Zolā Emīls

Parīze

Emīls Zolā Parīze

Romāns

.

.

PIRMĀ GRĀMATA

.

I

Kādu rītu janvāra pēdējās dienās abafs Pjērs Fromāns, kuram bija jānotur mise Monmartras Svētās Sirds baznīcā, jau pulksten astoņos stāvēja pakalnā pie bazilikas. Iekams tajā ieiet, garīdznieks pameta skatienu uz Parīzi, kas, bezgalīgajai jūrai līdzīga, pletās pie viņa kājām.

Pēc trīs mēnešu ilga spīva sala ar sniegiem un ledu Parīze tagad stiga drūmā un saltā atkusnī. No plašajām, svina pelēkajām debesīm slīga lejup skumja, bieza migla. Visa pilsētas austrurnu da]a, kvartāli, kuros mita nabadzība un darbs, šķita ieniruši rūsganā dūmu mutulī — fabriku un rūpnīcu izelpā; turpretim rietumos, pārpilnības un baudas kvartālos, miglāja biezais auts skaidrojās un bija vairs tikai smalks, nekustīgs dūmakas plīvurs. Apvāršņa loku tikko varēja saskatīt, un milzīgais, namiem nosegtais lauks atgādināja īstu akmeņu klāstu, kura spraugās vīdēja stāvoša ūdens pe|ķes, pildot šīs ieplakas ar blāviem izgarojumiem; pret tām izcēlās ēku jumtu kores un kraujās ielas, melnas kā kvēpi. Tā bija noslēpumaina, mākoņiem aizsegta Parīze, kas šķita kā aprakta zem postažas pelniem, jau pa pusei pazudusi zem ciešanām un kauna, ko slēpa sevī tās neaptveramība.

Tērpies savā plānajā sutanā, kalsens un drūms Pjērs vērās apkārtnē, kad viņam pretim nāca abats Rozs, kurš, likās, bija paslēpies aiz bazilikas portāla pīlāra, lai pamanītu Pjēra ierašanos.

— Ak, beidzot jūs esat te, mans mīļais draugs! Man jums kaut kas jālūdz.

Abats šķita samulsis un nedrošs. Ar neuzticības pilniem skatieniem viņš pārliecinājās, ka neviena nav tuvumā. Pēc tam, it kā šī vientulība viņu vēl neapmierinātu, abats Rozs aizveda Pjēru dažus so|us tālāk ledainajā ziemeļu vējā, kuru likās nejutām.

— Redziet, tas attiecas uz kādu nabaga vīru, par kuru man tika stāstīts, tas ir bijušais krāsotājs, septiņdesmit gadus vecs sirmgalvis; protams, viņš tagad vairs nespēj strādāt un mirst bada kādā netīrā mītnē Vītolu ielā ... Tad, mijais draugs, es atcerējos jūs un nodomāju, ka jūs būsiet ar mieru aiznest turp no manis trīs frankus, lai viņam vismaz dažas dienas būtu maizīte.

— Bet kāpēc tad jūs pats nevarat viņam aiznest savu dāvanu?

Abats Rozs no jauna kļuva nemierīgs un raidīja bailīgus, mulsus skatienus visapkārt.

— Ak nē, ak nē, pēc visām pārdzīvotajām nepatikšanām es to vairs nedrīkstu darīt. Jūs taču zināt, ka mani novēro un ka saņemšu atkal rājienus, ja pieķers, ka es kādam ko dodu, skaidri nezinādams, kam es dodu. Patiesību sakot, man vajadzēja kaut ko pārdot, lai sadabūtu šos trīs frankus... Es jūs ļoti lūdzu, mans dārgais draugs, izdariet man šo pakalpojumu.

Smagu sirdi Pjērs raudzījās labajā, gluži sirmajā priesterī ar lielo, labsirdīgo muti un skaidrajām bērna acīm apaļajā, smaidīgajā sejā. Ar sarūgtinājumu Pjērs atcerējās šī nabadzīgo ļaužu drauga dzīvesstāstu, nežēlastību, kādā bija kritis līdzjūtīgais, svētais vīrs ar cēlu un skaidru dvēseli. Viņa mazais dzīvoklītis Saronnas ielā, mājas apakšējā stāvā, kur viņš, uzņemdams visu ielas postu, deva patvērumu paklīdušajiem, bija kļuvis par ieganstu skandālam. Vecā priestera naivums un nevainība tika izmantoti nelietīgi, un viņa mājoklī norisinājās nejēdzības, kādas viņš pat nespēja iedomāties. Tur sanāca staigules, kad nebija atradušas vīriešus, kas tās aizvestu sev līdzi. Viņa dzīvoklis bija kļuvis par apkaunojošas satikšanās un šausminošas izvirtības vietu. Beidzot kādā naktī ieradās policija, lai apcietinātu trīspadsmit gadus vecu meiteni, kura tika apsūdzēta bērna nogalināšanā. Satrauktās diocēzes iestādes piespieda abatu Rožu slēgt savu patversmi un pārcēla viņu no Svētās Margaritas baznīcas uz Svētā Pētera baznīcu Monmartrā, kur abats atkal ieņēma savu kādreizējo vikāra amatu. Tā nebija nežēlastība, bet vienkārša pārvietošana. Abats Rozs bija saņēmis rājienu, viņu tagad uzmanīja, kā pats teica, un viņš jutās ļoti apkaunots, ļoti nelaimīgs, jo nu varēja dāvanas dot tikai slepus, kā neprātīgs izšķērdētājs, kam jāsarkst savu netikumu dēļ.

Pjērs paņēma trīs frankus.

— No visas sirds apsolu jums, mans draugs, šo uzdevumu izpildīt!

— Jūs taču iesiet turp pēc mises, vai ne? Veco vīru sauc Lavēvs, un viņš dzīvo Vītolu ielā, mājā ar pagalmu šaipus Markadē ielas. Jūs to noteikti atradīsiet... Un ja nu jūs būtu tik laipns un atnāktu šovakar ap pulksten pieciem Madlēnas baznīcā man pastāstīt par jūsu apmeklējumu. Es turp aiziešu uz monserijora Martā sprediķi. Viņš izturējās tik labi pret mani! Vai jūs ari negribētu viņu noklausīties?

Pjērs atbildēja ar izvairīgu žestu. Monsenjors Martā, Persepolisas bīskaps, ļoti iespaidīga persona arhibīskapijā, kopš bija kā īsti ģeniāls sludinātājs pratis Svētās Sirds baznīcas labā pavairot desmitkārt ziedojumu parakstus, tiešām bija atbalstījis abatu Rožu un panācis, ka viņu atstāja Parīzē, pārceļot uz Svētā Pētera baznīcu Monmartrā.

— Es nezinu, vai varēšu ierasties uz viņa sprediķi, — Pjērs atbildēja. — Katrā gadījumā es jūs noteikti tur uzmeklēšu.

Ziemeļu vējš pūta, skaudrs saltums urbās cauri abu vīru ģērbiem uz šī vientuļā pakalna, miglā, kas lielo pilsētu vērta pelēku garaiņu okeānā. Pēkšņi bija dzirdami soļi, un, atkal kļuvis aizdomīgs, abats Rozs redzēja paejam garām ļoti liela un plecīga auguma vīru, kuram kājās bija kas līdzīgs galošām, bet galva ar biezajiem, īsi apcirptajiem sirmajiem matiem neapsegta.

— Vai tas nav jūsu brālis? — jautāja vecais priesteris.

Pjērs nebija pakustējies. Mierīgā balsī viņš atbildēja:

— Jā, tiešām tas ir mans brālis Gijoms. Kopš reizēm iegriežos Svētās Sirds baznīcā, es viņu atkal redzu. Netālu no šejienes viņam pieder māja, kurā, liekas, viņš dzīvo jau ilgāk nekā divdesmit gadus. Kad es viņu sastopu, mēs viens otram sniedzam roku. Bet pie viņa es vēl ne reizi neesmu bijis... Ak, starp mums viss ir zudis, mums vairs nav nekā kopēja, jo mūs šķir bezdibenis.

Uz abata Rozā lūpām atkal alplaīksnījās īpatnais maigais smaids, un viņš pamāja ar roku, it kā teikdams, ka nekad nevajag zaudēt ticību mīlestībai. Gijoms Fromāns, pēc profesijas ķīmiķis, bezgala gudrs zinātnieks, kurš kā dumpinieks turējās nomaļus, bija tagad viņa draudzes loceklis, un, kad abats Rozs gāja garām darbā sanošai mājai, kurā dzīvoja Fromāns ar saviem trim pieaugušajiem dēliem, — priesteris ļāvās sapnim atgriezt šo cilvēku pie dieva.

— Bet, mans dārgais draugs, — viņš atsāka, — es jūs aizturu šeit bargajā aukstumā, un jūs neesat silti apģērbies... Ejiet vien noturiet misi. Uz redzēšanos šovakar Madlēnas baznīcā.

Vēlreiz pārliecinājies, ka neviens tos nedzird, abats Rozs piebilda lūdzošā balsī, kā bērns, kas vienmēr dara

nepareizi:

— Bet nevienam ne vārda par manu mazo uzdevumu. Tad atkal man aizrādīs, ka neprotu uzvesties.

