turpināja brīnišķīgās dziedināšanas konstatēšanas darbu, būdams noteikti pārliecināts, ka neviens nespēs pierādīt šo brīnumu neiespējamību, tāpat kā viņš pats arī nevarēja pamatot šo brīnumu iespējamību.

— Ak, man nemaz nav bailes, — joprojām vēl šļupstēja Grivote, — viņi visi taču tur Lurdā man teica, ka esmu izdziedināta, pilnīgi izdziedināta.

Vilciens traucās un traucās tik tālāk tumšajā naktī. Katrs novietojas ērtāk un izstiepās, lai labāk varētu pagulēt. Vensēna kundzi piespieda nogulties uz sola, viņai iedeva spilvenu, kur atpūtināt nabaga sāpošo galvu; un, kļuvusi paklausīga kā bērns, viņa snauduļoja murgu pilnā miegā, bet no viņas aizvērtajām acīm klusi ritēja un ritēja lielas asaras. Arī Elīza Rukē, kuras rīcībā bija vesels sols, rosījās uz gulēšanu; pastāvīgi skatīdamās spogulī, viņa vispirms sakārtojās naktsguļai, apsēja ap galvu melno lakatu, kas tai bija kalpojis, lai apslēptu brūci; tagad Elīza Rukē apskatīja sevi, vai ir pietiekoši skaista, kad lūpas atbrīvojušās no tūkuma. Un no jauna Pjērs brīnījās par šo brūci, kas bija dzīšanas stadijā, kaut ari vēl nepilnīgi sadzijusi, par šo necilvēcisko seju, kurā tagad varēja skatīties bez šausmu tirpām. Te, lūk, atkal šī pati neziņas jūra. Varbūt tā nemaz nebija ādas tuberkuloze, varbūt tas bija kāds nepazīstams uz histērijas pamata radies audzējs? Varbūt iespējams, ka daži sejas ādas tuberkulozes veidi, kas rodas no sliktas ādas barošanās, ir izdziedināmi ar stipru morālisku satraukumu? Šīs dzīšanas process bija brīnums, ja vien slimība triju nedēļu, triju mēnešu vai triju gadu laikā neuzliesmos al kal tāpat kā Grivojcs tuberkuloze.

Pulkstenis rādīja desmit, viss vagons iegrima miegā, kad vilciens atstāja Lamotu. Māsa Hiacinte, kura bija noguldījusi uz saviem ceļiem aizmigušās Grivotcs galvu, nevarēja piecelties; viņa apmierinājās, aiz pienākuma pateikdama klusā balsī, kas izzuda riteņu dimas:

— Klusu, klusu, mani bērni!

Bet kaut kas vēl joprojām kustējās blakus nodalījumā, tur dzirdēja čaboņu, kas māsu Hiacinti satrauca un ko tā beidzot aptvēra.

— Solī, kāpēc jums arvien jāsit ar kāju pa solu? Ir taču jāguļ mans bērns.

— Māsiņ, es nesitu ar kāju. Tā ir atslēga, kas veļas zem manas kurpes.

— Kā tad tā, atslēga? Dodiet man to.

Māsa Hiacinte to apskatīja, tā bija nodilusi, ļoti veca, nomelnējusi, noskrambāta un no lietošanas notrinusies atslēga, kuras pielodētais gredzens rādīja vēl lodējuma vietu. Katrs pārmeklēja savu kabatu, neviens nebija pazaudējis atslēgu.

— Es to atradu kaktā, — Soft sacīja. — Tā laikam piederēja tam virām.

— Kādam vīram? — klostera māsa jautāja.

— Nu, tam vīram, kas šeit nomira.

Viņu jau bija aizmirsuši. Māsa Hiacinte atcerējās: jā, jā, tā piederējusi noteikti tam virām, jo viņa dzirdējusi kaut ko krītam, kad noslaucījusi viņam pieri. Viņa grozīja atslēgu, apskatīdama neglito, nolietoto, nožēlojamo atslēgu, kas tagad bija lieka, kas nekad vairs neatvērs nezināmo slēdzeni, kura atradās kaut kur plašajā pasaulē. Mirkli māsa Hiacinte gribēja to ielikt savā kabatā, it kā aiz līdzjūtības pret šo mazo, noslēpumaino dzelzs gabaliņu, jo tas bija viss, kas palicis pāri no cilvēka! Bet tad viņu pārņēma dievbijīga doma, ka cilvēks šai pasaulē nedrīkst nekam pieķerties, un viņa izmeta atslēgu pa pus-nolaisto vagona logu tumšajā naktī.

— Sofi, nerotaļājieties vairs, tagad jāguļ, — māsa Hiacinte teica. — Bet nu, mīļie bērni, klusu, klusu!

Tikai pēc īsās pieturas Bordo, ap pulksten pusdivpadsmitiem, miegs atkal uzveica un pārvarēja visu vagonu. I)e Žonkjēra kundze nespēja vairs turēties miegam pretī, galvu viņa bija atspiedusi pret koka starpsienu, un viņas sejai, par spīti nogurumam, bija laimīga izteiksme. Abi Sabatjē arī gulēja, klusi elpodami; nekāds troksnis nenāca arī no otra nodalījuma, kuru aizņēma Solī Kuto un Elīza Rukē, abas izstiepušās uz soliem, viena otrai pretim. Laiku pa laikam atskanēja kāds vaids vai apslāpēts baiļu vai sāpju kliedziens no aizmigušās Vensēna kundzes lūpām, kuru mocīja murgi. Nomodā bija vienīgi māsa Hiacinte, kas sēdēja plaši ieplestām acīm un ļoti norūpējusies par Grivoti, kas pašlaik gulēja nekustīga, kā mirusi, ar pūlēm elpodama un nepārtraukti gārgdama. No viena gala līdz otram šai pārvietojamā guļamzālē, kuru kratīja pilnā gaitā auļojošais vilciens, svētceļnieki un slimnieki atdevās mieram, rokas un kājas šļaugani nokarājās, galvas šūpojās no vienas puses uz otru lampas blāvajā, dejojošajā gaismā. Vagona galā, desmit svētceļnieču nodalījumā, juku jukām vīdēja nožēlojamas, neglītas sejas atvērtām mutēm, vecas un jaunas, kuras beidzot miegs bija pieveicis pēc nodziedātās slavas dziesmas. Pjēra sirdī modās dziļa līdzjūtība pret šiem nabaga nogurušajiem cilvēkiem, kurus bija salauzušas piecu dienu ilgas, neprātīgas cerības bezgalīgā aizrautība, bet jau rīt šie cilvēki atmodīsies atkal skarbajā esamības īstenībā.

Pjērs jutās tā, it kā viņš būtu vagonā viens ar Marī. Viņa negribēja atgulties uz sola, iebilstot, ka jau gulējusi pārāk ilgi, veselus septiņus gadus; Pjērs bija apsēdies blakus meitenei, lai būtu ērtāk de Gersēna kungam, kurš jau no Bordo gulēja dziļā bērna miegā. Marī traucēja lampas gaisma, un Pjērs aizvilka tai priekšā aizsegu, tagad viņi atradās ēnā, caurspīdīgā, bezgala patīkamā pustumsā. Sai mirklī vilciens droši vien traucās pa lidze-numu kā nebeidzamā lidojumā, milzīgu spārnu vienmērīgās vēdās tas slīdēja pa nakts tumsu. Caur logu, kuru viņi bija nolaiduši, plūda, brīnišķīgs svaigums no melnajiem laukiem, neizmērojami plašajiem laukiem, kur nemirgoja pat maza, nomaļa ciema uguntiņa. Vienu brīdi Pjērs pagriezās pret Marī un pamanīja, ka viņa aizvērusi acis. Viņš tomēr saprata, ka viņa neguļ, bet bauda šo dziļo mieru pērkonam līdzīgajos dārdos, ko radīja vilciens savā skrējienā pilnā gaitā pa tumsu; un, tāpat kā Marī, arī Pjērs aizvēra acu plakstus un atdevās ilgam sapņoj urnām.

Vēlreiz Pjēra acu priekšā iznira pagātne, mazā mājiņa Neijī, skūpsts, kuru viņi bija pārmijuši pie ziedošā dzīvžoga, zem saules cauraustajiem kokiem. Cik tas viss jau bija sen, bet kādu smaržu no tā bija saglabājusi visa viņa dzīve! Tad sekoja tās dienas rūgtums, kad viņš bija kļuvis garīdznieks. Nekad Marī nebija lemts būt sievietei, un viņš bija piekritis arī nebūt vairs vīrietis, un tam visam nu jāizvēršas par abu mūža nelaimi, jo ironiskā daba atdeva atpakaļ meitenei spējas būt sievietei un kļūt mātei. Ja viņam vēl būtu saglabājusies viņa ticība, tad viņš tagad atrastu mūžīgo mierinājumu. Bet veltīgi bijuši visi viņa centieni to atgūt: ceļojums uz Lurdu, lūgšanas pie grotas un mirkļa cerība, ka viņš beidzot sāks ticēt, ja Marī tiks brīnišķīgi izdziedināta; bet visām šīm pūlēm sekoja galīgais, neatturamais ticības sabrukums, kad dziedināšana bija noritējusi zinātniski paredzētajā gaitā. Un arī viņu tīra, sāpju pilnā idille, viņu ilgais, asarām sla-* cītais mīlestības stāsts aizvijās Pjēra acu priekšā. Marī pati, izdibinājusi viņa skumjo noslēpumu, bija braukusi uz Lurdu, lai izlūgtos debesīm viņa atgriešanas brīnumu. Sveču procesijas laikā, kad viņi bija palikuši vieni zem kokiem, neredzamo rožu smaržā tīti, viņi bija lūguši viens par otru, nogrimuši viens otra dvēselē ar kvēlām ilgām pēc kopīgas laimes. Vēl grotas priekšā Marī bija lūgusi svēto jaunavu aizmirst viņu pašu un glābt vienīgi Pjēru, ja svētā jaunava var saņemt no sava dievišķā dēla tikai vienu vienīgu žēlastību. Un tad, kad Marī tika izdziedināta un, pārplūzdama pacilātā mīlestībā un pateicība, vilka savus ratiņus augšup pa kāpnēm līdz pat bazilikai, viņai šķita, ka ir uzklausīta, un viņa bija Pjēram skaļi izteikusi savu prieku, ka abi kopā tikuši izdziedināti! Ak, šie māni, izlikšanās un līdzjūtības meli un maldi, kuros viņš meiteni atstāja kopš tā brīža, cik smagi tie spieda viņa sirdi! Tā bija smagā akmens plātne, kas Pjēru ieslēdza tagad viņa labprātīgā kapa dziļumā. Pjērs atcerējās briesmīgo sāpju lēkmi, kad gandrīz vai nomira kriptas ēnā, atcerējās savas asaras, savu brutālo protestu, savu vēlēšanos paturēt Marī vienīgi sev, iegūt meiteni, jo viņš zināja, ka tā pieder viņam, viņš izjuta kaisli, kurā uzliesmoja viņā atmodusies vīrietība, kas tad pamazām atkal iemiga un nogrima asaru straumē; kā viņš pēc tam, lai neārdītu meitenes dievišķās ilūzijas, padodamies brālīgai līdzjūtībai, bija devis sev varonīgo zvērestu melot viņai, bet nu šis zvērests viņu nomāca.

Tad pēkšņi Pjērs savos sapņos nodrebēja. Vai viņam būs tik daudz spēka šo zvērestu turēt vienmēr? Vai tad tur, stacijā, kad viņš gaidīja Marī, vai tad viņa sirdī nebija iezagusies nepacietība, greizsirdīga vēlēšanās ātrāk atstāt viņas mīļoto Lurdu neskaidrā cerībā, ka, atrodoties tālu no tās, Marī atkal piederēs viņam? Ja viņš nebūtu garīdznieks, viņš meiteni apprecētu. Kāda burvīga, liegas laimes pilna esamība tā būtu — sevi visu ziedot Marī, viņu visu iegūt sev un dzīvot no jauna dārgajā bērnā, kurš dzimtu! Noteikti nav nekā dievišķāka par iegūtu, pašam piederošu dzīvību, kas papildina sevi un rada jaunu dzīvību. Un Pjēra sapnis izplūda, viņš sevi redzēja apprecējušos, un tas viņā ielēja tik dzīvu prieku, ka viņš sev jautāja, kāpēc gan viņa sapnis nevarētu īstenoties? Marī vēl nekā nezināja, viņa bija kā desmit gadus veca meitenīte, viņš mācīs meiteni un iedvesīs viņai jaunu dvēseli. Viņa izpratīs, ka šī dziedināšana, par kuru, kā viņai šķiet, jāpateicas svētajai jaunavai, ka šī dziedināšana nākusi no vienīgās mātes, no vienaldzīgās un rāmās dabas. Bet, jo vairāk Pjērs par visu šo domāja, jo vairāk viņu pārņēma it kā svētas izbailes, kas radās no viņa reliģiozās audzināšanas. Lielais dievs, vai tad var zināt, vai šī cilvēcīgā laime, ar kuru viņš gribēja apveltīt meiteni, — vai tā spēs kādreiz atsvērt svēto nezināšanu un bērnišķīgo naivumu, kurā viņa dzīvoja! Kādi smagi pārmetumi sekos vēlāk, ja Māri nebūs laimīga! Kāda tā būs drāma paša sirdsapziņai — nomest sutanu un apprecēt brīnišķīgā kārtā izdziedinātu meiteni, sagraut viņas ticību tiktāl, lai viņa dotu savu piekrišanu šādai zaimošanai! Bet tieši šeit taču izpaudās drosme, šeit bija saprāts, īstā dzīve, īstais vīrietis, īstā sieviete, nepieciešama un cēla savienošanās! Kādēļ tad, mans dievs, viņš to neuzdrošinājās? Neizsakāmi smagas skumjas iemaldījās Pjēra sapņos, viņš dzirdēja vienīgi savas nabaga sirds ciešanas.

Vilciens trauca savu milzīgo spārnu vēdās, nomodā bija vienīgi māsa Hiacinte vagonā visapkārt valdošajā, dziļajā snaudā; šai mirkli Marī pieliecās Pjērain, klusā balsī sacīdama:

— Tas ir savādi, mans draugs, esmu tik ļoti nogurusi, bet nespēju aizmigt.

Tad, viegli iesmiedamās, teica:

— Man Parīze prātā.

— Kā, Parīze?

— Jā, jā, es domāju, ka tā mani gaida, ka es tur atgriezīšos... Ak, šī Parīze, kuru es nemaz nepazīstu, man taču vajadzēs tajā dzīvot!

Sie vārdi Pjērā izraisīja bailes. Viņš bija to paredzējis — Marī nepiederēs vairs viņam, viņa piederēs citiem. Ja Lurda viņam atdeva meiteni, Parīze to atņems. Un Pjērs iedomājās šo nezinošo bērnu, kura audzināšanas process liktenīgā kārtā beigsies kā pieaugušai sievietei. Mazā, baltā dvēselīte, kas bija palikusi neskarta šai lielajai, divdesmit trīs gadus vecajai meitenei, mazā dvēselīte, kuru slimība bija turējusi tālu no dzīves, tālu pat no romāniem, tagad drīz vien nobriedīs, guvusi brīvu lidojumu. Pjērs redzēja jauno meiteni smejam, veselīgu visur skraidām, skatāmies un mācāmies un pēc tam kādu dienu sastopam vīru, kurš pabeigs viņas audzināšanu.