Pjērs noskatījās, kā abats attālinās Korto ielas virzienā, kur vecais garīdznieks apdzīvoja kādas mājas mitro apakšējo stāvu, ko mazliet izdaiļoja neliels dārza stūrītis. Posta pelniem līdzīgā migla, kurā grima Parīze, šķita vel vairāk sabiezējam ziemeļu vēja saltajos brāzienos. Beidzot Pjērs iegāja bazilikā, sirds šķita kā salauzta, tā pārplūda aiz sarūgtinājuma par šo gadījumu, par šo tuvākā mīlestības bankrotu, par briesmīgo ironiju, ko atspoguļoja šī dziļi ticīgā vīra sods par to, ka tas dāvanas devis un tam vajadzēja slēpties, lai varētu turpmāk dot! Nekas neremdēja vecās, uzplēstās rētas dzeļošās sāpes, ne vēsais klusums, kurā Pjērs iegāja, ne plašā, dziļā baznīcas joma mēmais svinīgums starp kailajām, jaunajām akmens sienām bez vienas gleznas un bez jebkāda rotājuma; jomu pa pusei aizsprostoja sastatnes, kas veda uz bazilikas vēl negatavo kupolu. Sīs agrās rīta stundas palsajā gaismā, kas krita caur augstajām, šaurajām logu ailām, pie daudziem altāriem jau lasīja aizlūgumu mises un kora telpas dziļumā dega svētītās sveces. Pjērs sāka iet raitākā solī uz sakristeju, lai uzģērbtu dievkalpojuma tērpu un noturētu savu misi Svētā Vcnsāna de Pola kapelā.

Bet atmiņu brīvā plūsma risa, un Pjēru māca skumjas, kamēr viņš mehāniski pildīja rituālu un izdarīja ierastās kustības. Kopš savas atgriešanās no Romas pirms trim gadiem viņš dzīvoja visdziļākā dvēseles satraukumā, kādā vien spēj nokļūt cilvēks. Lai atgūtu zaudēto ticību, viņš bija izmēģinājis ar sevi pirmo eksperimentu, bija braucis uz Lurdu, lai meklētu tur tādu naivu ticību kā bērnam, kas nometies ceļos un lūdz, meklētu nemācīto ļaužu primitīvo ticību, kur tauta noliecas savas neziņas baiļu jūgā bet, redzot aplamību slavināšanu un veselā saprāta pagrimšanu, Pjērs sašuta vēl vairāk un pārliecinājās, ka šodienas cilvēku un tautu labklājība un miers nav ietilpināmi šādā bērnišķīgā saprāta nomākšanā. Pēc tam Pjērs, atkal izjutis ilgas mīlēt savus tuvākos un vēlēdamies atbildēt prasīgajam saprātam, tomēr bija riskējis ar pēdējo, vēl palikušo sirdsmieru un, izdarīdams otro eksperimentu, devies uz Romu, lai redzētu, vai ir iespējams atjaunot katolicismu, atgriezt to pie kristietības sākuma idejas, lai tas kļūtu par demokrātisku reliģiju, par to ticību, kuru iedragātā, nāves briesmās esošā mūsdienu pasaule gaida, lai varētu gūt mieru un dzīvot; bet Romā viņš bija atradis vienīgi drupas, satrunējuša koka stumbru, kas nebija vairs spējīgs zaļot jaunā pavasarī; Pjērs tur bija dzirdējis vienīgi vecās, sabrukumam tuvās sociālās celtnes pēdējas grandas. Neaptveramu šaubu varā, gatavs visu noliegt, viņš bija atgriezies Parīzē, paklausīdams abatam Rozam, kas aicināja viņu atpakaļ savu nabaga ļaužu vārdā, lai aizmirstos, lai ziedotu sevi un ticētu šiem nabagiem, jo tikai viņi vienīgie ar savām lielajām ciešanām vairs bija atlikuši Pjēram; bet kopš tās dienas, kopš triin gadiem viņam bija jāvēro arī vēl šis sabrukums — žēlsirdības bankrots, bija jāredz, ka nevajadzīga un apsmieta žēlsirdība tika kājām samīdīta.

Trīs pēdējos gadus Pjērs bija pavadījis nemitīgi augošās mokās, kurās beidzot panīka visa viņa būtne. Viņa ticība bija mirusi uz visiem laikiem; mirusi bija arī viņa cerība ļaužu ticību izmantot vispārības labā. Viņš noliedza visu un negaidīja neko citu kā vienīgi nenovēršamo, galīgo katastrofu — sacelšanos, asinsizliešanu, uguns liesmas, kas noslaucītu no zemes virsas visu šo noziedzīgo un nolādēto pasauli. Sargādams citu ticību, pats būdams priesteris bez ticības, šķīsti un godīgi pildīdams amatu skumjā lepnumā, ka viņš nebija varējis noliegt savu saprātu tāpat, kā bija noliedzis savu miesu un atteicies no sapņa glābt tautas, — viņš tomēr savā vientuļā, cēlā diženumā stāvēja ar paceltu galvu. Un šā izmisušā, galīgas niecības dzīles skatījušā visa noliedzēja stāja bija tik lepna un drūma un no viņa strāvoja tik skaidra labsirdība, ka paša draudzē Neijī viņu uzskatīja par jaunu svēto, kuru dievs mīl un kura lūgšanas dara brīnumus. Viņš bija kā dzīvs baznīcas likums, viņam nebija nekā vairāk kā vienīgi priestera apvalks bez dvēseles, viņš bija līdzīgs tukšām kapenēm, kur neatradās vairs pat cerību pelni; ciešanās pagurušās sievas — draudzes locekles — dievināja viņu, skūpstīja viņa sutanu, un kāda sāpēs nomocīta māte, kuras slimais bērns šūpulī cīnījās ar nāvi, lūdza priesteri izlūgties no Jēzus bērna dziedināšanu, jo viņa bija pārliecināta, ka Jēzus to arī dos šai Monrnartras svētnīcā, kur liesmoja viņa mīlestībā degošās sirds brīnums.

Pa to laiku Pjērs, apģērbis amata tērpu, bija iegājis Svētā Vensāna de Pola kapelā. Viņš uzkāpa pa altāra kāpnēm un sāka tūlīt lasīt misi; kad viņš apgriezās ar svētīšanai paceltām rokām, pavīdēja iekritušie vaigi, rūgtumā sakniebtās, plānākas kļuvušās maigās lūpas un glāstošās, no ciešanām satumsušās acis. Tas nebija vairs jaunais priesteris ar mīlā starojošu seju, kas bija devies uz Lurdu, ne arī jaunais priesteris ar apskaidroto apustuļa seju, kurš devās uz Romu. Viņš bija apveltīts ar pretrunīgu mantojumu — neieņemamam cietoksnim līdzīgā augstā piere, ko viņš bija mantojis no tēva, un mīlas alkstošās lūpas, ko tam bija devusi māte, — atspoguļoja cilvēcīgo jūtu cīņu ar saprātu viņa vilšanās izmocītajā sejā, kur aizmirstības mirkļos parādījās visu viņa dvēseles ciešanu haoss. Lūpas liecināja par vēl neapmierinātām mīlas slāpēm sevi atdot un dzīvot, un viņam šķita, ka šis slāpes veldzēt viņš nedrīkstēs nekad; bet augstā piere, šī citadele, kas sagādāja viņam ciešanas, par spīti visiem maldu uzbrukumiem, nepadevās. Taču ārēji Pjērs palika stingrs, slēpa baigo tukšumu, kurā cīnījās, majestātiski un lepni veica svētās kustības un teica noteiktos vārdus. Un māte, kura atradās tur lejā, ceļos nometusies starp citām sievām, māte, kura gaidīja, lai viņš aizbilstu Jēzum par viņas bērna dziedināšanu, un ticēja, ka viņš sarunājas ar Jēzu, caur asarām redzēja priesteri starojam skaistu kā eņģeli, kā debesu žēlastības vēstnesi.

Pēc ofertorija, kad Pjērs atsedza biķeri, viņu pārņēma nicināšana pret sevi. Iekšējais satricinājums bija pārāk dziļš, viņam atkal un atkal vajadzēja domāt par šiem jautājumiem. Kāds bērnišķīgums bija viņa abi eksperimenti ar Lurdu un Romu, kāds nabaga samulsuša, pēc mīlas un ticības slāpstoša radījuma naivums! Kā viņš varēja iedomāties, ka tagadējā zinātne viņa prātā spēs samierināties ar pirmā gadu tūkstoša ticību, un vēl piedevām būt tik vientiesīgs un cerēt, ka viņš, gluži neievērojams garīdznieks, varēs pamācīt pāvestu un ietekmēt, lai tas kļūtu tiešām svētais un pārveidotu pasauli! Pjērs izjuta svelošu

Kaunu, kā gan par viņu smējās! Un doma par baznīcas šķelšanu lika viņam nosarkt. Pjērs atkal redzēja sevi Romā lolojam sapni uzrakstīt grāmatu, kurā viņš vētraini atsacītos no katolicisma, lai sludinātu jaunu, demokrātisku reliģiju — apskaidrotu, cilvēcīgu un dzīvu evaņģēliju. Kāds smieklīgs neprāts! Baznīcas šķelšanās! Pjēram bija pazīstams Parīzē kāds augstsirdīgs, bezgala gudrs abats, kurš bija mēģinājis īstenot dzīvē šo izcilo un gaidīto baznīcas šķelšanu. Ak, šis nabaga cilvēks! Kāds tas bija bēdīgs, mānīgs darbs vispārējās neticības, saltas vienaldzības, izsmiekla un apvainojuma pilnā vidē! Ja Luters uzrastos mušu laikmetā, viņš, visu aizmirsts, nomirtu badā kādā Batiņolas mājas piektajā stāvā. Baznīcas šķelšanās nav iespējama pasaulē, kur tauta vairs netic, kur tā zaudējusi katru interesi par baznīcu un gaida savu cerību īstenošanu no citurienes. Katolicismam, pat visai kristietībai jāsagrūst, jo, izņemot dažus morāles likumus, evaņģēliju nevarēja vairs uzskatīt par sociālu kodeksu. Šis atzinums vērta Pjēra mokas vēl lielākas tais dienās, kad sutana smagāk spieda viņa plecus, un beidzot viņš sevi nīda par to, ka tādā noskaņojumā izpildīja svēto mistēriju, kas viņam nenozīmēja neko citu kā vienīgi mirušas reliģijas rituālu.