— Tātad jūs esat apņēmusies Parīzē izklaidēties?

— Es! Mans draugs, ko gan jūs runājat?... Vai tad mēs esam tik bagāti, lai izklaidētos! Nē, es domāju par savu nabaga māsiņu Blanšu, un es sev vaicāju, ko gan es Parīzē varētu darīt, lai viņai būtu mazliet vieglāk. Viņa ir tik laba, tik ļoti nopūlas, un es negribu vairs, ka viņa turpina viena pati pelnīt mums visiem.

Pēc jauna klusuma brīža, kad Pjērs, dziļi aizkustināts, vairs nerunāja, Marī turpināja:

— Agrāk, pirms sākās manas pārāk smagās ciešanas, es diezgan labi gleznoju miniatūras. Jūs atceraties, es uzgleznoju tētiņa portretu visai līdzīgu, ko visi atzina par ļoti skaistu... Jūs man palīdzēsiet, vai ne? Jūs man gādāsiet pasūtījumus.

Tad viņa stāstīja par šo jauno dzīvi, kādu nu dzīvos. Par pirmajiem ietaupījumiem viņa gribēja iekārtot savu istabu, sienas viņa liktu pārvilkt ar mazām, zilām puķītēm izrotātu katūnu. Blanša viņai bija stāstījusi par lieliem veikaliem, kur visu varot lēti nopirkt. Tas būtu tik jauki — iziet kopā ar Bļaušu un mazliet paskraidīt, jo viņa, Marī, taču nekā nezināja, nekad neko nebija redzējusi, jo bija saistīta jau kopš bērnības pie gultas. Pjērs, brīdi apmierinājies, cieta atkal no jauna, izjuzdams Man kvēlās ilgas dzīvot, degsmi visu redzēt, visu izzināt un visu baudīt. Tā taču beidzot bija atmoda sievietei, par kādu tai vajadzēja kļūt, kādu Pjērs viņu kādreiz bija iedomājies, mīļu, jautru, jūsmīgu radījumu ar sārtām lūpām, zvaigžņu acīm, pienbaltu seju un zelta matiem, starojošu savā esamības priekā.

— Ak, es strādāšu, es strādāšu! Un tad — jums ir taisnība, Pjēr, es arī izklaidēšos, jo tas taču nav nekas ļauns, vai ne, ja cilvēks ir jautrs.

— Nē, noteikti ne, Marī.

— Svētdienās mēs brauksim uz laukiem, ak, ļoti tālu projām mežos, kur aug skaisti koki... Mēs iesim arī uz teātri, ja tētis mūs tur vedīs. Viņš man stāstīja, ka esot daudz lugu, kuras var skatīties... Bet tas taču vēl nav viss. Es iziešu, es staigāšu pa ielām, redzēšu visu ko, būšu tik laimīga un atgriezīšos mājās prieka pilna!... Ir tik skaisti dzīvot, vai ne, Pjēr?

— Jā, jā, Marī, ir ļoti skaisti.

Viegls, ledains saltums pārlija pār Pjēru, viņš cīnījās ar nožēlu, ka nav vairs vīrietis. Kādēļ gan, ja jau Marī viņu mocīja ar savu satraucošo neziņu, kādēļ gan viņš neteica viņai visu taisnību, kas ārdīja viņa dvēseli? Viņš būtu meiteni ieguvis, būtu to iekarojis. Nekad vēl Pjērā nebija noritējusi niknāka cīņa ar savu sirdi un savu gribasspēku. Mirkli viņš bija gatavs izteikt vārdus, ko nevarētu vairs atsaukt.

Bet tūlīt jau Marī atsāka līksma bērna rotaļīgajā balsī:

— Ak, paskatieties taču uz nabaga tēti, cik viņš ir apmierināts, ka var gulēt tik dziļā miegā!

Tiešam, uz sola viņiem pretim de Gersēna kungs gulēja ka savā gultā svētlaimīgu seju, it kā nemaz nejustu pastāvīgo vagona drebēšanu. Sī vienmuļā zvalstīšanās un riteņu grūdieni šķita kā šūpas, kas vērta tikai vēl jo dziļāku vagona snaudu. Tā bija pilnīga aizmiršanās, it kā miesas izzušana šai nekārtības pilnajā vidē starp ceļasomām, kas arī šķita iemigušas dūmakainā lampu gaismā. Ritmiskai dārdoņai neaprimstot, riteņi ripoja, vilcienam nemitīgi traucoties uz priekšu nakts tumsā. Tikai reizēm pie kādas stacijas vai braucot zem kāda tilta šī skrējiena saceltais vējš it kā aprima, lai tūdaļ pēkšņi elsotu kā negaisā. Bet tad sākās atkal no jauna iemidzinošā, vienmērīgā, nemitīgā rūkoņa.

Marī liegi satvēra Pjēra roku. Viņi bija kā nomaldījušies, vientuļi starp šiem guļošajiem ļaudīm melnajā nakti skrejošā vilciena lielajā, dunošajā klusumā. Un skumjas, skumjas, kuras Marī līdz šim bija slēpusi, atmodās atkal, aizplīvurodamas viņas lielās, zilās acis.

— Mans labais Pjēr, jūs taču nāksiet bieži pie mums, vai ne?

Viņš notrīsēja, juzdams viņas mazās rociņas spiedienu uz savas plaukstas. Viņš jau gribēja runāt pavisam atklāti. Tomēr vēl atturējās un čukstēja:

— Marī, es nebūšu vienmēr brīvs, priesteris nevar iet visur.

— Priesteris, — viņa atkārtoja, — jā, jā, priesteris, es saprotu...

Tad runāja Marī un atklāja baigo noslēpumu, kas spieda viņas sirdi jau kopš izbraukšanas no Lurdas. Viņa noliecās vēl vairāk un atsāka vēl klusākā balsī:

— Klausieties, mans labais Pjēr, man ir tik ļoti skumji. Es izskatos, it kā būtu apmierināta, bet manā dvēselē mīt pati nāve... Jūs man vakar melojāt.

Viņš izbijās un sākumā nesaprata.

— Es jums meloju?

Marī izjuta it kā kaunu, kas to atturēja tālāk runāt, viņa vilcinājās, jo viņa taču ielauzās noslēpumā, sirdsapziņā, kas nebija viņas pašas. Taču tad viņa runāja kā. draugs un kā māsa:

— Jā, jūs mani atstājāt ticībā, ka esat glābts kopā ar mani, tā nebija patiesība, Pjēr, jūs neesat atguvis zudušo ticību.

Lielais dievs! Viņa zināja. Tas Pjēram bija izmisums, tik satriecoša katastrofa, ka viņš aizmirsa paša mokas.

Vispirms viņš domāja neatkāpties no saviem brāļa līdzjūtībā teiktajiem meliem.

— Bet es jums galvoju, Marī! Kā jums ienāca prātā tik ļaunas domas?

— Ak, mans draugs, kļūsiet, žēlojiet mani! Man būs ļoti smagi, ja jūs turpināsiet melot... Redziet, tas bija tur Lurdā, stacijā, vilciena atiešanas brīdi, kad tas nelaimīgais cilvēks mira. Labais abats Židēns nometās ceļos un skaitīja lūgšanas, lai aizgājēja nemiera pilnā dvēsele gūtu mieru... Tad es visu nojautu, es visu sapratu, jo es redzēju, ka jūs nenomētāties ceļos un arī lūgšana nenāca pār jūsu lūpām.

— Tiešām, Marī, es jums galvoju ...

— Nē, nē, jūs nelūdzāt par mirušo, jūs neticat vairs... Un tad ir arī vēl kas cits, es uztveru visu, visu, ko jūs jūtat, uztveru izmisumu, ko jūs nevarat noslēpt, skumjas jūsu nogurušajās acīs, tiklīdz tās sastop manu skatienu... svētā jaunava nav mani uzklausījusi, viņa nav jums atdevusi ticību, un es esmu tik ļoti nelaimīga!

Marī raudāja, un karsta asara noritēja uz garīdznieka rokas, kuru viņa vēl joprojām turēja savā. Tas satrauca Pjēru, viņš neturējās vairs pretī, atzinās un ļāva arī savam asarām ritēt, klusi, klusi murminādams:

— Ak Marī, arī es esmu ļoti nelaimīgs, ak, tik ļoti nelaimīgs!

Bridi viņi klusēja, dziļās bēdās juzdami, kādu bezdibeni starp viņiem atvēra viņu uzskatu dažādība. Nekad viņi nekļūs tuvāki viens otram, un visvairāk tos dzina izmisumā viņu abu bezspēcība tuvināties, kas tagad paliks mūžam nemainīga, jo pašas debesis bija atteikušās atjaunot šīs saites. Viens otram piekļāvušies, viņi apraudāja savu šķiršanos.

— Es, — Marī sāpju pilnā čukstā atsāka, — es taču tik sirsnīgi lūdzu par jūsu atgriešanu pie ticības, es taču biju tik laimīga!... Man likās, ka jūsu dvēsele grimst manā dvēselē, un tā bija tik brīnišķīga izjūta — kļūt glābtiem abiem kopā, abiem kopā! Es jutu sevī tik daudz spēka dzīvot, ak, tik daudz spēka, ka es varētu pārveidot visu pasauli.

Pjērs neatbildēja, bet asaras ritēja vēl arvien.

— Un, lūk, — viņa atsāka, — es esmu izdziedināta viena pati, šo lielo laimi esmu guvusi bez jums! Kad redzu jūs atstātu un izmisušu, tas plosa manu sirdi, jo es esmu apveltīta ar žēlastību un prieku... Ak, cik gan barga ir bijusi svētā jaunava! Kāpēc gan viņa nav dziedinājusi jūsu dvēseli tajā brīdī, kad dziedināja manu

miesu?

Tagad bija pēdējā izdevība, kad Pjēram vajadzēja runāt, parādīt beidzot šai nevainīgajai meitenei saprāta gaismu, izskaidrot viņai brīnumu, lai dzīve pati, atdodot meitenei veselību, lielo dziedinošo darbu paveikusi, tagad vainagotu savu triumfu, metot tos vienu otra skavās. Arī viņš bija dziedināts, viņa saprāts sprieda tagad veselīgi, un nevis ticības zaudēšanas dēļ viņš raudāja — viņš raudāja tāpēc, ka zaudē Marī. Bet līdztekus savām lielajām bēdām Pjēru pārņēma nepārvaramas līdzcietības jūtas. Nē, nē, viņš netraucēs šīs dvēselītes mieru, viņš nelaupīs tai viņas ticību, kas varbūt kādu dienu būs viņas vienīgais balsts šīs pasaules sāpēs. Nevar taču pra-v. sīt no bērniem un sievietēm rūgto saprāta varonību! Tam Pjēram nepietika spēka, un viņam pat likās, ka viņam nebija tiesības to darīt. Tāda rīcība likās kā varasdarbs, pretīga slepkavība.

Pjērs nerunāja vairs, lēja tikai vēl karstākas asaras, ziedojot savu mīlu, nesot šo izmisuma pilno paša laimes upuri, lai viņa paliktu skaidra, nezinoša un līksma.

— Ak, Marī, cik nelaimīgs es esmu! Ne uz viena lielceļa, nevienā pārmācības namā neatradīsies nelaimīgāks cilvēks par mani!... Ak, Marī, ja jūs zinātu, cik nelaimīgs es esmu!

Viņa bija satraukta, viņa aplika Pjēram savas trīsošās rokas, gribēdama viņu mierināt draudzīgās skavās. Sai mirklī sieviete, kas pamodās viņā, nojauta visu, un arī viņa elsoja par cilvēku un dieva spēkiem, kas viņus šķīra. Nekad viņa nebija par to domājusi un pēkšņi ieraudzīja dzīvi ar visām tas kaislībām, cīņām un ciešanām; un viņa meklēja vārdus, lai šo asiņojošo sirdi mazliet mierinātu, un čukstēja gluži klusi, dziļi apbēdināta, ka neatrada nekā glāsaināka:

— Es zinu, es zinu ...

Un tad radās meklētie vārdi; bet vārdus, ko viņa gribēja teikt, drīkstēja dzirdēt vienīgi eņģeļi, un Marī nemierīgi raudzījās visapkārt vagonā. Šķita, ka miegs šeit kļuvis vēl dziļāks. Viņas tēvs vēl arvien gulēja kā liels, nevainīgs bērns. Neviens svētceļnieks, neviens slimnieks nebija pakustējies skarbajās šūpas, kas tos nesa un nesa arvien tālāk. Pat māsa Hiacinte, padevusies nomācošajam pagurumam, bija aizvērusi plakstus pēc tam, kad pati bija aizvilkusi aizsegu savas kupejas lampai. Šūpojās neskaidras ēnas, nenoteikti vidēja augumi starp tikko saskatāmiem priekšmetiem, kurus vētrainais, neprātīgais vilciena skrējiens nesa cauri tumsas dzīlēm. Marī neuzticējās ari šai melnajai ainavai, kuras nepārredzamie līdzenumi paskrēja garām abās pusēs vilcienam, nezinot, kādus mežus, kādas upes un kādus pakalnus vilciens šķērso. Brīžiem aizlidoja garām spožas dzirkstis, varbūt tās bija tālas kalves, skumjās strādnieku vai slimnieku lampas; un no jauna visu apņēma dziļa nakts, tumsas bezgalīgā jūra, pa kuru vilciens traucās un traucās arvien tālāk.

Tad Marī šķīstas meitenes mulsumā, nosarkdama zem savām asarām, pielika lūpas pie Pjēra auss.

— Dzirdiet, mans draugs... Starp mani un svēto jaunavu ir liels noslēpums. Es viņai zvērēju to nevienam neteikt. Bet jus esat pārāk nelaimīgs, jūs ciešat pārliekti, un viņa man piedos, ka jums to uzticu.

Tad klusi kā vēsma viņa dvesa:

— Tajā pielūgsmes naktī, zināt, kvēlās ekstāzes naktī, ko es pavadīju grotas priekšā, es devu zvērestu, soBju svētajai jaunavai, ka dāvināšu viņai savu jaunavību, ja viņa mani dziedinās.., Viņa mani izdziedināja, un nekad, jūs dzirdiet, Pjēr, nekad es nepiederēšu nevienam.

Ak, kāda necerēta laime! Pjēram šķita, ka spirgta rasa krīt viņa izmocītajā sirdi. Tas bija dievišķīgs, burvīgs atvieglojums. Ja Marī nepiederēs nevienam citam, tad taču viņa vienmēr mazliet piederēs viņam. Kā Marī bija sapratusi viņa ciešanas un kā tomēr atrada vārdus, lai atvieglotu viņa dzīvi.

Pjērs arī savukārt gribēja rast laimes pilnus vārdus, pateikties viņai, apsolīt, ka arī viņš mūžīgi piederēs Marī, mīlēs viņu bezgalīgi, kā mīlēja kopš bērnības, kā dārgu būtni, kuras vienīgā, senā skūpsta pietika, lai ienestu gaismu visā viņa dzīvē. Bet Marī uztraucās un lūdza viņu klusēt, jo baidījās aptumšot šo gaišo mirkli.

— Nē, nē, draugs, nerunāsim vairs. Tas varbūt nebūs labi. Esmu ļoti nogurusi un gribu tagad mierīgi pagulēt.

Viņa palika Šēzam, galvu atspiedusi pret Pjēra plecu, un tūlīt aizmiga kā uzticīga māsa. Viņš palika nomodā kādu brīdi, sāpju pilnā atsacīšanās laimē, kuru viņi abi nupat bija izbaudījuši. Tagad viss bija beidzies, upuris bija nests. .Viņš dzīvos vientuļu dzīvi, atrauti no citu vīriešu dzīves. Nekad viņš nepazīs sievieti, nekad neradis citu dzīvību. Viņam atlika vienīgi mierinošais lepnums par šo viņa labprātīgo pašnāvību, kurā tas devās ar skumju diženumu, kāds piemīt cilvēkam, kurš ir pārāks par ikdienišķo.

Nogurums pārvarēja Pjēru, acu plaksti aizvērās,, un ari viņš iemiga. Tad miegā viņa galva noslīdēja, vaigs skāra draudzenes vaigu, kas snauda ļoti klusi, pieri atspiedusi pie viņa pleca. Viņu mati sajaucās. Marī karaliski krāšņie mati pa pusei bija atrisuši, un Pjēra seja grima tajos, un viņš sapņoja šo matu smaržā. Droši vien viņus kopīgi apmeklēja viens un tas pats laimes sapnis, jo abu maigajās sejās atspoguļojās vienāda jūsma. Viņi abi uzsmaidīja eņģeļiem. Tā bija šķīsta un aizrautīga atdošanās, gadījuma snaudas nevainība, kas tos ielika vienu otra skavās, viņu siltās lūpas bija tik tuvu, un viņu elpa mijās kā bērniem, kas guļ vienā šūpulī. Tāda bija viņu kāzu nakts, viņu garīgā lauliba, kurā tiem bija jādzīvo, saldā iegrimšana aizmirstībā; tas bija tikko jaušams, gaistošs sapnis par mistisku atdošanos ciešanu un posta pilnā vidē vagonā, kas tumšajā naktī nemitīgi ritēja un ritēja uz priekšu. Aiztrauca stunda pēc stundas, riteņi klabēja, saiņi šūpojās pie āķiem, bet no cieši sablīvētajiem, sakumpušajiem augumiem dvesa vienīgi bezgalīgs nogurums, jo brīnumu zemē fiziski pārgurušo cilvēku dvēseles arī alka atpūtas.

Beidzot pulksten piecos, kad saule lēca, pēkšņi visi pamodās; dārdēdams vilciens iebrauca lielā stacijā, dzirdēja dzelzceļa kalpotāju saucienus; durtiņas atvērās, ļaudis spiedās un grūstījās. Tā bija Puatjē, un viss vagons sacēlās kājās, atskanot balsu, izsaucienu un smieklu kņadai.

Šeit vajadzēja izkāpt mazajai Sofī Kuto, un viņa atvadījās. Viņa apskāva visas dāmas un pārkāpa pat pār starpsienu, lai atvadītos no māsas Klēras Dezanžas, kuru neviens kopš vakardienas nebija redzējis, jo viņa bija pazudusi aiz sava nodalījuma sienas, trausla un klusa, ar noslēpumainām acīm. Tad meitene atgriezās, paņēma savu mazo sainīti un sevišķi laipni atvadījās no māsas Hiacintes un de Žonkjēra kundzes.

— Uz redzēšanos, māsiņ! Uz redzēšanos, cienītā kundze! ... Pateicos jums par visu labu.

— Nākošgad jums atkal jānāk, mans bērns.

— Ak, māsiņ, būšu! Tas ir mans pienākums.

— Un, mīļā meitiņ, uzvedieties labi, palieciet vesela, lai svētā jaunava var lepoties ar jums!

— Protams, cienītā kundze, svētā jaunava bijusi tik laba, un man ir liels prieks viņu atkal redzēt!

Kad Sofi bija izkāpusi uz perona, visi vagona svētceļnieki izliecās pa logiem un laimīgām sejām pavadīja meiteni ar sveicieniem un saucieniem.

— Līdz nākošajam gadam! Līdz nākošajam gadam!

— Jā, jā, ļoti pateicos! Līdz nākošajam gadam!

Rita lūgšanu vajadzēja skaitīt ne ātrāk, kā nonākot Satelro. Pēc pieturas Puatjē, kad vilciens atkal ripoja uz priekšu vieglajā rīta vējā, de Gersēna kungs, priecīgi smaidīdams, pavēstīja, ka viņš gulējis sevišķi labi, lai gan sols bijis ciets. Arī dc Žonkjēra kundze bija laimīga par šo labo atpūtu, kas viņai bijusi tik ļoti nepieciešama, juzdamās tomēr mazliet neveikli, ka atļāvusi māsai Hiacintei būt nomodā vienai pašai un uzmanīt Grivoti, kura pašlaik drebēja atkal stiprā drudzī, jo to bija no jauna sagrābusi briesmīgā klepus lēkme. Pārējās svētceļnieces nodarbojās ar savu tualeti; desmit sievietes vagona galā ar kautrīgu nemieru savās nožēlojami neglītajās, raižu nomāktajās sejās aplika vienkāršos kakla lakatiņus un sasēja par jaunu savu cepurīšu lentes. Elīza Rukē, uzmanīgi vērodama savu seju spogulī, nevarēja vien beigt visai rūpīgi apskatīt degunu, muti, vaigus un, apbrīnā ieurbdamās acīm savā attēlā, atrada, ka viņa noteikti kļūst ļoti glīta.

Pjēru un Marī atkal pārņēma dziļa līdzjūtība, uzlūkojot Vensēna kundzi, kuru no stinguma, kādā viņa bija ieslīgusi, nespēja izraut ne trokšņainā vilciena pietura Puatjē, ne balsu skaņas, kopš vilciens atkal sāka ripot no jauna. Izstiepusies uz sola, viņa vēl nebija atvērusi acis, vēl joprojām snauzdama, ļaunu sapņu mocīta. Lielām asarām vēl arvien ritot no aizvērto acu plakstiem, viņa satvēra savu spilvenu, ko tai bija uzspieduši pieņemt, un, cieši sažņaugusi, spieda to pie krūtīm cietējas mātes murgu sapnī. Sīs nogurušās mātes rokas, kuras tik ilgi bija bijušas aizņemtas ar savu mirstošo bērnu, šīs tagad dīkās, uz visiem laikiem tukšās rokas bija snaudā atradušas šo spilvenu, satvērušas to un turēja to aklās skavās kā rēgu.

Sabatjē kungs atmodās prieka pilnā noskaņojumā. Kamēr Sabatjē kundze atrotīja segu un rūpīgi ievīstīja tajā vīra atmirušās kājas, viņš sāka tērzēt mirdzošām acīm, ilūziju valdzināts. Viņš stāstīja, ka sapņojis par Lindu, — svētā jaunava noliekusies pār viņu ar labvēlīgu, apsološu smaidu. U» Vensēna kundzes priekšā — mātes, kuras bērnam svētā jaunava bija ļāvusi nomirt, tāpat arī Grivo-tes — nelaimīgās sievietes priekšā, kuru svētā jaunava bija dziedinājusi un kura tik smagi atkal cieta no savas neglābjamās slimības, — Sabatjē kungs priecājās, atkārtodams de Gcisēna kungam ar noteiktu pārliecību:

— Ak, cienits kungs, es atgriežos mājās gluži mierīgs... Nākamgad kļūšu izdziedināts... Jā, jā! Tāpat kā tikko iesaucās šī mīļā, mazā meitene: līdz nākošajam gadam, līdz nākošajam gadam!

Tā bija nesatricināma, visu uzvaroša ilūzija, mūžīgā cerība, kas negribēja mirt, kas uz visām drupām pēc katras neveiksmes uzziedēja vēl krāšņāka.

Šatelro māsa Hiacinte lika skaitīt rīta lūgšanu: Pater, Ave un Credo, izlūgdamās no dieva cildenu, laimes pilnu dienu. Ak mans dievs, dod man pietiekoši spēka izvairīties no visa ļauna, darīt vienīgi visu labo un panest visas ciešanas!

V

Ceļojums turpinājās, un vilciens traucās, traucās aizvien tālāk. Sentmorā noskaitīja mises lūgšanu un Sen-pjērdekorā nodziedāja Credo. Bet šīs dievbijīgās lūgšanas nebija vairs izjustas, jo pēc ilgās dvēseļu jūsmas atceļā pieaugošajā pagurumā aizrautība bija kļuvusi mazliet rāmāka. Arī māsa Hiacinte saprata, ka nabaga novārgušajiem cilvēkiem būs patīkama atpūta, ja viņiem lasīs kaut ko priekšā, un viņa apsolīja, ka atļaus abata kungam turpināt Bcrnadetes dzīves stāstu, no kura viņš tiem bija divas reizes stāstījis tik brīntim jaukas epizodes. Bet nogaidīs vēl līdz Obrē, un tad no Obrē līdz Etampai bija divas stundas ilgs ceļš, laika tātad būs pietiekoši, lai bez traucējumiem pabeigtu stāstu.

Stacijas atkal sekoja cita citai tik pat vienmuļi kā ceļā uz Lurdu, atceļā vilciens no jauna šķērsoja tos pašus līdzenumus. Ambuāzā iesāka skaitīt rožukroņa lūgšanas un noskaitīja pirmo daļu — piecas prieka pilnās mistērijas; kad jau Bluā bija nodziedāta slavas dziesma «Svētī, ak rniļā māte», tad, Božansī iebraucot, svētceļnieki noskaitīja otro rožukroņa daļu — piecas sāpju pilnās mistērijas. Saule jau no paša rīta tinās mākoņu plīvurā, liegi un mazliet skumji kā vēdekļa nemitīgās vēdās aizslīdēja un atkal tuvojās līdzenuma ainavas. Koki un mājas abās sliežu ceļa malās palsajā gaismā aizlidoja garām ātri un viegli, kā gaist sapņi, turpretī tālie, miglā tītie pakalni zuda skatieniem lēnāk, it kā varenu viļņu mierīgās šūpās. Starp Božansī un Obrē šķita, ka vilciens samazina ātrumu, nemitīgi traukdamies uz priekšu riteņu stūrgalvīgajās un ritmiskajās dimās, ko apdullinātie svētceļnieki, pat vairs nedzirdēja.

Beidzot, tikko Obrē bija atstāta, vagonā sāka brokastot. Pulkstenis jau rādīja bez ceturkšņa divpadsmit. Kad beidza lūgšanas Angelus un trīsreiz atkārtojās trīs Aue, Pjērs izvilka no Marī ceļasomas mazo grāmatiņu, kuras zilos vākus greznoja naivs Lurdas dievmātes attēls. Māsa Hiacinte sita plaukstās, lai iestātos klusums. Tagad priesteris varēja sākt priekšlasījumu savā skaistajā, iespaidīgajā balsī, jo visi bija atmodušies, un, brīnišķīgā stāsta valdzināti, šie pieaugušie bērni iekvēlojās ziņkārē. Tagad bija jāstāsta par Bernadetes uzturēšanos Nevēra un viņas nāvi. Taču tāpat, kā Pjērs to bija darījis divās iepriekšējās reizēs, viņš drīz vairs neieskatījās tekstā, bet iepina stāstā burvīgus notikumus, kādus zināja pats un kādus nojauta; un atkal viņa uztverē iznira īstais, cilvēcīgais, līdzjūtības cienīgais stāsts, ko neviens vēl nebija dzirdējis un kas Pjēru dziļi aizkustināja.

Tūkstoš astoņi simti sešdesmit sestā gada astotajā jūlijā Bernadete atstāja Lurdu. Viņa aizbrauca, lai ieslēgtos Nevērās svētā Zildāra klosterī; tur dzīvoja māsas, kuru aizgādnībā atradās patversme, kur Bernadete bija iemācījusies lasīt un pavadījusi astoņus gadus. Tagad viņa bija jau divdesmit divus gadus veca, viri apritējuši bija astoņi gadi, kopš viņai parādījās svētā jaunava. Bernadete atvadījās gaužām asarām no grotas, no bazilikas un no Lurdas pilsētas, kuru mīlēja. Bet viņa nespēja vairs tur dzīvot, jo viņu nemitīgi vajāja ļaužu ziņkāre, apmeklējumi, cieņas apliecinājumi un pielūgsme. Viņas vārgā veselība no tā stipri cieta. Bernadetes neviltotā pazemība un kautrība, viņas lielā klusuma mīlestība beidzot modināja viņā kvēlu vēlēšanos pazust, aiziet un noslēpt nomaļā vietā savu dieva izredzētās meitenes siavu, jo pasaule to negribēja atstāt mierā; Bernadete sapņoja par mierīgu, parastu, lūgšanām un ikdienas sīkajiem darbiem ziedotu dzīvīti. Bernadetes aizbraukšana bija atvieglojums viņai pašai un arī grotas tēviem, kuriem meitene bija kļuvusi par nastu ar savu pārlieko šķīstību un pārāk smagajām ciešanām.

Svētā Zildāra klosteris Nevērā Bernadetei šķita kā paradīze. Šeit bija daudz gaisa, saules, plašas telpas un liels, skaistiem kokiem apstādīts dārzs. Bet arī šeit, tālajā vientulībā, viņa neguva mieru un pilnīgu aizmirstību. Divdesmit dienas pēc savas atbraukšanas viņa jau bija iestājusies klosterī kā māsa Marī Bernāra, mūķenes solījumu dodot tikai daļēji. Taču pat tagad, kad pasaule Bcrnadeti bija izvadījusi, viņu tomēr atkal sāka vajāt ļaužu pūļi. Viņai sekoja pat klosterī, nevaldāmā dziņā gūt sev žēlastību ar šis svētās meitenes palīdzību. Ak, redzēt un aizskart viņu, gūt laimi sev, uzmetot viņai skatienu, un, viņai nemanot, slepus paberzēt gar viņas ģērbu kādu medaļu! Savā lētticīgajā jūsmā par fetišu ticīgie metās pie Bernadetes un mocīja šo nabaga radījumu, kas viņiem bija kļuvis par dievu, katrs gribēja aiznest no viņas savu daļu cerību un dievišķo ilūziju. Meitene raudāja aiz noguruma, nepacietības pilnā sašutumā atkārtodama:

— Kāpēc gan viņi mani tā moka? Vai tad es esmu labāka nekā citi?

Bcrnadete galu galā cieta patiesas mokas, ka viņai jā-būt kaut kam līdzīgam «brīnuma zvēram», kā paii sevi beidzot nosauca, smaidīdama skumju ciešanu apvītu smaidu. Cik bieži vien varēdama viņa izvairījās no drūzmas un atsacījās kādu redzēt. Klosterī Bcrnadeti arī žēloja un dažreiz pat pārlieku, atļaujot viņu apmeklēt tikai bīskapa pilnvarotām personām. Klostera durvis palika aizslēgtas, garīdznieki bija gandrīz vienīgie, kas atļāvās pārkāpt ieiešanas noteikumus. Bet arī tas bija pārāk daudz meitenei, kas ilgojās pēc vientulības, viņa bieži iespītējās un aizraidīja garīdzniekus, jo viņa jau iepriekš juta, ka zūd spēki, vienmēr stāstot vienu un to pašu un mūžīgi atbildot uz tiem pašiem jautājumiem. Bcrnadeti tas satrauca, un viņa jutās aizvainota svētās jaunavas vietā.