Piepildījis biķeri līdz pusei ar vīnu no mises kannas, Pjērs mazgāja rokas un pamanīja atkal māti, kura kvēlā lūgšanā bija pievērsusi seju viņam. Sājā brīdī Pjēram, ar zvērestu saistītajam priesterim, radās doma, ka šīs mātes dēļ viņš ir palicis priesteris, kas gan netic vairs pats, bet baro citu ticību ar ilūziju maizi. Taču šī varonīgā stāja, šis augstais pienākums, kuru pildot Pjērs noslēdzās sevī, nozīmēja viņam smagu, nemitīgi augošu nemieru. Vai tad vienkāršs godīgums nelika viņam nomest sutanu un atgriezties pie cilvēkiem? Bija stundas, kad šī melu pilnā situācija izraisīja Pjērā nievas par savu nevajadzīgo varonību un viņš no jauna vaicāja sev, vai nebija gļēvi un bīstami ļaut ļaužu masām dzīvot tālāk drūmā māņticībā. Protams, meli par taisnīgu un modru dievu, par pēcnāves paradīzi, kur visas ciešanas zemes virsū tiks izlīdzinātas, bija ilgu laiku bijuši nepieciešami nabaga cilvēkiem viņu postā; bet kādi tie tomēr bija maldi un kāda tirāniska tautu izmantošana, un cik gan daudzkārt vīrišķīgāk būtu šīs tautas nesaudzīgi uzvest uz pareizā ceļa, dodot tām drosmi dzīvot īsto dzīvi, pat asarām līstot! Ja jau masas novērsās no kristietības, vai tas nenotika tāpēc, ka tām bija prasība pēc cilvēciskāka ideāla, pēc veselīgas un līksmas reliģijas — pēc tādas, kas vairs nebūtu nāves reliģija? Tajā dienā, kad žēlsirdības ideja sabruks, sabruks arī kristietība, jo tā pamatojas dievišķīgajā žēlsirdībā, kas izlīdzina likteņa nodarīto netaisnību un šis pasaules cietējam sola nākamībā aizsaules balvas. Sī žēlsirdība sabruks, jo nabagie tai vairs netic, sašutuma pārpilni par šo melīgo paradīzi, kuras solījumi tik ilgi palīdzējuši saglabāt viņu pacietību, viņi prasa, lai savu laimes devu saņemt viņus nesūta viņsaulē, tiklīdz būs tur nokļuvuši. Pār visu lūpām laužas kliedziens pēc taisnības šeit zemes virsū, prasot taisnību tiem, kas cieš badu, kuriem kopš astoņpadsmit gadsimtiem evaņģēlija žēlsirdība nespēja palīdzēt un kuriem vēl joprojām trūkst maizes, ko ēst.

Kad, elkoņus uz altāra pamatnes atbalstījis, Pjērs bija tukšojis biķeri, kurā bija iedrupinājis hostiju, viņš juta līstam pār sevi vēl dziļākas skumjas. Tātad tas nu bija viņam trešais eksperiments, kas tagad sākās, — taisnīguma cīņa ar žēlsirdību, un nu cīnīsies viņa sirds ar saprātu šajā lielajā, pelnu aizplīvurotajā, baigās neziņas pilnajā Parīzē? Ilgas pēc dievišķā vēl nemitējās cīnīties viņā ar visu pavēlošo saprātu. Vai būs iespējams kādreiz veldzēt ļaužu slāpes pēc noslēpumainības? Vai pietiks ar zinātni, lai, izņemot izredzētos, būtu iespējams piepildīt vēlēšanās, ieaijāt sāpes un īstenot sapņus? Un kas notiks ar viņu pašu šai žēlsirdības sabrukumā, jo vienīgi tā bija viņu stiprinājusi kopš trim gadiem, aizpildot visu viņa laiku un dodot ilūziju, ka viņš sevi upurē un ir noderīgs citiem. Pēkšņi pamati sāka šķobīties zem Pjēra kājām, viņš dzirdēja vienīgi saucienus, ko izgrūda tauta, šis mēmais milzis, kas prasīja taisnību, kurnēdams un draudēdams paņemt savu ar varu un viltu aizturēto daļu. Nekas vairs nespēja atvairīt nenovēršamo katastrofu, šķiru brāļu karu, kam vajadzēja sagraut veco pasauli, kas zem savu uzkrāto noziegumu nastas bija pelnījusi iznīcību. Katru stundu Pjērs, nomākts un drūms, gaidīja šo sabrukumu, kurā Parīze mirks asinīs, kurā Parīze degs liesmās un slīgs briesmīgā postā. Pjēram derdzās varasdarbi, doma par tiem viņu stindzināja, viņš nezināja, kur smelties jauno ticību, kam vajadzētu novērst briesmas, jo viņš skaidri apzinājās, ka sociālā un reliģiskā problēma bija viena un tā pati un tikai arto saistījās Parīzes ikdiena, taču pats viņš bija pārlieku satraukts un sava priestera amata dēļ pārāk tālu aizvirzīts no dzīves, pats šaubu un nevarības pārlieku plosīts, lai varētu pateikt, kur meklējama taisnība, veselība un dzīve. Ak, būt veselam, dzīvot, beidzot rast apmierinājumu savam saprātam un sirdij mierīgā, drošā un godīgā darbā, kuru pildīt cilvēks ir nācis uz zemes!

Mise bija nolasīta, un Pjērs kāpa lejup pa aliāra kāpnēm, kad māte, kurai viņš gāja garām, rokām drebot un asarām ritot, satvēra priestera tērpa malu un to aizrautīgi skūpstīja, kā mēdz skūpstīt svētu relikviju, no kuras gaida glābiņu. Viņa pateicās par brīnumu, kuru tam vajadzēja iznicināt, pārliecināta, ka viņas bērns izveseļosies. Šī mi-lestība un sirsnīgā ticība dziļi aizkustināja Pjēru, lai gan viņš izjuta vel smeldzošākas sāpes par to, jo viņš tomēr nebija dižais, visvarenais priesteris, kurš spētu atvairit nāvi un kādu viņu domāja esam šī sieviete. Taču viņš sievieti atlaida apmierinātu un stiprinātu un kvēli lūdza nezināmo, neapjausto varu, ja tāda eksistētu, palīdzēt šim nabaga radījumam. Pēc tam, pārģērbies sakristejā, Pjērs atkal atradās ārā bazilikas priekšā ziemeļu vēja brāzienos, ledainas trīsas viņu no jauna sagrāba un stindzināja, kamēr viņš raudzījās miglā, vai dusmu un taisnības vētra nav noslaucījusi Parīzi, vai nav notikusi gaidītā katastrofa, kurai vajadzēja to aprīt, atstājot zein svina pelēkajām debesīm tikai smirdošu, drupām klātu purvu.

Pjērs gribēja nekavējoties izpildīt abata Rozā uzdevumu. Viņš gāja pa Norvēna ielu Monmartra kalna korē, sasniedza Vītolu ielu un kāpa lejup starp sūnām apaugušajiem mūriem pa kraujo nokalni Parīzes tālā nostūri. Trīs franki, kurus Pjērs turēja rokā savas sutanas kabatā, izraisīja viņā dziļu aizkustinājumu un arī apslāpētas dusmas pret šo gluži veltīgo žēlsirdību. Un pamazām, pa stāvajām takām, pa bezgalīgajām kāpnēm virzoties lejup, redzot jau iepriekš nojaustā posta kaktus, neizsakāma līdzjūtība atkal māca Pjēra sirdi. Visgarām plašajām ielām, kas bija radušās kopš Svētās Sirds baznīcas celtnes lielo darbu beigšanas, izpletās gluži jauns kvartāls, kurš atradās vēl tapšanas stadijā. Starp vēl neiekoptajiem dārziem un tukšajiem, ar dēļiem iežogotajiem apbūves gabaliem jau pacēlās augstas buržuā mājas. So namu pamatīgi celtās, mirdzoši baltās fasādes vērta vēl drūmākā, vēl atbaidošākā nokrāsā vecās, ļodzīgās ēkas, kas bija palikušas, aizdomīgos krodziņus, ar asinssarkanām sienām un ciešanu pilnos vecpilsētas nameļus, tumšus un notraipītus, kur līdzīgi lopiem liela šaurībā mita cilvēki. Šodien dubļi pārpludināja ratiem izbraukto bruģi, atkusnis mērcēja mūrus ledainā mitrumā, un neizsakāma grūtsirdība no šīs netīrības un mokām cēlās augšup pret zemajiem padebešiem.

Pjērs, nonācis līdz pat Markadē ielai, griezās atpakaļ. Pārliecināts, ka nemaldās, viņš iegāja tādā Vītolu ielas pagalmā, kādi parasti mēdz būt kazarmām vai slimnīcai. Pagalms, kuru ietvēra trīs nevienādas ēkas, šķita kā netīrumu bedre, kur bija sakrājušies atkritumi divu baigā sala mēnešu laikā; tagad tas viss kusa, un siaignic dubļi izplatīja neciešamu smaku. Pašas ēkas bija pussagruvušas, to vaļējās priekštelpas atvērās kā pagraba lūkas, papīra skrandas izraibināja netīrās logu rūtis, neglītas lupatas karājās visur kā sēru karogi. Būdas dziļumā, kas bija durvju sarga telpa, Pjērs pamanīja kādu slimīgu nolietotas zirgu segas kankaros ietinušos vīru.