Bet reizēm viņai bija jāpiekāpjas, jo monsenjors personīgi atveda sev līdzi ievērojamus ļaudis, augstas amatpersonas un prelātus. Tad Bcrnadete iznāca ļoti nopietna, atbildēja pieklājīgi un iespējami īsi un jutās atkal labi, kad tai atļāva atgriezties savā klusajā stūrītī. Nekad dievišķā izredzētība nebija tik smagi kā Bcrnadeti nospiedusi kādu cilvēku. Kjid meitenei kādu dienu jautāja, vai

viņa nejūtas lepna par sava bīskapa pastāvīgajiem apmeklējumiem, viņa rāmi atbildēja: «Monsenjors nemaz nenāk, lai mani redzētu, bet lai mani parādītu.» Baznīcas augstākās amatpersonas, šie lielie katolicisma cīnītāji, gribēja Bcrnadcti redzēt, sajūsminājās un izplūda asarās, meiteni ieraugot; izbijusies, juzdamās kā izrādē, Berna-dctc šos ļaudis nesaprata un, savā vienkāršībā aizskarta, atstāja viņus bezgala nogurusi un skumja.

Tomēr pamazām viņa samierinājās ar savu dzīvi svētā Zildāra klosterī, viņa šeit pavadīja vienmuļas dienas, iejutušies paražās, kas viņai kļuva dārgas. Bcrnadete bija tik vārga un tik bieži slimoja, ka viņu nodarbināja tikai slimnieku istabā. Bez slimnieku kopšanas viņa iemācījās diezgan veikli strādāt rokdarbus un glīti izšuva stihari-jus un altāra segas. Bet bieži vien viņai nebija nemaz spēka un viņa nevarēja veikt pat šos vieglos darbus. Ja meitene negulēja gultā, viņa dienām sēdēja atzveltnes krēslā, un viņas laika kavēklis tad bija skaitīt rožukroņa lūgšanas vai lasīt reliģiska satura grāmatas. Kopš viņa mācēja lasīt, grāmatas viņu interesēja; tur bija jauki stāsti par cilvēku atgriešanos pie ticības, skaistas leģendas, kur darbojās svētie un svētās, saistošas un baigas drāmas, kurās velns tika izsmiets un iemests atpakaļ ellē. Bernadetes vienīgā, vismīļākā grāmata, viņas pastāvīgais jūsmas priekšmets bija bībele, brīnumu pilnais jaunais testaments, kura nemitīgie brīnumi meiteni nekad nenogurdināja.

Meitene atcerējās Bartresas bībeli, šo veco, nodzeltējušo grāmatu, kas jau simt gadus glabājās viņu ģimenē. Viņa redzēja savu tēvu, zemkopi, katru vakaru iespraužam kniepadatu bībelē, kur pagadījās, tad sākam to lasīt labajā pusē no augšas; jau toreiz Bcrnadete brīnišķos stāstus zināja no galvas, viņa varētu turpināt tos no jebkura teikuma. Tagad, kad pati tos varēja lasīt, viņa tur mūžam atrada jaunus pārsteigumus un iedegās vienmēr jaunā sajūsmā. Viņu it sevišķi aizgrāba Kristus ciešanu stāsts kā īpatnējs, traģisks notikums, kas likās norisinājies nupat nesen. Bcrnadete elsoja aiz līdzjūtības, viss viņas vārgais, ciešanu nomocītais augumiņš trīcēja pēc tam vēl stundām ilgi. Varbūt viņas asarās izpaudās arī neapzinātas sāpes par pašas ciešanām, viņa domāja par skumjo Golgātas ceļu, pa kuru arī pati gāja kopš agras jaunības.

Kad Bcrnadete nejutās slima un varēja strādāt slimnieku istabā, viņa piepildīja visu māju ar savu mundro,

bērnišķīgo jautrību. Līdz pat savai nāvei Bernadete palika nevainīga, naiva būtne, kas labprat smejas, lēkāja un rotaļājās. Viņa bija ļoti maza auguma, pati mazākā klostera māsa, un viņas biedrenes vienmēr izturējās pret viņu kā pret mazu meiteni. Bernadetcs sejiņa gan izstiepās garāka, radās grumbas un zuda jaunības svaigums, bet acis arvien vēl saglabāja tīro, dievišķo skaidrību, tās bija gaišreģes skaistās acis, kurās, tāpat kā skaidrajās debesis, lidoja sapņi. Kļūstot vecākai un ciešot sāpes, viņa reizēm bija mazliet skarba un nesavaldīga; viņas raksturs mainījās, kļuva nemierīgs un reizēm parupjš; un šo mazo trūkumu dēļ viņa pati pēc lēkmēm mocījās sirdsapziņas pārmetumos. Viņa pazemojās, uzskatīdama sevi par nolādētu, un lūdza piedošanu katram. Bet visbiežāk viņa bija pati dievišķā labsirdība. Viņa bija sprigana, čakla, bārstīja asprātības, kas izraisīja smieklus, un viņai piemita īpatnēja pievilcība, kuras dēļ par viņu jūsmoja. Lai gan Bernadete bija ļoti dievbijīga un pavadīja cauras dienas lūgšanās, viņa tomēr nedižojās ar savu svētumu un nemudināja citus uz pārmērīgu aizrautību, viņa bija saprotoša un līdzjūtīga. Nebija nevienas svētas meitenes, kas būtu sievišķīgāka par Bernadeti, ar saviem savdabīgajiem vaibstiem viņa bija skaidra, savā vientiesībā pat valdzinoša personība. Un šī bērnības dāvana vienmēr būt šķīstai un vienkāršai kā bērnam, piesaistīja mazuļus: tie visi skrēja pie viņas, rausās viņai klēpī, apskāva viņas kaklu mazajām rociņām, un dārzā atbalsojās skaļas čalas, skriešana un klaigas; Bernadete neskrēja un nekliedza mazāk kā bērni, jo viņa jutās laimīga, kļūdama par mazu nabaga nezināmu meitenīti kā tajās senajās dienās Bartresā! Vēlāk stāstīja par kādu māti, kas atdevusi klosterī savu paralizēto bērnu, lai svētā tam pieskartos un izdziedinātu. Māte raudāja tik skaļi, ka klostera priekšniece beidzot piekrita šim mēģinājumam. Bet, tā kā Bernadete mēdza sašutusi pretoties, kad no viņas prasīja brīnumus, viņai iepriekš neko neteica, bet pasauca viņu, lai ienesot sirgstošo bērnu slimnieku istabā. Bernadete ienesa bērnu un, kad viņa to nolika zemē, bērns gāja. Tas bija vesels.

Ak, cik gan bieži Bartresa un bezrūpīgā bērnība, kuru meitene pavadīja pie savām avīm uz pakalniem, ko klāja gara zāle, un mežu biezajās lapotnēs, ak, cik gan bieži šie aizritējušie gadi atkal iznira atmiņā tajas stundās, kad Bernadete sapņoja, nogurusi no lūgšanām par grēcinieks kiem! Kas tādos brīžos notika viņas dvēseles dzīlēs, to neviens neuzzināja, neviens nevarēja pateikt, vai viņas nomocītā sirds tad asiņoja nevilšā nožēlā. Kādu dienu Bernadete izteica tos vārdus, kurus min visi viņas biogrāfi, lai padarītu viņas ciešanas vēl aizkustinošākas. Atrazdamās klosterī un tālu no dzimtajiem kalniem, būdama saistīta pie slimības gultas, meitene iesaukusies:

«Manuprāt, esmu radīta, lai dzīvotu, darbotos un vienmēr kustētos, bet visaugstākais lēmis man bezdarbību.»

Kāds atklājums, kāds briesmīgs, bezgalīgu skumju pilns apliecinājums! Kādēļ gan visaugstākais gribēja, lai viņa būtu nekustīga, šī labā, prieka pilnā, piemīlīgā būtne? Vai tad Bernadete nebūtu dievu tāpat godinājusi, ja dzīvotu brīvu, veseligu dzīvi, kādai bija dzimusi? Un vai tad viņa nebūtu vairāk darījusi cilvēku un pašas laimes labā, ja atdotu daļu mīlestības vīram un bērniem, kas viņai piedzimtu, nekā tagad nepārtraukti un gluži veltīgi lūdzot par grēciniekiem. Zināmos vakaros, kā stāsta, vienmēr jautrā un darbīgā Bernadete ieslīgusi dziļā grūtsirdībā. Viņa tad kļuvusi drūma un it kā noslēgusies sevī no bezgalīgām sāpēm. Skaidrs, ka ciešanu biķeris beidzot kļuva pārlieku rūgts un, uzaustot domai, ka viņas esamība ir tikai viena vienīga atsacīšanās, Bernadetē norisa smagas cīņas.

Vai svētā Zildāra klosterī Bernadete bieži domāja par kurdu? Ko gan viņa zināja par grotas triumfu, par brīnumiem, kas katru dienu pārvērta šo brīnumu zemi? Šis jautājums joprojām paliek neskaidrs. Biedrenēm bija aizliegts sarunāties ar viņu par to, un meiteni apvija pilnīgs un pastāvīgs klusums. Arī Bernadete pati nevēlējās par to runāt, viņa klusēja par noslēpumaino pagātni, un šķita, ka viņai arī nebija nekādas vēlēšanās iepazīties ar tagadni, kaut arī tā varēja būt gaviļpilna. Bet vai tad viņas iztēle netēloja viņai šo bērnības brīnumu zemi, kur dzīvoja viņas tuvinieki, kur bija kārts šūpulis viņas sapnim, visneparastākajam sapnim, kādu dzīva būtne jebkad sapņojusi? Taču droši vien domās Bernadete bieži devās atmiņu skaistajā ceļojumā un, kaut arī pavirši, visumā tomēr šo to uzzināja par lielajiem notikumiem kurdā.

Bernadeti biedēja doma doties turp pašai, viņa vienmēr atteicās, labi zinādama, ka nevarēs grotai aiziet garām nepamanīta, un viņa izvairījās no pūļa, kura pielūgsme gaidīja viņu. Kādu gan Bernadete iegūtu slavu, ja viņas raksturs būtu godkārs un valdonīgs! Viņa būtu atgriezusies savu vīziju svētajā vietā, būtu tur darījusi brīnumus, būtu priesteriene, svētā virs zemes, augstākā, izredzēta vara un svētās jaunavas draudzene. Svētajiem tēviem nebija nopietnu baiļu no viņas, lai gan tie izdeva rīkojumu — Bernadetcs pašas dvēseles miera dēļ attālināt viņu no pasaules. Svētie tēvi bija mierīgi, jo viņi meiteni pazina kā maigu un pazemīgu būtni, kurai iedvesa bailes kļūt par dievišķīgu radījumu; viņi zināja, ka Bernadetei nebija ne jausmas par milzīgo mašīnu, kuru tā bija iedarbinājusi un kuras izmantošana tai liktu bailēs atkāpties, tiklīdz pati to būtu izpratusi. Nē, nē, tā vairs nepiederēja viņai, šī zeme ar cilvēku bariem, varmācību un tirgošanos! Bernadetei tur būtu jācieš pārlieku, viņa tur būtu bez dzimtenes, apstulbota un apkaunota. Un, kad svētceļnieki, kuri devās turp, smaidot jautāja viņai:

«Vai jūs nāksiet mums līdzi?» — viņa, viegli nodrebējusi, pasteidzās atbildēt:

«Nē, nē! Bet es ļoti vēlētos būt mazs putniņš!»

Tas bija Bernadctes vienīgais sapnis — ak kā viņa vēlētos būt žigls putniņš un pastāvīgi lidināties grotā. Viņa nebija gājusi uz Lurdu, ne tēvam mirstot, ne ari mātei, viņa dzīvoja tur vienīgi savos sapņos. Berna-dete tomēr mīlēja savus tuviniekus, viņa pūlējās sagādāt darbu savai trūkumā nonākušai ģimenei, viņa uzklausīja vecāko brāli, kurš bija ieradies Nevērā žēloties un kuru bija atstājuši pie klostera durvīm. Bet viņš māsu atrada nogurušu un vienaldzīgu pret visu, viņa pat nevaicāja viņam neko par jauno Lurdu, it kā viņa no šīs augošās pilsētas baidītos.

Svētās jaunavas kronēšanas svētku gadā kāds priesteris, kuram Bernadetc bija uzdevusi lūgt par viņu pie gro-tas, no turienes atgriezies, stāstīja viņai par neaizmirstamajiem svinību brīnumiem, par simttūkstoš svētceļniekiem un trīsdesmit pieciem zeltā tērptiem bīskapiem mirdzošajā bazilikā. Bcrnadete nodrebēja, un kā parasti viņai pārskrēja pār augumu vieglas trīsas no nemiera un ilgām. Bet, kad šis priesteris izsaucās: «Ak, ja jūs būtu redzējusi visu šo greznību!» — viņa atbildēja:

«Es! Es jūtos labāk šeit, savā slimnieku istabā, savā mazajā stūrītī.»

Bernadetei bija nolaupījuši slavu, viņas darbs atbalsojās nemitīgās slavas dziesmās, bet viņa pati baudīja prieku vienīgi aizmirstībā, šā klostera vientulībā, kur viņai lika nīkt bagātie grotas saimnieki. Viņu nevilināja greznas svinības; putniņš, kas mita viņas dvēselē, noslēpumaini aizlidoja turp tikai klusajās vientulības stundās, kad neviens netraucēja viņu lūgšanās. Tad Bernadete atgriezās pie mežonīgās, pirmatnējās grotas, nometās tur ceļos starp mežrozīšu krūmiem, kas auga pie grotas tolaik, kad Gavu vēl ncapjoza monumentālā krastmala. Tad viņa kalnu smaržīgajā svaigumā savos sapņos aizsteidzās uz veco pilsētu saulrietā, iegriezās vecajā, izkrāsotajā un pusapzeltītajā spāņu stila baznīciņā, kurā viņa bija baudījusi pirmo svēto vakarēdienu, apmeklēja veco patversmi, kur viņa bija nodzīvojusi astoņus gadus un pieradusi pie vientulības, — visu šo veco, nabadzīgo un vientiesīgo pilsētu, kur katrs bruģakmens rosināja maigas atmiņas.

Bet vai tad Bernadete savos atmiņu svētceļojumos nekad neaizklīda uz Bartrcsu? Jādomā, ka reizēm, kad viņa sēdēja savā slimnieces krēslā, kad no gurdajām rokām izslīdēja reliģiska satura grāmata un acu plaksti aizvērās, viņai laikam gan sapņos parādījās Bartresa. Mazā, vecā romāņu stila baznīciņa ar debeszilo jomu, ar asinssarka-niem altāra rotājumiem nostājās viņas acu priekšā starp šaurās kapsētas kapu kopiņām. Tad viņa redzēja sevi Lagī mājā, plašajā istabā pa kreisi, te kurējās uguns, un ziemā šeit stāstīja skaistus stāstus, kamēr lielais pulkstenis dobji sita stundas. Tad viņas priekšā izpletās ainava, bezgalīgās pļavas, milzīgās kastaņas, zem kurām varēja paslēpties, un vientuļi laukumi, kur varēja redzēt tālos kalnus — Dienvidu smaili un Viskoza smaili, kas bija viegli un sārti kā sapņi, kuri lidinās leģendu paradīzē. Tādos brīžos tad arī atausa Bernadetes brīves pilnā jaunība, kad viņa svaigajā gaisā lēcieniem skrēja turp, kur pati gribēja; tie bija viņas trīspadsmit vientuļie, sapņos aizvadītie gadi, kas plašajā dabā lika sanēt dzīves priekam. Var būt, ka šobrīd viņa redzēja sevi atkal klīstam gar strautiem, caur paērkšķu krūmājiem un karstajā jūnija saulē rotaļājamies lielajā zālē! Varbūt viņa redzēja sevi jau pieaugušu blakus līgavainim, kuru viņa būtu mīlējusi ar visu savas sirds vienkāršību un maigumu? Ak, kļūt atkal jaunai, kļūt atkal brīvai, nepazītai, laimīgai, mīlēt atkal, bet mīlēt citādi! Kā neskaidra vīzija tad paslīd garām viņas vīrs, kas viņu dievina, bērni, kas jautri lēkā viņai visapkārt; tā būtu dzīve, kādu pazīst citi ļaudis, tie būtu prieki un bēdas, kādas pazinuši viņas vecāki un kādi savukārt bija jāpazīst arī viņu bērniem. Bet viss pamazām izzuda, un Bernadete atkal sēdēja savā slimnieces krēslā, ieslodzīta četrās saltās sienās, un viņai bija vairs tikai viena kvēla vēlēšanās — kaut pienāktu ātrāk nāves stunda, jo viņai nebija vietas šis zemes niecīgajā, ikdienišķajā laimītē.