— Vai šeit dzīvo vecs strādnieks, vārdā Lavēvs? Kurās kāpnēs un kurā stāvā viņš būtu?

Vīrs neatbildēja, vienīgi viņa acis kļuva apaļas un nemierīgas kā idiotam, kurš nobijies. Droši vien durvju sardze atradās kaut kur netālu. Kādu brīdi garīdznieks gaidīja, tad, ieraudzījis attālāk pagalmā mazu meitenīti, viņš iedrosminājās un uz pirkstgaliem šķērsoja netīro vietu.

— Mans bērns, vai tu šajā mājā nepazīsti kādu vecu strādnieku, kuru sauc Lavēvs?

Mazā meitenīte, kuras vājo augumiņu sedza vienīgi saplīsusi rožaina linu auduma kleitiņa, drebēja no aukstuma, un viņas rokas bija noklātas apsalumu puniem. Bērns pavērsa augšup savu maigo, par spīti visām sala brūcēm tomēr skaisto sejiņu.

— Lavēvs, nē, nezinu, nezinu ...

Ar instinktīvu ubadzes žestu viņa pastiepa savu nožēlojamo, nosalušo, sakropļoto rociņu. Kad Pjērs bija meitenei pasniedzis sīkāku naudas gabalu, viņa sāka lēkāt pa netīrumiem kā rotaļīga kaziņa, dziedādama spalgā balsti ņā:

— Nezinu, nezinu, nezinu ...

Pjērs izlēma meitenītei sekot. Viņa nozuda kādā vaļējā kāpņu priekštelpā, Pjērs kāpa meitenei nopakaļ pa tumšajām, smirdošajām kāpnēm, kur mētājās dārzeņu atkritumi un puslūzušie pakāpieni bija kļuvuši tik slideni, ka Pjē-ram vajadzēja turēties pie netīrās virves, kuru izmantoja

kā margas. Visas durvis tomēr izrādījās slēgtas, viņš veltīgi klauvēja pie vairākām, un no pēdējām durvīm kā atbildi dzirdēja neskaidrus rūcienus, it kā tur būtu ieslodzits izmisis dzīvnieks. Nokāpis atkal pagalmā, Pjērs mirkli vilcinājās, tad devās pie citām kāpnēm. Šoreiz viņu ap dullināja skaļi kliedzieni, šķita — pašlaik, kā uz iesma durts, kliedza bērns. Virzīdamies troksnim tuvāk, viņš nomīca pie kādas istabas plaši atvērtām durvīm; šeit, pieiets pie sava krēsliņa, — bez šaubām, lai nenokristu, — bija atstāts mazs bērns, kas kliedza bez mitas. Satrauktais Pjērs kāpa atkal lejup, asinis viņa dzīslās stinga, redzot tik daudz trūkuma un tik daudz novārtā pamestu būtņu.

Sai brīdi atgriezās mājup kāda sieviete, nesdama priekšautā trīs kartupeļus; kad garīdznieks atkārtoja savu jautājumu, tā neuzticīgi noraudzījās viņa sutanā.

— Lavēvs, Lavevs, nevaru pateikt. Ja būtu durvju sardze, varbūt viņa jums paskaidrotu... Saprotiet, te ir piecas kāpnes, visus iedzīvotājus jau nevar pazīt un turklāt — tie taču mainās šeit tik bieži.,, Paskatieties vēl tur, pēdējās kāpnēs.

Sīs pēdējās kāpnes bija vēl pretīgākas nekā pārējās, izmītiem pakāpieniem un lipīgām, it kā baiļu sviedriem piesātinātām mūra sienām. Katrā kāpņu laukumiņā svina notekas izgaroja samazgu riebīgu smirdoņu, no katra dzīvokļa atskanēja gaudas, ķildas — atbaidošas, šausminošas nabadzības posts. Noklaudzēja durvis, un parādījās nikns vīrs, kas vilka sievu aiz matiem, bet trīs mazuļi raudāja. Augšējā stāvā, Pjēram ejot garām kādai istabai, pavīdēja klepojoša slimīga meitene — jau novītušām krūtīm; meitene steidzīgi nēsāja šurpu turpu zīdaini, lai to apklusinātu; viņa nezināja, ko darīt aiz izmisuma, jo viņai nebija vairs piena. Vēl kādā blakus dzīvoklī iznira sirdi plosošs skats ar trim skrandainiem, pusplikiem radījumiem, kuru dzimums un vecums nebija nosakāmi; starp pilnīgi kailajām sienām viņi visi no vienas bļodas kāri rija barību, kuru pat suņi nebūtu ēduši. īgni ņurdēdami, viņi tikko pacēla galvu un neatbildēja uz jautājumiem.

Pjērs jau gribēja atkal kāpt lejup, kad pašā augšā — pie gaiteņa ejas viņš vēl pēdējo reizi mēģināja pieklauvēt vēl pie kādām durvīm. Durvis atvēra sieviete nesukātiem, jau sirmiem matiem, lai gan viņai nevarēja būt vairāk par četrdesmit gadiem; viņas bālās lūpas un ziliem lokiem ietvertās acis dzeltenajā, nežēlīgā trūkuma nomāktajā sejā pauda vislielāko nogurumu, mazvērtības izjūtu un mūžīgas bailes. Ieraugot sutanu, viņa apmulsa un satraukta stostījās:

— Ienāciet, ienāciet, abata kungs.

Pēkšņi vīrs, kuru Pjērs sākumā nebija pamanījis, strādnieks, arī aptuveni četrdesmit gadus vecs, liela auguma, kalsens un kailu galvu, retu iesarkanu bārdu un ūsām. strauji un draudoši sakustējās, it kā viņš gribētu priesteri izraidīt aiz durvīm. Viņš tomēr nomierinājās, apsēdās pie ļodzīgā galda un pagrieza muguru, izlikdamies neko nedzirdam. Istabā bija vēl maza, gaišmataina meitene vienpadsmit vai divpadsmit gadus veca, garenu, piemīlīgu sejiņu ar to gudro un vecīgam cilvēkam īpatno izteiksmi, ko bērniem uzspiež liela nabadzība; vīrs meiteni pasauca un turēja to starp saviem ceļiem, — bez šaubām, lai aizsargātu bērnu no saskaršanās ar sutanu.

Lai gan šī saņemšana Pjēram sažņaudza sirdi, tukšā, nekurinātā istaba un šo triju būtņu drūmais izmisums rādīja ģimenes dziļo postu, viņš tomēr nolēma jautāt:

— Kundze, vai jūs nepazīstat šai mājā vecu strādnieku, vārdā Lavēvs?

Sieviete, tagad trīcēdama aiz nožēlas, ka bija ielaidusi priesteri, jo tas šķita nepatīkami vīram, nedroši mēģināja savu kļūdu labot.

— Lavēvs, Lavēvs, nē... Saivā, vai tu dzirdi? Varbūt tu viņu pazīsti?

Saivā vienīgi paraustīja plecus. Bet meitenīte nespēja klusēt.

— Vai zini, māmiņ Teodora... Tas varbūt ir Filozofs.

— Vecs, kādreizējais krāsotājs, — Pjērs turpināja, — tagad slims sirmgalvis, kurš vairs nespēj strādāt.

Mirklī Teodora kundzei viss bija skaidrs.

— Jā, tas viņš ir, tas viņš ir... Mēs viņu dēvējam par Filozofu, šai pievārdā tas iesaukts mūsu kvartālā. Bet viņš taču var saukties arī Lavēvs.

Saivā, dūri pacēlis pret griestiem, pret debesīm, šķita protestējam pret pasaules šausmām un dievu, kas pieļāva veciem strādniekiem kā nodzītiem zirgiem nobeigties badā; viņš tomēr nerunāja ne vārda, atkal ieslīga smagā, drūmā klusēšanā, baigajās pārdomās, kādās bija gremdējies, priesterim parādoties. Saivā pēc amata bija mehāniķis, viņa acis neatlaidīgi raudzījās uz galda noliktajā darbarīku somā; tā bija maza ādas soma, kurā kaut kas radīja apaļu izcilni, droši vien kāds pasūtītājam aiznesams priekšmets. Viņš laikam domāja par ilgo bezdarbu, par veltīgajiem meklējumiem pēc kaut kāda darba šīs briesmīgās ziemas pēdējo divu mēnešu laikā. Jeb varbūt viņš domāja par bada cietēju tuvo, asiņaino atmaksu, iegrimis musinošos sapņos, kas lika kvēlot viņa dīvainām, lielām, nemierīgām un liesmojošām acīm. Pēkšņi viņš pamanīja, ka meitene bija paņēmusi darbarīku somu un grasījās to atvērt, lai paskatītos, kas tur atrodas. Viņam pārskrēja trīsas, pēkšņā satraukumā nobālis, rūgtumā savilktu muti viņš beidzot izteica:

— Selīna, vai tu to atstāsi mierā! Es taču tev aizliedzu pieskarties darbarīkiem!

Tēvs satvēra somu un ar lielu piesardzību novietoja to sev aiz muguras.

— Tātad, kundze, — vaicāja Pjērs, — šis Lavēvs dzīvo jūsu stāvā?