Bernadetes vārgums kļuva ar katru gadu lielāks. Tās bija īstas ciešanas, kas sākās šim jaunajam mesijām, šim bērnam, kas bija nācis pasaulē, lai iepriecētu visus nelaimīgos, lai sludinātu cilvēkiem dievišķās patiesības reliģiju, modinātu viņos ticību vienlīdzībai brīnuma priekšā, kas smejas par vienaldzīgās dabas likumiem.

Bernadete piecēlās, lai aizvilktos no viena krēsla līdz otram, tad atslīga atpakaļ un bija spiesta likties atkal gultā. Viņas ciešanas kļuva aizvien šausminošākas. Iedzimtā nervozitāte un aizdusa, kas klostera dzīvē bija vēl progresējusi, izvērtās tuberkulozē. Viņa drausmīgi klepoja, lēkmes plosīja viņas sāpošās krūtis, un viņa jutās kā pamirusi, kad tās norima. Bet, lai posta mērs būtu pilns, labajā celī bija kaulu smadzeņu iekaisums, šī kaite vērtās plašumā, un dedzinošās sāpēs viņa kliedza. Bernadetes novārdzinātā miesā zem pastāvīgajiem pārsējiem radās jēlumi, kurus nemitīgi kairināja gultas siltums, un nepārtrauktā gulēšana slimības gultā radīja miesā iekaisumus. Visi juta līdzi Bernadetei, viņas moku liecinieki apgalvoja, ka varonīgāk par viņu vairs nevar ciest. Viņa mēģināja ārstēties ar Lurdas ūdeni, bet tas nedeva nekāda atvieglojuma. Kungs, visvarenais valdniek, kāpēc tu dziedini citus un ne viņu? Lai glābtu viņas dvēseli? Tātad citu cilvēku dvēseles tu neglāb? Kāda neizskaidrojama izlase, kāda bezjēdzīga nepieciešamība likt ciest šai nabaga būtnei! Bernadete raudāja un atkārtoja, lai sev iedvestu drosmi:

«Manu ciešanu galā paveras debesis, bet, ak, cik vēl ilgi, līdz pienāks gals!»

Viņā mita mūžsena pārliecība, ka ciešanas ir pārbaude, ka cilvēkam zemes virsū jācieš, lai dvēsele tur augšā gavilētu, ka ciešanas ir neatvairāmas, apskaužamas un svētītas. Bet vai tā nav zaimošana, visvarenais dievs? Vai tad tu pats neesi radījis jaunību un prieku? Vai tad tu negribi, lai tevis radītie cilvēki priecātos par tavu sauli, par tavu līksmo dabu, par cilvēcīgo mīlestību, kas izdaiļo viņu miesu? Bernadete baidījās sašutuma, kas viņu rei zērn plosīja, viņa gribēja sevi norūdīt pret ciešanām, kuru dēļ smeldza viņas miesa; domās Bernadete sita sevi pie krusta, izpleta savas sakrustotās rokas, lai garā savienotos ar Jēzu, viņas locekļi pieglaudās viņa locekļiem, un viņas mute tiecās pret viņa muti, viņa gribēja liet savas asinis tāpat kā viņš, un izdzert visu sāpju biķeri tāpat kā viņš. Jēzus nomira trīs stundās, Bernadetes cīņa ar nāvi bija ilgāka, jo viņa mira ar savām ciešanām izpērkot citu dzivi. Kad sāpes savilka Bernadetes locītavas, viņa vaidēja, bet tūlīt arī sev to pārmeta:

«Ak, kā es ciešu, kā ciešu! Bet es esmu laimīga par savām ciešanām.»

Tie bija drausmīgi, drūmas grūtsirdības pilni vārdi. Laimīga par ciešanām, ak dievs, bet kāpēc, kāda nezināma un bezjēdzīga mērķa dēļ? Kam vajadzīga šī cietsirdība, šī satraucošā ciešanu slavināšana, ja visa cilvēce izslāpusi pēc veselības un laimes?

Savu briesmīgo ciešanu laikā tūkstoš astoņi simti septiņdesmit astotā gada divdesmit otrajā septembrī māsa Marī Bernāra deva mūķenes zvērestu uz mūžu. Bija apritējuši jau divdesmit gadi kopš dienas, kad Bernadetei parādījās svētā jaunava, ierazdamās pie meitenes tāpat, kā eņģelis bija ieradies pie viņas, un izraudzīdamās to tāpat, kā savukārt bija pati izraudzīta starp vispazemīgākajām un šķīstākajām, lai nestu sevī tā kunga Jēzus noslēpumu. Tāds bija mistiskais izskaidrojums ciešanām, kādām bija nolemta šī būtne, kas tik cietsirdīgi bija šķirta no pasaules, bet bagātīgi apveltīta ar mokām, nesdama sevī visas cilvēces sāpes. Bernadete bija aizslēgtais dārzs, ko mīļi uzlūkoja debesu līgavainis, kas izraudzījās tieši viņu un tad apraka nedzīvotās dzīves trimdā. Un, kad nožēlojamā Bernadete grīļojās zem sava krusta smaguma, biedrenes viņai jautāja:

«Vai tad tu aizmirsi? Svētā jaunava taču apsolīja tev, ka tu būsi laimīga nevis šai pasaulē, bet citā.»

Tad uzmundrinātā Bernadete, pieskardamās pie savas pieres, atbildēja:

«Es lai to aizmirstu? Nē, nē, glabāju to šeit!»

Tikai ilūzija, ka reiz viņa sargeņģeļu pavadībā ieies paradīzes spožuma mirdzā un gūs mūžīgu laimi, tikai šī doma deva Bernadetei spēku dzīvot. Trīs noslēpumi, kurus svētā jaunava bija uzticējusi vienīgi viņai, lai to apbruņotu pret visu ļaunu, bija solījums gūt skaistumu, laimi un nemirstību debesīs. Kāds baigs māns tas būtu, ja otrpus kapa valdītu tā pati zemes nakts tumsa, ja meitenes sapņojuma svētā jaunava neierastos noteiktā vietā starp brīnišķīgajām, apsolītajām balvām!

Bet Bernadetei nebija ne mazāko šaubu, viņa labprāt apņēmās izpildīt visus naivos uzdevumus, kādus tai vientiesīgi uzticēja viņas biedrenes, kad tā nokļūšot debesīs:

«Māsa Marī Bernāra, pasakiet mīļajam dievam šo, pasakiet to...»

«Māsa Marī Bernāra, noskūpstiet manu brāli, kad jūs to sastapsiet paradīzē ...»

«Māsa Marī Bernāra, pataupiet sev blakus mazu vietiņu man, kad es nomiršu.»

Bernadcte katrai laipni atbildēja:

«Nebēdājiet, jūsu uzdevums tiks izpildīts.»

Ak, visvarenā ilūzija, saldā atpūta, mūžam atjaunotais un mierinošais spēks!

Beidzot tuvojās agonija, tuvojās nāve. Piektdien, tūkstoš astoņi simti septiņdesmit devītā gada divdesmit astotajā martā, šķita, ka Bernadcte nakti vairs nepārdzīvos. Viņu māca izmisuma pilnas ilgas pēc kapa, lai nebūtu vairs jācieš, lai varētu augšāmcelties debesīs. Spītīgi viņa atteicās pieņemt pēdējo svaidīšanu, jo tā jau divreiz bija uzlabojusi viņas veselību. Bernadcte vēlējās, lai beidzot dievs ļautu viņai nomirt, jo viņai bija pārāk grūti, dieva prāts taču nevarētu prasīt no viņas vēl vairāk ciešanu. Bet beidzot viņa tomēr piekrita svēto vakarēdienu pieņemt, un pēc tam viņas cīņa ar nāvi pagarinājās vēl gandrīz par trim nedēļām. Priesteris, kurš neatstāja vairs Bernadcti, viņai bieži teica:

«Mana meita, savu dzīvi vajag upurēt.»

Kādu dienu Bernadcte nepacietībā viņam strauji atbildēja:

«Bet, mans tēvs, tas taču nav nekāds upuris.»

Arī tie bija briesmīgi vārdi, kuros izpaudās viss viņas riebums, nicināšana, ķo viņa juta pret dzīvi, no kuras viņa, ja vien tai būtu tāda vara, atbrīvotos ar vienu rāvienu. Tā bija patiesība, nabaga meitenei nebija nekā ko žēlot; no viņas dzīves taču bija atņemts viss — veselība, prieks, mīlestība, un tāpēc viņa savu dzīvi nometa, kā nomet noskrandušu, novalkātu un netīru veļu. Bernadetei bija taisnība, viņa nopēla savu nederīgo dzīvi, savu pārāk smago dzīvi, kad sacīja:

«Manas ciešanas rims vienīgi līdz ar manu nāvi un ilgs tikmēr, līdz es ieiešu mūžībā.»

Sī doma par ciešanām vajāja Bernadeti un saistīja viņu arvien ciešāk pie viņas dievišķā pavēlnieka krusta. Viņa lika sev atnest lielu krucifiksu un cieši spieda to pie savām vārgajām jaunavas krūtīm, iesaukdamās, ka viņa gribētu to ietriekt savā miesā, lai tas tur paliktu. Nāves stundai tuvojoties, meitenei zuda spēki un viņa nespēja vairs krucifiksu noturēt drebošajās rokās.

«Piesieniet man to, spiediet to cieši man klāt, lai es to sajūtu līdz pēdējam elpas vilcienam!»

Tas bija vienīgais vīrietis, kuru viņas jaunavība pazina, vienīgais asiņainais skūpsts, ko saņēma viņas noliegtās, izkropļotās un nepiepildītās mātes jūtas. Klostera māsas paņēma virves, izvilka tās zem viņas sāpošajiem gurniem, apvīdamas nožēlojamās krūtis, un piesēja krucifiksu tik cieši pie Bernadctes miesām, ka tas tur iespiedās.

Beidzot nāve apžēlojās. Lieldienu pirmdienā Bernadeti sāka kratīt stipri drebuļi. Viņu mocīja rēgi, viņa trīcēja bailēs un redzēja ļauno garu ņirgājamies un lodājam sev apkārt.

«Atkāpies, sātan, atkāpies, sātan! Neaizskar mani, nenes mani sev līdz!»

Pēc tam Bernadete murgodama stāstīja, ka velns gribējis mesties viņai virsū, ka viņa jutusi tā muti uzpūšam viņai visas elles liesmas. Kādēļ gan, kungs dievs, rādījās velns šai šķīstajai, bezgrēcīgajai dvēselei? Kādēļ gan Ber-nadetei bija jāpārcieš vēl šis trieciens, kādēļ tika uzsūtītas vēl šis nežēlīgās ciešanas, kādēļ tādas drausmīgas beigas, kādēļ šāda šausmīgu rēgu pilna nāve, ja viņa dzīvē bija tik vientiesīga, skaidra un nevainīga? Vai tad viņa nevarēja aizmigt mierīgi savas šķīstās dvēseles apskaidrotībā? Acīmredzot Bernadete līdz pēdējam elpas vilcienam baidījās un vairījās no dzīves, kas viņai murgos šķita velns. Dzīve bija tā, kas Bernadeti biedēja, dzīve bija tā, kuru Bernadete dzina prom un noliedza, atdodama savu izmocīto, pie krusta pienagloto jaunavību debesu draugam. 5i neaptraipītās ieņemšanas dogma, šis slimīgās meitenes fantāzijas auglis pazemo sievieti, sievu un māti. Pasludināt, ka sieviete ir pielūgsmes cienīga, vienīgi būdama jaunava, iedomāties sievieti, kas, palikdama jaunava, kļuvusi māte un arī pati ir savukārt dzimusi šādā veidā, — nozīmē apsmiet dabu, noliegt dzīvi, nicināt un kropļot sievieti, kuras diženums slēpjas tieši viņas auglībā un dzīvības turpināšanā!

«Atkāpies, atkāpies, sātan! Ļauj man nomirt neauglīgai!»

Un Bernadete aizdzina saules gaismu no telpas, aizdzina brīvo, pa logu ieplūstošo gaisu, ziedu smaržu, kas, kļuvusi smagnēja, sēklām briestot, nesa visā pasaulē mī-iestibas dvesmu.

Trešdienā pēc lieldienām, sešpadsmitajā aprīlī, sākās pēdējā cīņa ar nāvi. Stāsta, ka šīs dienas rītā kāda Ber-nadetes biedrene, nedziedināmi slima klostera rnāsa, kas gulējusi slimnieku istabā blakus gultā, pēkšņi kļuvusi vesela, tiklīdz izdzērusi glāzi Lurdas ūdens. Bet Bernadete, šī dieva izredzētā meitene, to bija dzērusi veltīgi. Beidzot dievs viņai rādīja savu labvēlību, uzklausot viņas ilgas, iemidzinot viņu tās pasaules saldajā snaudā, kurā nav vairs nekādu ciešanu. Viņa lūdza visiem piedošanu. Viņas ciešanas bija beigušās, viņa, tāpat kā pestītājs, bija pienaglota krustam ērkšķu vainagu galvā, šaustiem locekļiem un atsegtu gurnu. Tāpat kā viņš, Bernadete pacēla acis uz debesīm, izstiepa rokas pie krusta, skaļi iesaukdamās:

«Mans dievs!» Un, tāpat kā viņš, aptuveni pulksten trijos Bernadete sacīja: «Man slāpst!» Viņa apslapināja lūpas glāzē, nolieca galvu un nomira.

Tā nomira izslavētā, svētā Lurdas gaišreģe Bernadete Subirii, māsa Marī Bernāra, kā to sauca Nevērās klostera māsas. Viņas mirstīgās atliekas bija izliktas apskatei trīs dienas, un milzīgi ļaužu bari gāja tur garām, visa tauta bija steigā sanākusi, veidojās bezgalīga ticīgo rinda, kas cerību izsalkumā berzēja pie mirušās tērpa medaļas, rožukroņus, svētbildes un mises lūgšanu grāmatas, lai gūtu vēl kaut vienu žēlastību, fetišu, kas nes laimi. Pat nāvē Bernadeti nevarēja atstāt viņas ilgām pēc vientulības, jo šīs zemes nabaga ļaudis spiedās baros ap viņas zārku un kā izslāpuši tvēra ilūzijas. Pamanīja arī, ka mirušās kreisā acs stūrgalvīgi bija palikusi atvērta, tieši no šis puses viņai bija parādījusies svētā jaunava. Visu klosteri pārsteidza vēl pēdējais brīnums — mirušās ķermenis nepārvērtās; Bernadeti apbedīja trešajā dienā, viņas ķermenis joprojām bija lunkans, silts, bet lūpas sārtas, āda balta, meitene bija kļuvusi it kā jaunāka un visa smaržoja. Un kamēr grota šodien staro slavas gavilēs, Bērna dete Subirū, diženā Lurdas trimdiniece, dus, dus dziļā mierā, mūža miegā svētā Zildāra klosterī zem mazas kapelas akmens plātnes un dārza veco koku klusajām ēnām.