Teodora kundze tagad uzmeta vīram bailīgu, vaicājošu skatienu. Viņa negribēja, ka izturas rupji pret garīdzniekiem, ja tie bija papūlējušies atnākt, jo reizēm no tiem varēja dabūt dažus sū. Sapratusi, ka Saivā nogrimis atkal drūmajās domās un atjauj sievai rīkoties, kā pašai tīk, viņa tūlīt piesolījās priesteri pavadīt.

— Ja abata kungs būtu tik laipns, es to pavadītu. Tas ir gaiteņa pašā galā. Bet cejš turp jāzina, tur vēl jāuzkāpj augšā daži pakāpieni.

Seiīna, kura paredzēja izklaidēšanos, izslīdēja no tēva cejiem un arī savukārt pavadīja priesteri. Saivā palika viens nabadzības, ciešanu, netaisnības un niknuma piesātinātajā istabā, kur pavardā nekvēloja uguns un nebija maizes; degošo sapņu vajāts, viņš atkal pievērsa somai stingo skatienu, it kā tajā kopā ar darbarīkiem atrastos pasaules glābiņš.

Tiešām vajadzēja uzkāpt vēl pa diviem pakāpieniem; soļodams aiz Teodora kundzes un Selīnas, Pjērs nonāca šaurā, dažus kvadrātmetrus lielā telpā tieši zem jumta slīpuma, kur nebija iespējams kājās stāvēt. Gaisma šeit iespīdēja vienīgi pa jumta lodziņu, kas bija tabakas dozes lielumā; kad sniegs aizklāja lodziņa rūti, vajadzēja atstāt durvis plaši atvērtas, lai ko saredzētu. Gaismas vietā iek|uva atkušņa drēgnums, kūstošais sniegs, kas ritēja lejup lāsi pa lāsei un pārpludināja klonu. Pēc garajām bargā sala nedējām mitrums ar saltiem drebuļiem iesūcās it visur. Sai telpā nebija neviena krēsla, pat neviena dēja gabaliņa; kaktā uz kailā klona netīru lupatu kaudzē gulēja Lavēvs kā pusnobeidzies dzīvnieks mēslu gubā.

— Te viņš ir, — teica Selina savā dziedošajā balstiņā, — lūk, tas ir Filozofs!

Teodora kundze noliecās, lai paklausītos, vai viņš vēl elpo un ir dzīvs.

— Vecītis elpo, man šķiet, viņš guļ. Ak, ja viņam būtu ko paēst katru dienu, viņš justos gluži labi. Bet ko lai dara? Viņam nav vairs neviena, un kad cilvēks nodzīvo līdz septiņdesmit, tad labāk iet un mesties ūdenī. Strādāt savu amatu kā celtņu krāsotājs uz sastatnēm tas dažreiz jau ar piecdesmit gadiem vairs nespēj. Sākumā viņš vēl atrada darbu apakšā uz zemes. Pēc tam viņam laimējās dabūt sarga vietu apbūves laukumos. Bet nu ir beigas, visur viņu atlaida, un nu jau divi mēneši, kopš viņš nokļuvis šai kaktā, lai nomirtu. Mājas īpašnieks vēl nav uzdrošinājies izmest viņu uz ielas, lai gan labprāt to darītu ... Mēs, pārējie iedzīvotāji, reizēm atnesam mazliet vīna un kādu maizes kumosu; bet kā lai dāvā ko otram, ja pašam nekā nav?

Šausmu pārņemts, Pjērs nolūkojās baigajā graustā, kādā cilvēku bija pārvērtuši piecdesmit darba gadi, trūkums un sociālā nelaisniba. Pamazām viņš saskatīja sirmu, novārdzinātu, nespēcīgu un izķēmotu galvu. Seja atspoguļoja bezcerīgā darbā sagandēta cilvēka sabrukumu. Nekopta bārda, kas nosedza sejas vaibstus, izskats kā vecam zirgam, kuram vairs neviens neapcērp krēpes, žokļi šķībi, kopš bija izkrituši visi zobi. Acis raudzījās stiklaini un deguns nokārās pāri mutei. Un vairāk par visu viņš atgādināja grūtā darbā nodzītu, pamestu, kroplu, nespēkā sabrukušu dzīvnieku, kas noderīgs vienīgi kautuvei.

— Ak, nabaga cilvēks! — drebēdams nomurmināja priesteris. — Viņam ļauj nomirt badā vienam, nesniedzot nekādu palīdzību! Un nav lādas slimnīcas, tādas patversmes, kas to uzņemtu!

— Ak, protams, — atsāka Teodora kundze savā žēlajā, pazemīgajā balsī, — slimnīcas domātas slimajiem, bet viņš nav slims, ar viņu iet uz beigām vienkārši tādēļ, ka viņam nav vairs spēka. Turklāt ar viņu nav joki; pavisam nesen bija atnācis kāds, lai nogādātu viņu patversmē, bet viņš negrib ļaut sevi ieslodzīt; kad šo veco vīru izvaicā, viņš dod rupjas atbildes, un piedevām viņam ir vēl slikta slava, ka viņš dzerot un izsakoties necienīgi par buržuāziju... Taču tagad, paldies dievam, viņš drīz būs atpestīts!

Redzot Lavēva acis plaši atveramies, Pjērs noliecās par viņu un runāja laipnā, glāstošā balsī, stāstīdams, ka nāk no drauga, kas atsūtījis viņam mazliet naudas, ar ko nopirkt to, kas visvairāk nepieciešams. Ieraugot sutanu, sirmgalvis vispirms izgrūda rupjus lāstus. Taču, par spīti ārkārtējām vārgumam, vecītim tomēr vēl piemita Parīzes strādnieka zobga 1 iba.

— Es jau nu labprāt iedzertu kādu glāzīti, — viņš teica skaidrā balsī, — un, ja būtu, apēstu arī kādu gabaliņu maizes, jo nu jau ir pagājušas divas dienas, kopš vairs nezinu, kā tā garšo.

Sclīna piesolījās aiziet pēc maizes, un Teodora kundze norīkoja viņu par abata Rozā naudu atnest klaipu maizes un litru vīna. Gaidot meiteni, Teodora kundze pastāstīja Pjēram, ka esot bijis paredzēts Lavēvu ievietot «Darba invalīdu patversmē», kādā labdarīgā iestādē, kuras aizgādnības dāmu priekšsēdētāja esot baronese Divijāra; bet saskaņā ar priekšrakstu izdarītā aptauja droši vien devusi tādus rezultātus, ka viss šis nodoms palicis neizpildīts.

— Baronesi Divijāru es pazīstu, apmeklēšu viņu šodien pat! — iesaucās Pjērs, kura sirds asiņoja. — Nav pieļaujams, ka cilvēku šādā stāvoklī atstāj vēl ilgāk.

Kad Selīna atnāca ar maizi un litru vīna, viņi visi trīs sakopa Lavēvu, pacēla veco vīru augstāk uz lupatu kaudzes, deva viņam dzert un ēst un tad atstāja turpat blakus atlikušo vīnu un maizi, lielu, četras mārciņas smagu klaipu, ieteikdami slimniekam neapēst visu tūlīt, ja viņš negrib nobeigties.

— Abata kungs varētu atstāt savu adresi, ja gadījumā man rastos kaut kas viņam paziņojams, — ieteicās Teodora kundze, kad tā nokāpa atkal pie savām durvīm.

Pjēram nebija līdzi vizītkartes, un visi trīs iegriezās vēlreiz istabā. Saivā vairs nebija viens. Kājās stāvēdams, viņš klusi un ļoti ātri kaut ko stāstīja, pavisam tuvu pieliecies jaunam, divdesmit gadus vecam cilvēkam. Tas bija trausls, melnīgsnējs, ezītī apgrieztiem matiem un vēl dīgstošu bārdu, skaidrām acīm, taisnu degunu un plānām lūpām bālajā, ļoti inteliģentajā sejā, kurā vīdēja daži vasaras raibumi; piere pauda bardzību un spītību. Viņš trīcēja savā novalkātajā žaketē.

— Abata kungs vēlas man atstāt savu adresi — tas ir attiecībā uz Filozofu, — klusi paskaidroja Teodora kundze, viņa bija neapmierināta, ka sastop istabā viesus.

Abi vīrieši noraudzījās vispirms priesterī, pēc tam apmainījās visai drūmiem skatieniem. Pēkšņi tie nerunāja vairs ne vārda un telpā it kā ieplūda ledains saltums.

Ar lielu piesardzību Saivā atkal paņēma savu sienai pieslieto darbarīku somu.

— Tātad tu aizej, vai iesi atkal darbu meklēt?

Viņš neatbildēja, tikai nikni pamāja, it kā teikdams, ka nekā vairs negrib zināt par darbu, jo darbs jau kopš ilga laika nav gribējis nekā zināt par viņu.

— Pacenties tomēr kaut ko atnest, jo tu zini — māja ir tukša. Cikos tu būsi atpakaļ?

Saivā atkal pamāja, un šķita, ka viņš saka — pārnākšu, kad varēšu, varbūt arī nekad. Un, par spīti visai viņa varonībai, Saivā nemiera pilnajās, zilajās acīs, kurās dega baiga liesma, sariesās asaras; tad viņš satvēra mazo meitu Selīnu un cieši to apskāva, neprātīgi skūpstīdams, pēc tam viņš aizgāja, somu iespiedis padusē, sava jaunā biedra pavadībā. r

— Seima, — atsāka Teodora kundze, — dod abata kungam savu zīmuli. Abata kungs, apsēdieties šeit, te jums būs ērtāk rakstīt.

Kad Pjērs bija apsēdies uz krēsla, kur iepriekš sēdēja Saivā, Teodora kundze turpināja, gribēdama aizbildināt sava vīra nepieklājīgo izturēšanos:

— Viņš nav Jauns, bet viņam dzīvē bijis ļoti daudz nepatikšanu, tas viņu padarījis mazliet neprātīgu. Viņam klājas tāpat kā tam jaunajam cilvēkam, kuru jūs nupat redzējāt, Viktoram Matīsa kungam, bet tas, lūk, atkal ir viens no tiem, kuram nav laimes, ļoti labi audzināts jauns cilvēks, labi izglītots, bet viņa mātei, atraitnei, tikko pietiek maizītei. Nu un tad jau kļūst saprotams, ka tas viņus uztrauc un viņi to vien tik runā, kā visu uzspridzināt gaisā. Man šīs idejas nepatīk, bet es to viņiem piedodu, ak, ļoti labprāt piedodu viņiem.

Pjērs, ieinteresēts un satraukts no visa svešā un baigā, ko viņš izjuta ap sevi, nemaz nesteidzās ar adreses rakstīšanu, bet klausījās un pamudināja Teodora kundzi uz vaļsirdību.

— Ja jūs zinātu, abata kungs! Nabaga Saivā ir atradenis, uzaudzis bez tēva, bez mātes, viņam vajadzēja pašam sev ceļu rast un sākumā ķerties, pie visādiem darbiem, lai kā vien mācēdams vilktu savu dzīvību. Vēlāk viņš kļuva mehāniķis, ļoti labs strādnieks, es jums saku, ļoti veikls,

ļoti centīgs. Viņam jau toreiz bija visvisādas idejas, viņš ķildojās, kūdīja savus darbabiedrus un nekur darbā nevarēja noturēties. Beidzot, trīsdesmit gadu vecumā, viņš izdarīja lielu muļķību, aizbraukdams uz Ameriku ar kādu izgudrotāju, kurš viņu tur izmantoja tik ļoti, ka viņš pēc • dažiem gadiem atgriezās slims un bez neviena sū... Man jums jāsaka, viņš bija apprecējis manu jaunāko māsu Leoniju, kura nomira pirms viņa aizbraukšanas uz Ameriku, atstājot vienu gadu veco mazo Selīnu. Es toreiz dzi-voju ar savu vīru Teodoru Labitu, kas bija mūrnieks; es jau sevi negribu slavēt, bet es šuvu tā, ka vai acis izskatīju, bet viņš mani sita, līdz paliku guļam kā beigta uz klona. Beidzot viņš mani pameta un aizbēga ar kādu jaunu divdesmit gadus vecu sievišķi; tas man sagādāja vairāk prieka nekā bēdu... Un, protams, kad Saivā atgriezās no Amerikas un atrada mani vienu ar savu mazo Selīnu, ko man bija uzticējis aizbraucot, un meitenite mani sauca par māmiņu, tad mēs sagājām kopā, jo citādi nevarēja. Mēs neesam salaulāti, bet tas taču vienalga, vai ne, abata kungs?

Teodora kundze tomēr jutās mazliet neērti, un viņa atsāka sarunu, gribēdama parādīt, ka viņa tomēr nav bez pieklājīgiem radiem.

— Man dzīvē laime nav smaidījusi, bet man vēl ir māsa Ortansa, tā ir apprecējusies ar ierēdni Kretjeno kungu, un viņi apdzīvo skaistu dzīvokli Rošešuāra bulvārī. Mēs bijām trīs bērni no otrās laulības: Ortansa — visjaunākā, Leonija, kura nomira, un es — vecākā, mani sauc Po-līna ... Bez tam no pirmās laulības man vēl ir brālis Ežēns Tusēns, desmit gadus vecāks par mani, arī mehāniķis un strādā kopš kara vienā un tai pašā uzņēmumā, Grandidjē rūpnīcā, simt soļus no šejienes, Markadē ielā. Diemžēl to nesen ķērusi trieka ... Man savukārt ir vāja redze, esmu sabojājusi acis, šujot dienā desmit stundas no vietas. Tagad nespēju vairs pat neko izlabot, jo acis asaro un padara mani gluži aklu. Meklēju darbu kaut kur mājsaimniecībā, bet nekā nevaru atrast, nelaime mūs vajā. Tā mūsu ģimenē sākās posts, trūkst visa kā, bieži vien divas tris dienas mums nav ko ēst, tā ir dzīve kā sunim, kurš pārtiek no tā, kas pagadās; un klāt vēl nāca divi pēdējie ziemas mēneši, kad tā salām, ka domājām — rītu vairs nesagaidīsim... Bet ko lai dara? Neesmu nekad laimīga bijusi, vispirms mani sita, un tagad man ir beigas, esmu izmesta laukā un dzīvoju — pati nezinādama, kādēļ.

Viņas balss sāka drebēt, apsarkušās acis kļuva mitras, un Pjērs izjuta, ka ši godīgā, no dzīves svītrotā sieviete bez gribasspēka, kas pakļauta gadījuma nejaušībām, apraud savu esamību, savu laulību bez mīlas.

— Ak, es nesūdzos par Saivā, — viņa turpināja, — Viņš ir krietns cilvēks un par to vien sapņo, lai visi būtu laimīgi, nedzer un strādā, kad vien var.. ’. Bet viens ir skaidrs, — ja viņš mazāk nodarbotos ar politiku, viņš varētu vairāk strādāt. Cilvēks taču nevar diskutēt ar biedriem, apmeklēt strādnieku sapulces un vienlaikus būt darbnīcā. Tāda nu ir viņa vaina, tas nav noliedzams. Taču viņam tomēr ir pamats gausties, nav jau nemaz iespējams iedomāties tādu nemitīgu nelaimi, kas viņu vajā un beidzot ir samalusi. Pat svētais tur paliktu traks, un var taču saprast, ka nabaga neveiksminieks kļūst nikns... Pirms diviem mēnešiem viņš ir atradis labu cilvēku, kādu zinātnieku, kas dzīvo tur augšā kalnā, Gijomu Fromāna kungu, tas viņam dod šad un tad darbu, tā ka reizēm mums iznāk virai.

Ļoti pārsteigts, izdzirdot minam sava brāļa vārdu, Pjērs jau gribēja uzdot dažus jautājumus, bet savāda izjūta — kautrība un tāda kā baiļu mulsa lika tam klusēt. Viņš noraudzījās Selīnā, kura, stāvot viņa priekšā, klausījās nopietnu, vārgu sejiņu. Un Teodora kundze, redzot garīdznieku uzsmaidām bērnam, vēl piebilda:

— Redziet, un it sevišķi doma par šo mazo viņu pilnīgi izsit no sliedēm. Viņš meitenīti dievina, viņš varētu visus nogalināt, redzēdams, ka viņa aiziet gulēt bez vakariņām. Viņa ir tik pieklājīga un tik labi mācījās draudzes skolā! Tagad viņai vairs nav blūzītes, ko uzvilkt, lai varētu turp iet.

Pjērs, kurš beidzot bija savu adresi uzrakstījis, iespieda meitenītei saujā piecus frankus un, gribēdams izvairīties no pateicības, steidzās pateikt:

— Nu jūs zināt mani atrast, ja es būtu vajadzīgs La-vēvam. Tūlīt šo pēcpusdienu sākšu rūpēties par viņu un ceru, ka vēl šovakar viņam atnāks pakaļ.

Teodora kundze vairs neklausījās, bet izplūda svētības novēlējumos; Selīna turpretim, pārsteigta, redzot savā rokā simt sū, murmināja:

— Ak, nabaga tēvs, viņš aizgāja, lai samedītu kādu sū! Vai neskriet viņam pakaļ un nepateikt, ka šodienai mums ir kaut kas?

Un, būdams jau gaitenī, priesteris dzirdēja sievieti atbildam:

— Tēvs jau ir tālu, lai iet. Varbūt viņš atgriezīsies

pats.

Dūcošu galvu un tukšu, skumju sirdi bēgdams no šīs briesmīgās, ciešami pilnās mājas, Pjērs izbrīnā ieraudzīja ibus divus — Saivā un Viktoru Matīsu stāvam šī netīrā, ka mēslu bedre smirdošā pagalma stūrī. Viņi bija nokāpuši lejā, lai turpinātu savu istabā pārtraukto sarunu, tuvu pieliekušies viens olram, viņi atkal klusi un ļoti ātri tērzēja, pilni sašutuma, no kā viņu acis liesmoja. Izdzirdoši soļu troksni un pazīdami abatu, viņi pēkšņi kļuva mierīgi, salti un, nebilzdami ne vārda, skarbi paspieda viens otram roku. Viktors kāpa augšup Monmartra kalnā. Saivā vilcinājās ar tāda cilvēka sejas izteiksmi, kurš padodas liktenim. Pēc tam, ļaudamies neatvairāmajai nejaušībai, izslējis kalseno augumu, nogurušais, izsalkušais strādnieks iegriezās Markadē ielā, ar darbarīku somu padusē aizsoļodams Parīzes virzienā.