Pjērs apklusa, skaistā teiksma bija beigusies. Viss vagons vēl klausījās aizrautīgā saviļņojumā par šīm traģis-kajrim un aizkustinošajām beigām. Pār Māri vaigiem ritēja līdzjūtības asaras, bet pārējās, Elīza Rukē un pat Grivote, kas bija mazliet nomierinājusies, salika rokas un lūdza meiteni, kura tagad bija pie mija dieva, aizbilst par viņām, lai viņas tiktu pilnīgi izdziedinātas. Sabatjē kungs pārmeta sev lielu krusta zirni, tad apēda kūku, kurn tam sieva bija nopirkusi Puatjē. De Gersēna kungs, kuru viss skumjais nepatīkami aizskāra, bija iemidzis stāsta vidu. Tikai Vensēna kundze nebija pakustējusies; iespiedusi seju spilvenā, viņa bija kurla un akla, viņa nekā vairs negribēja ne redzēt, ne dzirdēt!

Bet vilciens traucās, traucās arvien tālāk. De Žonkjēra kundze, izbāzusi galvu pa logu, paziņoja, ka vilciens tuvojas Etampai. Kad šī stacija bija garam, māsa Hiacinte deva zīmi, visi noskaitīja trešās rožukroņa lūgšanas, piecas slavas mistērijas — Kristus tā kunga augšāmcelšanās, Kristus tā kunga debess braukšana, svētā gara sū ttba, vissvētās jaunavas debessbraukšana, vissvētās jaunavas kronēšana. Pēc tam nodziedāja korāli: «Uzticos, svētā jaunava, tavai palīdzībai...»

Tad Pjērs ieslīga dziļās pārdomās. Viņa skatieni pievērsās ainavai, kas tagad mirdzēja saules plūdos un, bez mitas atkal zūdot tālē, šķita ieaijājam viņu. Riteņu dimas Pjēru apdullināja, viņš pat nespēja vairs skaidri atšķirt šīs lielās, agrāk pazīstamās priekšpilsētas apvāršņus. Vēl Bretiņī, tad 2ivizi, un, beidzot, pēc nepilnas pusotras stundas būs Parīze. Tātad šis lielais ceļojums būs galā! Pjērs bija uzzinājis visu, ko gribēja, un guvis skaidrību, pēc kuras tik kvēli tiecās! Pjērs bija gribējis pārliecināties, izpētīt uz vietas gadījumu ar Bernadeti un redzēt, vai tiešām žēlastība neatgriezīsies pie viņa pēkšņi, kā zibens uzliesmojums, un neatdos viņam atkal ticību. Tagad viss bija skaidrs: Bernadete, savas slimās miesas pastāvīgo sāpju mocīta, bija tikai sapņojusi, un viņš pats neticēs vairs nekad. Si atziņa nostājās viņa priekšā kā brutāls fakts: vientiesīgā ticība kā bērnam, kas nometas ceļos un lūdz, neizglītotu ļaužu pirmatnējā ticība, kuri savā neziņā pakļaujas svētām bailēm, šī ticība bija mirusi. Kaut ari tūkstošiem svētceļnieku dotos katru gadu uz Lurdu, tautas pašas vairs nebija ar tiem, mēģinājums atdzīvināt vispārēju ticību, atgūt pagājušo gadsimtu ticību bez sašutuma un vērtēšanas, — šis mēģinājums bija lemts neveiksmei. Vēsture negriežas vairs atpakaļ, cilvēce nevar nonākt atkal pirmatnējā stāvoklī, laiki ir mainījušies, un

pārāk daudz jaunu vēsmu ir izsējušas jaunu ražu, lai šodienas cilvēki varētu izaugt tādi paši kā sendienu cilvēki. Šeit arī secinājums, ka Lurda ir tikai izskaidrojams starpgadījums, kura masu ietekmēšanas spēks bija tikai pierādījums pēdējai agonijai, kādā cīnās ticība vecajās katolicisma formās. Nekad vairs visa tauta nenolieksies ceļos, kā to darīja senā ticīgā tauta divpadsmitā gadsimta katedrālēs; toreiz šī tauta līdzinājās paklausīgam ganāmpulkam pavēlnieka vadībā. Akli tiepties un gribēt to būtu tas pats, kas cīnīties ar neiespējamo un varbūt skriet pretim lielām morālām katastrofām.

No visa ceļojuma Pjēram palika vienīgi bezgalīgs žēlums. Ak, viņa sirds asiņoja, viņa nabaga sirds atgriezās salauzta. Viņš atcerējās labā abata Židēna vārdus; viņš bija redzējis tūkstošiem cietēju ar asarām acīs lūdzam un piesaucam dievu, lai tas žēlsirdīgi atvieglotu tiem viņu mokas; Pjērs bija raudājis kopā ar tiem, viņš izjuta nožēlojamu, brālīgu līdzjūtību pret visām viņu sāpēm. Viņš nespēja domāt par šiem nabaga cilvēkiem, neizjuzdams kvēlu vēlēšanos atvieglot to ciešanas. Vai nevajadzētu grotu slēgt un meklēt citus mierinājuma ceļus, ja jau ar vientiesīgo ļaužu ticību nepietika, ja draudēja atpalikšana no sava laikmeta?

Bet Pjēra līdzjūtība izvērtās sašutumā. Nē, nēl Tas būtu noziegums — aizslēgt šiem miesīgi un arī dvēselē slimajiem viņu debesu sapni, jo viņu vienīgais mierinājums bija nomesties ceļos pie grotas sveču mirdzumā un apreibt no korāļu šūpojošām skaņām. Viņš taču pats nebija ļāvis sev izdarīt noziegumu — atvērt acis Marī, viņš bija upurējis sevi, lai atstātu viņai viņas māna prieku, dievišķo balstu, ka svētā jaunava viņu dziedinājusi. Kur tad atradīsies tāds cietsirdīgs cilvēks, kurš būtu tik nežēlīgs, lai lēnprātīgajiem laupītu viņu ticību un iznīcinātu viņos prieku ticēt pārdabiskajam mierinājumam un cerības, ka dievs domā par viņiem, ka viņš tiem sagatavojis labāku dzīvi paradīzē? Tad visa baiļu pārņemtā cilvēce raudātu līdzīgi izmisušam un nāvei nolemtam slimniekam, kuru spēj glābt vienīgi brīnums. Pjērs redzēja, cik nelaimīga bija cilvēce, viņš nodrebēja brāļa līdzjūtībā pret šo nožēlojamo kristietību, pret šiem pazemotajiem un neizglītotajiem cilvēkiem, pret šiem skrandās tērptiem nabagiem ar brūcēm un smirdošo elpu, pret šiem ļautiņiem, kas mita slimnīcās, klosteros un netīrās mītnēs, pret šiem kukaiņu apsēstiem, rupjām, neglītām, trulām sejām, — tas bija milzīgs protests, kas tika vērsts pret veselību, dzīvi un dabu taisnības, vienlīdzības un labsirdības uzvaras vārdā. Nē, nē, nedrīkstēja nevienu no šiem jaudīm dzīt izmisumā; Lurdu vajadzēja paciest, tāpat kā pacieš melus, kas palīdz dzīvot. Un — kā jau Pjērs bija teicis Bernadctes istabā — šī meitene bija un palika mocekle, viņa atklāja viņam vienīgo reliģiju, kuras pārpilna bija viņa sirds, — tā bija cilvēces ciešanu reliģija. Ak, labam būt, pārsiet visas brūces, iemidzināt sāpes ar sapni un pat melot, lai tikai neviens vairs neciestu!

Vilciens pilnā gaitā aiztraucās garām kādam ciemam, un Pjēra acu priekšā ātri pavīdēja baznīca starp lielām ābelēm. Visi svētceļnieki vagonā pārmeta sev krustu. Bet Pjēru pēkšņi pārņēma satraukums, viņa sapņos ielauzās šaubas. Vai tad šis cilvēces ciešanu kults, šī grēku izpirkšana ar ciešanām, — vai tikai tas atkal nebija tāds pats māns, vai tas tikai neveicināja sāpju un posta palielināšanos? Ir taču gļēvi un bīstami ļaut pastāvēt māņticībai. To saudzēt un atzīt nozīmē mūžam samierināties ar gara tumsību, ļaut atdzimt drūmajiem viduslaikiem. Māņticība novājina, apstulbo, un kaitīgā bijība, ko manto bērni no vecākiem, rada pazemīgas un vārgas paaudzes, iebiedētas un paklausīgas tautas, īstu laupījumu šīs pasaules varenajiem. Tic tautas izmanto, apzog, izposta, kamēr tās visu savu gribasspēku pievērsušas tikai kādas citas dzīves iegūšanai. Vai tad nebūtu labāk tūlīt saņemt drosmi un dziedināt cilvēci brutālā veidā, aizslēdzot brīnumu gro-tas, kur tā nāk raudāt, un tādējādi atdodot tai atkal drosmi dzīvot īsto dzīvi, kaut arī tā mirktu asarās? Vai tad šīs lūgšanas, šī nepārtraukto lūgšanu straume, kura plūda no Lurdas un kuru bezgalīgās, pazemīgās žēlabas bija izraisījušas asaras Pjēra acīs un bija viņu aizkustinājušas, — vai tas varbūt bija kaut kas cits nekā tukša ieaijāšana un ikkatras enerģijas nomākšana? Cilvēka griba iemiga, esamība likās zūdam, radās nevēlēšanās dzīvot un darboties. Kāda jēga gribēt, kāda jēga darboties, ja cilvēks pilnīgi atdodas nezināmas visvarenības untumiem? Ko otras puses, cik dīvainas tomēr ir neprātīgās ilgas pēc brīnumiem, ši nepieciešamība mudināt dievu pārkāpt dabas likumus, kurus viņš savā bezgalīgā gudrībā pats noteicis! Šeit acīmredzot arī slēpās briesmas un neprāts, lūk, tādēļ cilvēkā un it sevišķi bērnā jāattīsta tikai paļāvība uz paša spēkiem un drosme saskatīt patiesību, kaut arī riskējot zaudēt ilūziju, šo dievišķo mierinātāju.

Tad atmirdzēja spoža gaisma, kas apžilbināja Pjērn. Viņa saprāts, tas protestēja pret šo aplamību slavināšanu un cilvēka veselā prāta izkropļošanu. Ak, saprāts! Tas sniedza Pjēram gan ciešanas, gan laimi. Kā Pjērs bija teicis ārstam Saseņam, viņš dega ilgās arvien vairāk un vairāk apmierināt saprātu, pat ja viņam bfitu jāzaudē sava laime. Tas bija saprāts, tagad Pjērs to aptvēra, tas bija saprāts, kas nemitīgi urdīja viņu grotā, bazilikā — visā Lurdā un atvairīja viņa ticību. Viņš nespēja to nokaut, pazemoties un iznīcināt sevi tāpat kā viņa vecais draugs, diženais, pie zemes noliektais sirmgalvis, kurš sāpju pilnā vecuma nevarībā un savas sirds ciešanās bija kļuvis atkal kā bērns. Saprāts bija Pjēra augstākais valdnieks, tas nejāva viņam samierināties, par spīti zinātnes atzinumu maldiem un neskaidrībām. Kad viņš sev nespēja ko izskaidrot, saprāts viņam čukstēja: noteikti ir kāds vienkāršs atrisinājums, ko pašlaik rtevaru aptvert. Pjērs sev atkārtoja, ka cilvēkam ar veselu saprātu nevar būt īsta ideāla, ja viņš nav izpētījis nezināmo un nav guvis prāta lēno uzvaru pār miesīgo un garīgo pagurumu. Viņš, priesteris, bija spējīgs iznīcināt savu dzīvi, lai cīņā ar divkāršo mantojumu turētu doto zvērestu, jo viņa tēvs bija asa prāta cilvēks, toties māte — dziji ticīga. Pjēram bija pietiekoši spēka savaidīt savu miesu, atteikties no sievietes, bet viņš izjuta, ka uzvarēja tēva dotais mantojums, jo upurēt savu saprātu Pjērs nespēja, to viņš nenoliegs, to neiegrožos. Nē, nē! Pat cilvēces ciešanas, svētās nabadzīgo ļaužu ciešanas nedrīkst kļūt prātam par šķērsli, nedrīkst padarīt par nepieciešamību neziņu un muļķību. Pāri visam stāv saprāts, glābiņš ir vienīgi saprātā.’ Ja viņš, asarām ritot, tik dziļu ciešanu vājināts, bija Lurdā teicis, ka pietiek ar asarām un mīlestību, viņš sevi bija bīstami maldinājis. Līdzjūtība bija tikai ērta izeja no grūtībām. Vajadzēja dzīvot, darboties, saprātam vajadzēja uzveikt ciešanas, ja negribēja, lai tās turpinātos mūžīgi.

Ātri garām slīdošajās ainavās atkal iznira baznīca, šoreiz debess pamalē, tā droši vien bija kādā pakalnā pēc svinīga solījuma uzcelta kapela, un virs tās pacēlās augsta svētās jaunavas statuja. Un atkal visi svētceļnieki pārmeta sev krusta zīini. Pjērs aizmaldījās sapņos, cits pārdomu vilnis no jauna satrauca viņu. Kas bija šī pavēlošā tieksme pēc viņpasaules, kas mocīja cilvēci tās ciešanās? No kurienes tā nāca? Kādēļ gan visi tiecās pēc vienlīdzības un taisnības, kad tās, likās, nepiemita vienaldzīgajai dabai? Cilvēks bija ielicis šo tieksmi neaptveramajā mistērijā, pārdabiskajā, reliģiskajā paradīzē, nn tur viņš veldzēja savas dedzinošās sāpes. Vienmēr cilvēku bija mocījušas neremdināmās slāpes pēc laimes, un vienmēr tās viņu mocīs. Ja grotas tēviem izdevās tik spīdoši darījumi, tad tas notika tāpēc, ka viņi pārdeva dievišķību. Un šīs slāpes pēc dievišķīgā, ko veldzēt cilvēki nebija spējuši gadsimtu plūsmā, šķita atkal atdzimstam ar jaunu kvēli mūsu zinātnisko sasniegumu gadsimta beigās. Lurda bija spilgts, nenoliedzams piemērs tam, ka cilvēks varbūt nc kad nespēs atteikties no sapņa par visspēcīgu dievu, kas ar brīnumu pēkšņi nodibinātu vienlīdzību un radītu laimi. Kad cilvēks izdzēris dzīves nelaimes kausu līdz pašam dibenam, viņš atgriežas pie dievišķā māna; un šeit ir visu reliģiju sākums — nevarīgajam, kailajam cilvēkam nav spēka panest šis zemes postu bez mūžīgajiem meliem par paradīzi. Pēc mūsu dienās izdarītiem pētījumiem šķiet, ka zinātne ir vienīgais noteicošais spēks, bet, kā izrādās, tomēr jāatstāj ari atvērtas durvis uz noslēpumu.