Vienu mirkli Pjēram gribējās skriet tam paka], uzsaukt, ka meitiņa augšā aicina to atgriezties. Bet viņu pārņēma atkal tā pati dīvainā kautrība, biklums, drūmā pārliecība, ka likteni nekas nespēj atvairīt. Un Pjēra paša dvēseles miers bija zudis, bija zudusi arī šī rīta stindzinošā, izmisuma pilnā nomāktība. Nokļuvis uz ielas saltajā miglā, viņš juta no jauna drudžaini kvēlojam sevī žēlsirdības liesmu, kas bija iedegusies atkal, kad viņš raudzījās briesmīgā posta ainās. Nē, nē! Tās bija pārāk lielas ciešanas! Pjērs gribēja cīnīties, glābt Lavēvu, dot mazliet prieka tik daudziem nabadzīgajiem cilvēkiem. Tātad jaunais eksperiments sāksies šajā Parīzē, kuru viņš bija redzējis kvēpiem aizplīvurotu, noslēpumainu un mulsa nemiera pilnu, nojaušot nenovēršama, taisnīga soda tuvošanos? Un Pjērs sapņoja par spožu, veselību un auglību nesošu sauli, kas pārvērtīs šo pilsētu milzīgā, ražīgā laukā, kur uzdīgs un nobriedis labāka nākotnes cilvēku paaudze.

II

5o pēcpusdienu, kā jau parasti gandrīz katru dienu, Di-vijāru namā sarīkoja intimas brokastis dažiem draugiem, kuri ieradās lielāko tiesu bez aicināšanas. Miglainās atkušņa dienas ledainajā saltumā karaliski grezno namu

Godo de Moruā ielā, Madlēnas bulvāra tuvumā, rotāja visskaistākie un retākie ziedi — baroneses kaislība, kas augstās, krāšņās, brīnumdaiļām lietiņām pieblīvētās istabas vērta smaržas pārpilnās siltumnīcās, kur skumjā, palsā Parīzes gaisma likās neizsakāmi liela, kā glāsts.

Lielās pieņemšanas istabas atradās mājas apakšējā slāvā, kur logi vērās uz milzīgo pagalmu; šo telpu priekšā bija neliels ziemas dārzs, ko ietvēra stiklotas sienas un ko vienlaikus izmantoja kā vestibilu; šeit pastāvīgi uzturējās divi tumšzajās, ar zeltu rotātās livrejās tērpti sulaiņi. Ievērojama gleznu galerija daudzu miljonu vērtībā aizņēma visu mājas ziemeļu pusi. Un tikpat pasakaini dārgas goda kāpnes veda uz apartamentiem, ko parasti apdzīvoja pati ģimene, — uz lielo sarkano salonu, uz mazo, ar sudrabu rotāto zilo salonu, uz darba kabinetu ar veclaicīgu ādu pārvilktām sienām un uz gaiši zaļā tonī tapsēto, nng|u stilā mēbelēto ēdamistabu, neminot šeit nemaz guļamistabas un ģērbistabas. Luija XIV laikā celtais nams bija saglabājis seno aristokrātisko plašumu, un to savai baudkārai gaumei bija pakļāvusi pašreiz triumfējošā buržuāzija, kas veselu gadsimtu valdīja pār visu ar šī laikmeta visvarenāko spēku — naudu.

Pulkstenis vēl nebija nositis divpadsmit, bet barons Divijārs pretēji savam paradumam šodien jau laikus atradās mazajā, ar sudrabu rotātajā zilajā salonā. Tas bija sešdesmit gadus vecs diža, spēcīga auguma vīrietis lielu degunu, tukliem vaigiem, platu muti, biezām lūpām un vēl joprojām skaistiem, spēcīgiem zobiem kā vilkam. Barons tomēr jau agri bija kļuvis plikpauris, tāpēc krāsoja savus retos matus un, kopš bārda bija nosirmojusi, gludi skuva seju. Viņa pelēkās acis liecināja par veiksmi un smiekli bija uzvaru iekarojuša cilvēka smiekli. Visā viņa sejā atspoguļojās vara, neierobežota valdonība kā pavēlniekam, kas izmanto un turklāt ļaunprātīgi izmanto varu, ko sev piesavinājusies un sargā viņa kasta.

Viņš pagāja dažus soļus un apstājās brīnum daiļa orhideju groza priekšā, kas atradās blakus logam. Uz kamīna un uz galda smaržoja vijolīšu pušķi; šajā skurbinošās smaržās tītajā telpā, šajā dziļajā, siltajā klusumā, kas šķita līstam no tapetēm, barons apsēdās ērti izstiepdamies atzveltnes krēslā, kas bija apvilkts ar zilu, sudraba diegiem izšūtu atlasu. Izņēmis no kabatas laikrakstu, viņš sāka vēlreiz pārlasīt kādu tajā ievietotu rakstu, bet viss nama iekārtojums pauda viņa milzīgo bagātību, neierobe-žoto varu, visu tā gadsimta vēsturi, kas no viņa bija izveidojusi kungu un pavēlnieku. Viņa vectēvs Žeroms Divijārs, neievērojama advokāta dēls no Puatū, ieradies Parīzē kā notāra rakstvedis 1788. gadā astoņpadsmit gadu vecumā un būdams |oti sīksts, apķērīgs un mantkārīgs, sarausa ģimenes pirmos trīs miljonus, spekulējot vispirms ar nacionālajiem īpašumiem, vēlāk darbojoties kā imperatora armiju apgādātājs. Barona Divijāra tēvs Greguārs Divijārs, Žeroma dēls, dzimis 1805. gadā, bija ģimenes galvenais ievērojamais vīrs — tas, kurš pats pirmais valdīja Godo de Moruā ielas namā pēc tam, kad karalis Luijs Filips tam bija piešķīris barona titulu, kļuva par vienu no modernās finansu pasaules varoņiem ar savu skandalozo peļņu, ko tas ieguva pasaulē pazīstamās zādzībās, piedaloties spekulācijās ar raktuvju, dzelzceļu un Suecas kanāla akcijām Jūlija monarhijas un Otrās impērijas laikos. Bet viņš, tagadējais barons Anrī Divijārs, dzimis 1836. gadā, bija meties darījumos tikai trīsdesmit piecu gadu vecumā, tūlīt pēc kara un pēc barona Grcguāra nāves; tas notika ar tādu neapvaldītu alkatību, ka divdesmit piecos gados viņš savu mantu bija divkāršojis. Būdams postītājs un rīma, kurš bojāja un izputināja visu, pie kā pieķērās, viņš bija izpratis savu laikmetu un, skatīdams vaigu vaigā savukārt nepacietīgo un arī izsalkušo demokrātiju, bija arī kārdinātājs, pērkamo sirdsapziņu uzpircējs. Savu tēvu un vectēvu mērķus viņš neaizsniedza, jo viņam piemita baudkāra cilvēka vainā — viņu valdzināja vairāk laupījums nekā iekarojumi, bet viņš tomēr bija bīstams vīrs, apvēlies triumfators, kas rīkojās ar drošu roku, ar katru vēzienu pievākdams miljonus, ar valdībām iedams kopsolī un spējīgs iebāzt kabatā ja ne gluži visu Franciju, tad vismaz vienu ministriju. Viena gadsimta trīs paaudžu pārstāvis — viņš bija kļuvis par jau tuvās vētras apdraudētas un grūstošas karaļa varas personificējumu. Dažos mirkļos naudas vara pārauga visu citu, un tā izveidojās buržuāzija, kas dalīšanas brīdī 1789. gadā sagrāba sev visu, barojās uz zemākās, ceturtās kārtas ļaužu rēķina un tagad negribēja atdot vairs neko.

Raksts, kuru barons jau otrreiz lasīja laikrakstā, kas maksāja vienu sū, viņu interesēja. «Tautas Balss» bija brēkas cēlāja lapele, kura ar ieganstu aizstāvēt apvainoto taisnību un morāli katru rītu publicēja aprakstu par kādu jaunu skandālu, cerēdama šādā veidā palielināt savu tirāžu. Un šorīt lieliem burtiem tur dižojas virsraksts: «Afr i-kas dzelzceļu afēra, piecu miljonu franku kukulis, divi uzpirkti ministri, trīsdesmit kompromitētu deputātu un senatoru.» Tālāk attiecīgajā rakstā avīzes galvenais redaktors, pazīstamais Sanjē, niknā naidā pavēstīja, ka viņam esot rokā saraksts un viņš publicēšot trīsdesmit divu parlamenta locekļu vārdus, kuru balsis barons Divijārs nopircis, kad parlamentā balsots par Āfrikas dzelzceļiem. Ar visu šo īstam romānam līdzīgo notikumu esot saistītas kāda Ilantera dēkas, kuru barons izmantojis kā balsu vervētāju un kurš tagad esot aizbēdzis. Bez mazākā uztraukuma barons no jauna sāka pārlasīt teikumus, apsvērdams katru vārdu, un, lai gan viņš atradās telpā viens pats, paraustīja plecus ar tādu mierīgu pārliecību, kāda piemīt cilvēkam, kurš, apzinoties, ka viņš ir drošībā un pārāk varens, lai būtu jāuztraucas, skaļā balsī iesaucās:

— Muļķis! Viņš taču vēl daudz ko nezina.

Tieši šai mirklī ieradās pirmais viesis, eleganti ģērbies jauns, skaists vīrietis, tikko trīsdesmit četrus gadus vecs, melnīgsnējs, smejošām acīm, daiļi veidotu degunu un sacirtotu bārdu un matiem, viņa izturēšanās veids, izklaidīgs un gaisīgs, atgādināja bezrūpīgu putnu. Šorīt izņēmuma veidā viņš likās nervozs, nemierīgs un viņa smaidā pavīdēja bailes.

— Ā, tas esat jūs, Ditcil, — iesaucās barons pieceldamies. — Vai esat lasījis?

Barons rādīja tam «Tautas Balsi», kuru atkal salocīja, lai bāztu kabatā.