Pēkšņi dziji pārdomās ieslīgušajam Pjēram prātā iešāvās negaidīts vārds. Jauna reliģija! Durvis, kas bija jāatstāj atvērtas uz nezināmo, būtībā bija jauna reliģija. Cilvēci rupji izraut no sapņa, ar varu atņemt brīnumu, kas tai nepieciešams tāpat kā maize, — būtu tikpat kā to nogalināt. Vai cilvēcei būs kādreiz filozofiskā drosme dzīvi uztvert tādu, kāda tā ir, dzīvot to, lai dzīvotu, nedomājot par nākotnes sodiem un atalgojumiem? Šķita, ka gadsimti aizritēs, iekams sabiedrība kļūs pietiekoši saprātīga, lai dzīvotu godīgu dzīvi bez jebkāda kulta, bez vienlīdzības un taisnības meklēšanas pārdabiskajās sfērās. Jā, jauna reliģija, šis vārds skanēja viņā, atbalsodamies atkal un atkal kā tautu pašu sauciens, kā alkatīgas, izmisušas mūsdienu cilvēka dvēseles ilgas. Mierinājums, cerība, ko katolicisms bija nesis pasaulei, likās izsmelts, jo pēc astoņpadsmit gadsimtiem vēl bija tik daudz asiņu, tik daudz veltīgu un nežēlīgu satraukumu. Tā bija ilūzija, kas zuda, un šo ilūziju bija nepieciešams vismaz nomainīt ar citu. Ja kādreiz cilvēce tiecās kristietības paradīzē, tad tādēļ, ka to uztvēra kā jaunu cerību. Tāpēc jaunu reliģiju, jau-, nas cerības, jaunu paradīzi! Jā, pasaulei slāpa pēc tās pagurumā, ar kādu tā cīnījās. Un tēvs Furkāds to izprata. Viņš negribēja neko citu teikt, kad nemiera pilns lūdza, lai uz kurdu vestu visu lielo pilsētu iedzīvotājus, visu mazo ļaužu masu, kas veido nāciju. Simt tūkstošu, divsimt

tūkstošu svētceļnieku gadā — tas bija tikai smilšu grauds. Bija vajadzīga tauta, visa tauta.

Bet tauta bija atstājusi savas baznīcas uz visiem laikiem, tā pat nedāvāja vairs savu dvēseli svētajām jaunavām, kuras pati izdomāja, un nekas tai neatdos reiz zaudēto ticību. Katoliskā demokrātija, ak, tad jau pagātne atgriezīsies! Tikai — vai tas bija iespējams, radīt jaunu, kristīgu tautu? Vai tad nebija nepieciešama jauna pestītāja atnākšana, otrā mesijas brīnumdarītāja elpa?

Sī doma skanēja un skanēja arvien skaļāk Pjēra sapņos un tad pacēlās kā zvana skaņu lidojums. Jauna reliģija, jauna reliģija! Bez šaubām, tai jābūt tuvākai dzīvei, jābūt daudz pasaulīgākai un jāpiemērojas iekarotajām patiesībām. Un galvenais — tai jābūt reliģijai, kas neizraisa ilgas pēc nāves. Bernadete dzīvoja, vienīgi lai mirtu, un ārsts Sascņs tiecās pēc kapa kā pēc vienīgās laimes; visa ši spirituālā atteikšanās no dzīves-'bija nemitīga dzīvotgribas ārdīšana. Tās rezultātā modās nievas un riebums pret dzīvi un tika paralizēta darba rosme. Katra reliģija, protams, ir nemirstības apsolījums, aizsaules izskaistinājums, nāves rītdienas burvīgais dārzs. Bet vai tad jauna reliģija būtu spējīga jebkad radīt zemes virsū šo mūžīgās laimes dārzu? Kur tad bija ņemama formula, kur dogma, kas vainagotu mūsdienu cilvēku cerības? Kādu ticību sēt, lai izaugtu spēka un miera raža? Kā apaugļot vispasaules šaubas, lai tās dotu dzīvību jaunai ticībai, un kāda veida maldi, kādas ilūzijas par dievības eksistēšanu varētu vēl dīgt mūsdienu viscaur uzartajā zinātnes gadsimta zemē?

Šai mirklī pēkšņi Pjēra satraukto domu dzīlēs pavīdēja viņa brāļa Gijoma tēls. Pjērs nejutās pārsteigts par to; acīmredzot Pjēra šaubas bija nemanāmi saistītas ar domām par brāii. Kā viņi bija mīlējuši viens olru senās dienās, un cik labs bija šis lielais brālis, taisnīgs un maigs! Tad bija iestājies pilnīgs lūzums, viņš brāli neredzēja vairs, kopš tas bija noslēdzies savās ķīmijas studijās un, atrāvies no cilvēkiem, apdzīvoja mazu mājiņu priekšpilsētā ar savu mīļāko un diviem suņiem. Tad Pjēra domas mai-• nīja virzienu, viņš domāja par prāvu, kurā pret Gijomu bija izteiktas aizdomas, ka viņš uztur bīstamas attiecības ar visdedzīgākajiem revolucionāriem. Stāstīja, ka pēc ilgiem meklējumiem Gijoms atradis briesmīgas sprāgstvielas formulu; viena mārciņa šīs vielas bija spējīga uzspridzināt veselu katedrāli. Un tad Pjēra domas pievērsās anarhistiem, kuri gribēja pasauli atjaunot un glābt, to sagraujot. Tie bija tikai sapņotāji un pie tam vēl nežēlīgi sapņotāji; tāpat kā nevainīgie svētceļnieki, kuru ganāmpulku viņš bija redzējis, ekstātiskā aizrautībā nometušos cejos pie grotas. Ja anarhisti un galējie sociālisti bargi prasīja vienlīdzību bagātības ziņā, pasaules materiālo labumu kopēju sadalīšanu, tad svētceļnieki ar asa-rām prasīja vienlīdzību veselībā un taisnīgu morālā un fiziskā miera sadališanu. Vieni cerēja uz brīnumu, otri ķērās pie rupjas varas. Bet visa pamatā bija viens un tas pats izmisuma pilnais sapnis par brālību un taisnīgumu, mūžīgās ilgas pēc laimes: lai nebūtu vairs nabagu, lai nebūtu slimu, lai visi kļūtu laimīgi. Vai tad senos laikos, pagāniskajā pasaulē, pirmie kristieši arī nebija revolucionāri, kas šo pasauli apdraudēja un arī iznīcināja? Taču lie, kurus toreiz vajāja, kurus mēģināja iznīcināt, pašlaik ir nekaitīgi, jo tie pieder pagātnei. Baiļu pilnu nākotni rada cilvēks, kas sapņo par nākotnes sabiedrību; šodien tas ir sociālo jauninājumu domas sagrābtais cilvēks ar savu lielo, bargo sapni — visu iztīrīt ar ugunsgrēka liesmām. Tas ir drausmīgi. Bet kā gan to var zināt? Var būt, ka šajā idejā tomēr slēpjas nākotnes atjaunotā pasaule.

Un apmulsis, neziņā grimdams, Pjērs, kuram iedvesa bailes varasdarbi, nostājās vecās sabiedrības pusē, kas sevi aizstāvēja, nespēdama pateikt, no kurienes nāks miera mesija, kura rokās Pjērs gribēja nodot nabaga cietēju cilvēci. Dot tai jaunu reliģiju, jā, jaunu reliģiju! Bet nebija viegli tādu rast, Pjērs nespēja neko izlemt, viņš nezināja, par ko izšķirties, vai par veco ticību, kas bija mirusi, vai par nākotnes ticību, kas vēl nav dzimusi. Dziļajā izmisumā viņš tomēr nešaubījās par vienu — viņš turēs savu zvērestu, kā priesteris bez ticības viņš sargās citu ļaužu ticību, šķīsti un godīgi pildīs savu amatu skumjā lepnumā, ka nespēj noliegt savu saprātu, kā bija noliedzis miesu. Un viņš gaidīs.

Vilciens tagad brāzās cauri lieliem parkiem, lokomotīve izgrūda garu svilpienu, īstu prieka pilnu fanfaru, kas iztraucēja Pjēru no viņa pārdomām. Visapkārt vagonā sākās satraukums un rosība. Vilciens tikko bija pabraucis garām Živizī, beidzot nepilnā pusstundā būs sasniegta Parīze. Katrs kārtoja savas mantas, abi Sabatjē pārsēja auklām savus mazos sainīšus, Eliza Rukē pēdējo reizi paraudzījās spogulī. Mirkli de Žonkjēra kundzi satrauca rūpes par Grivoti, un viņa izlēma meiteni vest tieši uz slimnīcu, jo tās stāvoklis bija smags; pa šo laiku Marī mēģināja izraut Vensēna kundzi no viņas stinguma, no kura, likās, tā negribēja atbrīvoties. .Vajadzēja modināt de Gersēna kungu, kas bija gulējis kā diendusā. Kad māsa Hiacinte bija situsi plaukstās, viss vagons uzsāka dziedāt Te Deutn, slavas dziesmu žēlastības darbiem: «Te Deutn ļaudamas, le Dominum Confitemur...» Balsis pacēlās pēdējā degsmē, visas šīs kvēlās dvēseles pateicās dievam par brīnišķīgajiem žēlastības pierādījumiem, ar kādiem viņš tos apbēris un apbērs arī turpmāk.

Nocietinājumi. Dzidrajā debesu plašumā lēni grima pēcpusdienas saule. Virs milzīgās Parīzes pacēlās tāla dūmaka, viegliem mākonīšiem līdzīgi, rūsgani dūmi — darbīgā kolosa varenā, lidojošā elpa. Tā bija Parīze — lielā kalve, Parīze ar savām kaislībām, savām cīņām, saviem nerimstošiem pērkona dārdiem, savu nemitīgi kūsājošo dzīvi, kas nepārtraukti rada rītdienas dzīvi. Un baltais vil ciens, nožēlojamais posta un ciešanu vilciens, iebrauca Parīzē pilnā gaitā, likdams skanēt savu spalgo svilpienu fanfarai. Piecsimt svētceļnieku un trīssimt slimnieku pazudīs šeit, šai lielajā pilsētā, izklīdīs pa savas esamības cieto bruģi; tie šķirsies no sava brīnišķīgā, izsapņotā sapņa līdz dienai, kad ilgas pēc mierinājuma, pēc jauna sapņa liks tiem atsākt mūžīgo svētceļojumu, meklējot noslēpumu un aizmirstību.

Ak, nožēlojamie cilvēki, nabaga slimā, māna alkstošā cilvēce; apmulsusi un pagurusi mūsu gadsimta beigās, tā alkatigi metās uz zinātni; tagad tai šķiet, ka dvēseles un miesas ārsti to pametuši, atstājuši vienu draudošās briesmās — nedziedināmi saslimt, un tāpēc cilvēces skatieni vēršas atpakaj, tā prasa savas .dziedināšanas brīnumu no mistiskās Lurdas, no pagātnes, kas mirusi uz mūžu! Un tur, Lurdā, Bernadete — jaunais ciešanu mesija, tik aiz kustinoša savā cilvēcībā, sniedz baigu atziņu: šī meitene taču ir bijusi no pasaules izstumta trimdiniece, upuris, kas ziedots aizmirstībai, vientulībai un nāvei, tā zaudējusi cilvēka tiesības, — viņa nebija kļuvusi ne sieviete, ne sieva, ne māte, jo bija redzējusi svēto jaunavu.

NOZĪMĪGĀKIE EMĪLA ZOLA DZĪVES VN DAIĻRADES DATI

1840

Parīzē 2 aprīlī piedzimst nākamais rakstnieks Emīls Zolā. Tēvs — Fransuā Zolā, pēc tautības itālietis, ir talantīgs inženieris, māte — Emīlija Zolā, dzimusi Obēra.

1813

Zolā ģimene pārceļas uz nelielo Provansas pilsētiņu Eksu, kur inženierim Fransuā Zolā tiek uzticēta apūdeņošanas kanāla ierīkošana.

1847

Fransuā Zolā dodas darījumu braucienā uz Maršēju, kur pēkšņi nomirst. Pasliktinās ģimenes materiālie apstākļi.

1818

Emīls Zolā k|ūst par pansiona <rNolte-Dame» audzēkni. Zēns šeit mācās līdz 1852. gadam. Viņa tuvākie draugi pansionā ir Ma-riuss Rū un Filips Solari (vēlāk pazīstams skulptor^).

1852

Zolā iestājas Eksas pilsētas koledžā. Šeit sākas viņa draudzība ar Polu Sezānu un Batistēnu Beilu. Zēns aizraujas ar mākslu un literatūru, bet īpaši ar V. lgo un A. dc Misē dzeju. Arī pats sacer pirmos dzejoļus.

1856

Jaunais Zolā jau uzrakstījis vairākas poēmas, romānu un komēdiju, bet šo darbu teksti diemžēl vēlāk gājuši zudumā. Jauneklis cenšas ari šikāk iepazīt Provansas ļaužu dzivi un ieražas.

1858

Pēc mātes aicinājuma Zolā ierodas Parīzē, kur iestājas Senluija licejā.

1859

Pirmoreiz avīzē «La Provencc» tiek iespiests E. Zolā dzejolis, kas veltīts tēva piemiņai («Zolā kanāls»). Augustā jauneklis piedzīvo neveiksmi bakalaura eksāmenā, pēc tam novembrī vēlreiz mēģina nokārtot šo eksāmenu Marseļā, taču arī šoreiz neveiksmīgi. Decembri avīze «La Provence» publicē Zolā pasaku «Iemīlējusies feja».

Janvārī sāk strādāt doku kantorī par rakstvedi. Raksta poēmu «Paoio», kā arī stāstus iecerētajam krājumam «Maija stāsti» (tā vēlākais nosaukums «Ninonas stāsti»). Jūlijā pārtrauc darbu doku kantorī.

1861

Kopa ar Sszānu apmeklē Parīzes Salonu, kur pirmoreiz savus darbus izstādījis E. Manē, kurš līdz šim rīkojis savu darbu izstādes tikai Martinā galerijā. Turpina darbu pie poēmām «Rodolfo», «Paolo» un citām.

1862

Februārī iestājās darbā izdevniecība «Hachette» grāmatu iesaiņošanas nodaļā; darbojas opozicionārajā iknedēļas žurnālā «Le Travail».

186.'!

Izdevniecībā «Hachette» tiek iecelts par reklāmas nodaļas vadītāju. Iepazīstas ar_tolaik pazīstamiem rakstniekiem: Tēnu, Seņtbēvu un Mišlē. Izdevumā «Le Journal populaire de Lille» parādās E. Zolā pirmā publikācija par mākslas jautājumiem. Zolā raksts veltīts «Dona Kiliola» izdevumam, kuru ilustrējis Gistavs Dorē.

1864

Publicē literāri kritiskus rakstus, stāstus, hronikas. Tiek noslēgts līgums ar izdevējiem Etcelu un l.akruā par «Ninonas stāstu» izdošanu. Iepazīstas ar Aleksandrīnu-Gabriēlu Meleiju (1839—1925), savu nakamo sievu. Gada nogalē tiek izdoti «Ninonas stāsti».

1865

Zola darbojas žurnālistikā. Novembrī pabeidz pirmo romānu «Kloda grēksūdze» (darbs iesākts jau 1862. gadā).

1866

Aiziet no izdevniecības <tllachelle», lai pilnībā nodotos literārajam darbam, regulāri sadarbojas ar «L’événement», kur publicē rakstus par gleznotājiem impresionistiem, aizstāvot viņu uzskatus un pozīcijas. Nāk klaja kritisku rakstu krājumi: «Ko es ienīstu» un «Mans salons». Iepazīstas ar Manē, kafejnīcā «Guerbois» tiekas ar Monē, Renuāru, Pisarro, Dega un citiem māksliniekiem. Novembrī tiek izdots romāns «Mirušās novēlējums».

1867

«La Revue du XIX« siècle» atsevišķā brošūrā publicē Zolā rakstu «Glezniecības jaunā maniere. Eduārs Manē».

Jūnijā tiek publicēta brošūra «Eduārs Manē».

Iesāk rakstīt romānu-feļetonu «Marseļas noslēpumi», kuru pa daļām publicē Marseļas avīze «Le Message de Provence». Decembrī nāk klajā psiholoģiskais un fizioloģiskais romāns «Terēze Rakēna».

1868

Rodas pirmās ieceres uzrakstīt plašu romānu ciklu «Kādas ģimenes vēsture» desmit sējumos. Rakstnieks nolēmis radit kādas ģimenes «dabisko un sociālo vēsturi Otrās impērijas laika posmā», vien-

laikus Iedzīvinot tajā naturālisma tēzes. Žurnālā «L’évènement illustré» tiek publicēts romāns «Madlēna Ferā». Zolā iepazīstas ar brāļiem Gonkūriem. Ar izdevēju Lakruā apspriež «RugonU-Makāru dzimtas» romānu cikla plānu, sāk darbu pie pirmā romāna «Rugonu karjera». Top pirmuzmetums «Darbam».

1870

Kreisās opozīcijas avīzē «la Cloche» cils pēc cila tiek publicēti E. Zolā raksti, kuros asi kritizēts Napoleona III režīms. Avīzē «Le Siècle» tiek publicēts romāns «Rugonu karjera», kurā rakstnieks iezīmē Rugonu-Makāru dzimtas cilts līnijas. Romāna publicēšana tiek pārtraukta, jo 19. jūlijā sācies Francijas-Prūsijas karš. Septembrī tiek gāzta Otrā impērija un pasludināta Trešā Republika.

1871

Tiek noslēgts pamiers ar Prūsiju. Bordo sāk darbu Nacionālā sapulce. Zolā regulāri sūta rakstus par Bordo notikumiem avīzēm «La Cloche» un «Le Sémaphore de Marseille». Martā kopā ar ģimeni atgriežas Parīzē. Parīzes Komūnas notikumi; rakstnieks līdzjūtīgi izturas pret sacēlušies strādniekiem, taču pilnībā neizprot Parīzes Komūnas lielo nozīmi. Avīze «La Cloche» turpina publicēt «Rugonu karjeru», pēc tam arī romānu «Laupījums», kurā rakstnieks attēlojis no revolūcijas «paglābtās» sabiedrības ainu.

1872

Janvārī atsevišķā grāmatā nāk klajā romans «Laupījums». Draudzība ar G. Flobēru, A. Dodē un 1. Turgeņevu.

Publicē laikrakstos daudz rakstu par mākslu un māksliniekiem.

1873

Maijā tiek izdots romāns «Parīzes vēders» (pie izdevēja Sar-pantjē). Šajā darbā rakstnieks tēlojis sīkburžuāziju, tās uzvedību impērijas laikmetā, tās attieksmi pret Republiku. Arī Krievijā rodas interese par Zolā daiļradi.

1874

Avīzē «l.e Sémaphore de Marseille» Zolā publicē rakstu par pirmo impresionistu izstādi 18. aprīlī, kā ari pārskatu par gadskārtējo Salonu.

Februāri «Le Siècle» sāk_publicēt romānu «Plasānas iekarošana», kurš maijā iznāk atsevišķā grāmatā.

Rakstnieks sācis rakstīt romānu «Abata Mūrē noziegums».

1875

E. Zolā sāk publicēties Pēterburgas žurnālā «Vestņik Jevropi» («Eiropas Vēstnesis»). Piecos gados Zolā šajā žurnālā publicē 61 rakstus ar kopēju nosaukumu «Parīzes vēstules».

Aprilī atsevišķā grāmatā iznāk romāns «Abata Mūrē noziegums».

Draudzība ar Mopasānu un Malarmē.

1976

Žurnālā «Vestņik Jevropi» un avīzē «Le Siècle» vienlaikus liek publicēts romāns «Viņa ekselence Ežēns Rugons», kurā Zolā atkal parāda impērijas augstākās valdošās aprindas. Aprilī romāns-pam-liets iznāk atsevišķā grāmatā. *l.e Biru public» liek pārtraukta romāna -Slazdi» publicēšana, jo parakstītāji izteikuši asu kritiku par šo darbu. Turpmākās šā romāna nodaļas publicē avīze d.o République des lettres».

1877

Februārī atsevišķā grāmatā tiek izdots romāns «Slazdi», kas veltīts tautas, Parīzes amatnieku dzīvei, kaut arī rakstnieks nav ticis pilnīga skaidrībā par tautas posta cēloņiem.

Žurnālā «Le Bien public» Zolā proklamē savas feorijas, kļūsi par «Naturālisma» šefu, ap viņu pulcējas jaunie rakstnieki: Aleksiss,

Euniks, Sears, Mopasāns un citi.

1878

Tiek nopirkta villa Medānā.

Romānā «Mīlestības lappuse» tiek publicēts Rugonu-Makāru dzimtas ģenealoģiskais ciltskoks.

(879-1880

Atkārtoti tiek izdoti rakstu krājumi «Ko es ienīstu» un «Mans Salons».

Februārī iznāk romāns «Nana», kurā rakstnieks aprakstījis drausmīgo Francijas augstāko slāņu morālo pagrimumu, valdošo šķiru sabrukumu

Sadarbībā ar Mopasānu, Enniku, Aleksisu, Seāru un citiem top krājums «Medānas vakari».

Tiek publicēti krājumi «Eksperimentālais romāns» un «Naturālisms Salonā».

Nomirst rakstnieka māte, Zolā bezgala pārdzīvo viņas nāvi, nododas pesimismam.

1881

Top romāns «Mieles». Tiek publicēti literāri kritisku rakstu krājumi: «Romānu rakstnieki-naturālisti», «Naturālisms teātrī», «Mūsu dramaturgi», «Literāri dokumenti» un citi.

1882

Iznāk noveļu krājums «Kapteinis Bēris». Laikraksts «Le Figaro» publicē rakstu krājumu «Kampaņa», bet avīze «Le Gaulois» — romānu «Mieles», kur parādīta vidējās buržuāzijas, ierēdņu pasaule un lajā valdošā izvirtībā, pērkamība, cietsirdība.

Rakstnieks sāk darbu pie romāna «Dāmu paradīze».

1883

Martā tiek izdots romāns «Dāmu paradīze», kur dziļi reālistiski atspoguļota monopolu augšana un sīkīpašnieku izputēšana.

1884

Iznāk romāns «Dzīvotprieks». Zolā nolēmis uzrakstīt vēl vienu romānu par strādnieku dzīvi (pirmais bija «Slazdi»), tādēļ dodas uz Anzēnu, kur streiko ogļrači. Apmeklē strādnieku sanāksmes, interesējas par strādnieku kustību.

Uzraksta ievadu E. Manā darbu izslādcs katalogam.

Martā tiek izdots romāns «Zerinināls». Romāna centrā ir Francijas strādnieku šķiras avangards, visnelokāmākie cīnītāji — ogļrači, kas strādā akciju sabiedrības Monsū raktuves.

Pārskata un izrediģē romānu «Darbs».

1880

Aprīlī iznāk romāns «Darbs», ktir.ā risināta mākslas, radoša darba tematika.

Zoiā tiekas ar kreiso sociālistu frakcijas vadoni Zilu Gedu.

1887

Tiek publicēts romāns «Zeme», kurā atveidota reāla zemnieku dzīves aina.

*Le Figaro» publicē «Manifestu», kurā pieci rakstnieki vēršas pret JF„ Zoiā dai|rades metodi un romānu «Zeme». Manifestu parakstījuši 2. Ronī-vecakais, P. Beunetēns, L. Dekāvs, P. Margerits, G. Gišs.

1888

Rakstnieks iesāk romānu «Sapnis», kurš oktobrī tiek izdots atsevišķa grāmatā. Tiek apbalvots ar Goda Leģiona ordeni.

Zaima Rozēro sāk kaipot pie Zoiā kundzes.

1889

Raksta romānu «Cilvēks — zvērs».

Piedzimst Zola un Zannas Rozēro meita Denīza.

Maijā Antuāna teātrī iestudē Zoiā lugu «Madlēna».

E. Zoiā atsakās parakstīt Manē gleznu «Oiimpija», kuru nolemts piedāvāt Luvra muzejam.

1890

Martā tiek izdots romāns «Cilvēks — zvērs», kurā galvenā uzmanība pievērsta iedzimtības problēmām.

Zoiā iesācis rakstīt romānu «Nauda».

Maijā nesekmīgi izvirza savu kandidatūru Franču akadēmijai.

1891

Martā tiek publicēts romāns «Nauda», kurā aprakstīti monopoli; rakstnieks mākslīgi^ šķir naudu no ražošanas un sociālajām attiecībām, fetišizē to ka īpašu spēku, kas it kā sekmē progresu un kas nav ne ar ko saistīts.

Aprīlī Zoiā dodas uz Sedanu un sāk vākt materiālus romānam «Sabrukums»; pēc tam aizbrauc uz Lurdu. Pēc šī apmeklējuma uzraksta romāna «Lurda» pirmuzmetumu.

Piedzimst Zoiā un 2annas Rozēro dēls Zaks.

1892

Jūnijā tiek izdots romāns «Sabrukums», kurā rakstnieks atmasko vaidošās reakcionārās aprindas, kas, meklējot glābiņu no revolūcijas draudiem, ir noskaņotas iesaistīties kara avantūrās. Rakstnieku reakcija apvaino antipatriotismā, bet A. Franss uzraksta pozitīvu atsauksmi.

Augustā Zolā otrreiz dodas uz Lurdu; gada nogalē iesāk rakstīt romānu «Doktors Paskāls».

1893

Jūlija nāk klajā «Doktors Paskāls», kurā tiek cildināta dzīve un mīlestība, kas pilnigi sveša privātīpašniecisko interešu pasaulē, kā arī pētīta iedzimtības problēma. Sis darbs ir epopejas «Rugonu-Ma-kāru dzimta» divdesmitais un pēdējais sējums.

Sākas darbs pie antikierikāiās romānu sērijas pirmā darba «Lurda».

1891

Augustā tiek izdots romāns «Lurda». Novembrī—decembrī Zolā dodas ceļojumā uz Itāliju.

Nosoda Dreifusu, kurš apvainots spiegošanā.

1895

Aprīli Zolā sāk rakstīt romānu «Roma», kura pirmās nodaļas decembrī jau publicē avīze «7.e Journal». Regulāri sūta rakstus cLe Figaro».

1890

Maijā tiek izdots romāns «Roma», kurā parādits, kā jaunais garīdznieks Pjērs Fromāns pārliecinās par katoļu garīdzniecības liekulību un sarauj saites ar baznīcu.

16. jūnijā nomirst Edmons Gonkūrs.

1897

Novembrī—decembrī E. Zolā iesaistās Dreifusa aizstāvības kampaņā. Pirmos rakstus publicē «/.e Figaro».

20. decembrī nomirst A. Dodē.

Iznāk rakstu krājums «Jauna kampaņa».

1898

Avizē «VAurore» 13. janvārī tiek publicēta F. Zolā vēstule Republikas prezidentam Fēliksam Foram «Es apsūdzu!...».

Februāri pret rakstnieku tiek ierosināta tiesas prāva, kurā viņam piespriež trīstūkstoš franku sodanaudu un vienu gadu ieslodzījuma cietumā par varas iestāžu apvainošanu.

Martā nāk klajā romāns «Parīze», kurā Pjērs Fromāns meklē aicinājumu un mierinājumu filantropijā, taču beigās pārliecinās, ka tā nespēj atrisināt sabiedrības sociālās pretrunas.

Lai izvairītos no cietumsoda, Zolā pēc draugu ierosinājuma dodas uz Angliju.

Raksta romānu «Auglība», kas ietilpst jaunajā ciklā «četri evaņģēliji».

1899

Kasācijas tiesa pieņem lēmumu par Dreifusa lietas pārskatīšanu.

E. Zolā atgriežas Parīzē.

Jūnijā sak rakstīt romānu «Darbs» («Le Travail»),

Oktobrī tiek publicēts romāns «Augliba».

1900

Turpina rakstīt romānu «Darbs», kurā almasko šķiru prclrunas sabiedrībā un strādnieku drausmīgo ekspluatāciju, meklē ceļus, k i izmainīt necilvēciskās attiecības.

Rodas iecere uzrakstīt romānu «Patiesība».

Gada nogalē romānu «Darbs» publicē avīze «U Autore».

1901

Sāk rakstīt romānu «Patiesība». Iznāk Dreifusa aizstāvībai velli-tais rakstu krājums «7.a vérité en marche».

Tiek izdots arī romāns «Darbs».

1902

Raksta romānu «Patiesība», kura atsevišķas nodaļas publicē avīze tL’Attrcre».

29. septembrī R. Zolā pēkšņi mirst no saindēšanās ar tvana gāzi. Cikla «Četri evaņģēliji» ceturtais romāns «Taisnība» paliek nepabeigts.

1903

Jau pēc rakstnieka nāves tiek publicēts romāns «Patiesība».

1908

Zolā mirstīgās atliekas pārved uz Pantconu — Francijas izcilo

cilvēku atdusas vietu.

SATURS

Pirmā diena..............

Otrā diena ...............

Trešā diena ..............

Ceturtā diena ..............

Piektā diena..............

Nozīmīgākie Emīla Zolā dzīves un daiļrades dali. S. Tilmane

Эмиль Золя ЛУРД 2-е издание Рига «Звайгзне» 1987 На латышском языке

Перевела с французского Милда Казимира Художник Марис Озолииьш

Emils Zolā LURDA

Redaktore S. Tilmane Māksl, redaktore A. Melere Tehn, redaktore i. Bledava Korektore L. Bērziņa HB .V? 3306

Nodota salikšanai 22.07.86. Parakstīta Iespiešanai 16.01.87. Formāts 84x108/32. Tipogr. papīrs Nr. 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 24.36 uzsk. iespiedi., 25,04 uzsk. krāsu novilk., 28.53 Izdevu. I. Metiens 60 000 cks. Pasūt Nr. 1027. Cena 2 rbļ. 60 kap. Izdevniecība «Zvaigzne*. 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. izdevu. Nr. 6998/KS-538. Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Ciņa>. 226011, Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

Zolā E.

Zo321 Linda: Romāns / No franču vai. tulk. M. Kazimira; Māksi. M. Ozoliņš. — 2. izd R • 7vaio--

zne, 1987. — 402 Ipp., ģim.

84.4 Fr.—44

1

Kalvārijas kalns — kopš 14. un 15. gs. Francijā plaši izplatīts Golgātas lokalizējums, kalns ar krustu. (Tulk.) ,

2

Salela La Salette) — ciems Francija: 19. gs. lur bija viena no ievērojamākām svētceļojumu vietām.

Content

Zolā Emīls Lurda

Pirmā diena

II

III

IV

Otra diena

II

IV

TREŠĀ DIENA

II

III

IV

Ceturtā diena

II

III

IV

Piektā diena

II

NOZĪMĪGĀKIE EMĪLA ZOLA DZĪVES VN DAIĻRADES DATI

SATURS

1