— Protams, esmu lasījis. Tas ir tiešām traki!.,. Kā gan Sanjē varējis dabūt sarakstu? Vai tad ir kāds nodevējs?

Barons mierīgi noraudzījās viesī un šķita uzjautrināmies par tā apslēptajām bailēm. Diteils bija ieradies no Angu-lēmas, kur viņa tēvs bija notārs, gandrīz trūcīgs, bet ļoti godīgs cilvēks, kura labās reputācijas ietekmē pilsēta bija sūtījusi viņa vēl samērā jauno dēlu kā deputātu uz Parīzi, kur viņš metās uzdzīvē, atsākdams atkal slinkuma un izpriecu pilno dzīvi, kādu bija vadījis studenta gados; bet jaunā Diteila mājīgi iekārtotais vecpuiša miteklis Sirēnas ielā, viņa — skaista vīrieša panākumi sieviešu pasaules virpulī, kurā viņš dzīvoja, maksāja bargu naudu un savā jautrajā lidojumā, ne mazākās morālās izjūtas neapgrūtināts, viņš bija paspējis ielaisties visdažādākos nejēdzīgos kompromisos, pagrimis, kā jau vieglprātīgs, skaists, ne-apzinīgs jauneklis, kas jutās pārāks par citiem un šādiem sīkumiem neveltīja ne mazāko vērību.

Phē, — beidzot ieteicās barons, — vai šim Sanjē vispar ir kāds saraksts? Šaubos, jo saraksts nemaz nav bijis Hanters taču nepieļaus aplamību sastādīt tādu... Un, kaut arī būtu, kas par to? Tā ir gluži parasta dēka, ir noticis tas, kas vienmēr notiek līdzīgos darījumos.

Pirmo reizi mūžā nobijies, Diteils klausījās, jo viņam bija nepieciešams gūt kādu mierinājumu.

— Vai ne, — viņš iesaucās, — to taču es pats sev teicu, tur jau kaķim jāsmejas.

Viņš mēģināja smiet savus parastos smieklus un vairs skaidri neapzinājās, kā viņš šai dēkā bija ticis pie desmit tūkstošiem franku — vai ar nenoteikta aizņēmuma ieraksta vai fiktīvas publikācijas ieganstu, jo Ilanters taču prata ļoti veikli saudzēt kautrību arī daudz nevainīgākiem ļaudīm.

— Tur jau kaķim jāsmejas, — atkārtoja Divijārs, kuru acīmredzot uzjautrināja Diteila izskats, — bez tam, mans draugs, ir taču zināms — svied kaķi, kā gribi, — uz kājām kritīs ... Vai esat redzējis Silviānu?

— Pašlaik nāku no turienes, un viņa ir nikna uz jums. . . Šorīt viņa uzzinājusi, ka viņas cerības uz Franču Komēdijas teātri tikpat kā izputējušas.

Pēkšņi dusmu vilnis vērta tumšsarkanu barona seju. Viņš, kurš palika mierīgs un ironisks, kad draudēja Āfrikas dzelzceļu afēras skandāls, zaudēja pacietību, un asinis vētraini strāvoja, tiklīdz jautājums skāra šo meiteni, viņa — sešdesmit gadu vecā vīra pēdējo, nevaldāmo kaislību.

— Kā izputējušas? Bet man vēl aizvakar Mākslas departamentā to gandrīz oficiāli apsolīja!

Minēto Silviānu d’Onē, kura līdz šim brīdim bija guvusi teātrī panākumus vienīgi ar savu skaistumu, tagad bija apsēdis stūrgalvīgs untums — viņa gribēja iekļūt Komēdijā un tur debitēt «Poliektā» Polīnas lomā, kuru viņa neatlaidīgi studēja jau mēnešiem ilgi. Tas bija neprāts, visa Parīze smējās, jo šai jaunkundzei bija slikta reputācija un par viņu runāja kā par atbaidošu izvirtuli, kurai piemīt visi iespējamie netikumi un samaitātas tieksmes. Taču Silviāna, augstprātīgi klīrēdamās, prasīja šo lomu, būdama pārliecināta par savu uzvaru.

— Bet ministrs to neatļāva, — paskaidroja Diteils.

Baronam niknumā aizrāvās elpa.

— Ministrs, ministrs! Nu, es viņu nogāzīšu — šo ministru!

Viņam vajadzēja apklust, jo mazajā salonā ienāca baronese Divijāra. Četrdesmit sešus gadus veca, viņa vēl bija Joti skaista. Gaiši blonda, stalta auguma, gan ar nelielu tieksmi uz korpulenci, viņas pleci un rokas bija brīnišķīgi saglabājušies un āda maiga kā zīds, bez viena plankumiņa, vienīgi sejā bija manāms viegls vītums un vietām to klāja sārti plankumi; tas baronesei sagādāja mocības un nemitīgas raizes ikkatru stundu. Viņas ebrejietes izcelsme atspoguļojās ovālajā, neparasti pievilcīgajā sejā ar zilajām, maigajām, mīlas ievēlēs pilnajām acīm. Gausa kā austrumnieku verdzene, kurai derdzas pakustēties, iet, pat runāt, viņa, būdama nemitīgi nodarbināta pali ar sevi, šķita kā radīta harēmam. Šodien viņa bija ģērbusies baltā zīda tērpā, tik greznā un reizē tik vienkāršā.

Sajūsminātu skatienu Diteils, skūpstīdams viņai roku, glaimoja:

— Ak, kundze, jūs manai dvēselei ai nesāt mazliet pavasara. Parīze šodien ir tik drūma, tik dubļaina!

Taču šajā brīdī ieradās otrs viesis, slaids, skaists trīsdesmit piecus vai sešus gadus vecs vīrietis, un barons, paša kaislības satraukts, izmantoja šo mirkli, lai nozustu. Viņš aizveda Ditcilu savā kabinetā, kas atradās blakus zālei, sacīdams:

— Nāciet, mans dārgais. Man vēl jums jāpasaka kāds vārdiņš attiecīgajā jautājumā... De Kensaka kungs tikmēr pakavēs laiku manai sievai.

Tikko baronese palika viena ar jaunatnākušo viesi, kas, tāpat kā pirmais viesis, viņai ļoti godbijīgi bija noskūpstījis roku, viņa, ilgi raudzīdamās tam sejā, neteica ne vārda, bet skaistajās, maigajās acīs sanesās asaras. Iestājās dziļš, mazliet neveikls klusums, beidzot baronese teica tikko sadzirdami:

— Mans 2erār, cik esmu laimīga būt mirkli vienatnē ar jums! Nu jau vairāk nekā mēnesis, kopš jūs man neesat sniedzis šo laimi.

Veids, kādā Anrī Divijārs bija apprecējis bagātā ebreju baņķiera Justa Steinbergera jaunāko meitu, bija kļuvis gluži leģendārs. Tāpat kā Rotšildi, arī Steinbergeri bija vairāki brāļi, veseli četri: Justus — Parīzē, trīs pārējie — Berlīnē, Vīnē un Londonā; šī radniecība bija savā ziņā slepena savienība, ārkārtēja vara, kas nodrošināja šim na-mam starptautisku, visspēcīgu suverenitāti Eiropas finansu tirgos. Justa bagātība bija mazāka nekā pārējo brāļu bagātība, un barons Greguārs bija viņam bīstams sāncensis, ar kuru tam vajadzēja cīnīties katra liela naudas guvuma dēļ. Un pēc vienas šādas alkatīgas ieguves dalīšanas, kā secinājums šādai briesmīgai divkaujai, Justam iešāvās prātā asprātīga ideja — lai rastu sev drošini, izprecināt jaunāko meitu Evu barona dēlam Aun. I īdz šim tas bija pazīstams vienīgi kā patīkams, jauns cilvēks, jāšanas sacīkšu un klubu apmeklētājs, un Justa Steinbergera aprēķins bez šaubām, bija tāds, ka viņš būs noteicējs arī pār sava konkurenta banku pēc viņam bīstamā barona nāves, jo ārsti bija atzinuši baņķieri par neārstējamu, un tad viņam pretim stāvēs viegli pieveicamais znots. Par laimi, Anrī iekvēlojās dziļā kaislē, redzot gaišmatainās Evas toreiz starojošo skaistumu. Viņš gribēja Evu iegūt, un vecais barons, kas dēlu pazina, atļauju ari neliedza, klusībā uzjautrinādamies par Justa nožēlojamo veikalniecisko darijumu. Sis veikals ari patiešām izrādījās Justam par īstu postu, jo, tiklīdz Anrī stājās sava tēva vietā, pierādījās, ka izpriecu mīlētāju viņā pārspēja ierāvējs, kas prasīja sev treknākos kumosus no peļņas, par kuru plēsās beidzot pie varas tikusī buržuāzija. Nevis Evai apnika Anrī, kurš tagad savukārt bija kļuvis visvarenais baņķieris barons Divijārs, valdnieks un lielākais noteicējs naudas tirgū, bet gan barons, kuram sieva bija apnikusi, pēc nepilniem četriem gadiem kļuva tai neuzticīgs. Pēc tam kad viņš sievu īsā laika sprīdi bija apveltījis ar diviem bērniem — meiteni un zēnu, viņš pēkšņi sievas otrās grūtniecības laikā no viņas novērsās, it kā viņa būtu kļuvusi vīram pretīga līdzīgi pārmērīgi baudītam auglim, kuru, lai gan viņš tik kvēli bija tiecies iegūt, aizmet. Sākumā Eva bija pārsteigta un izmisusi, uzzinot, ka vīrs atsācis atkal agrāko vecpuiša dzīvi un mīlestību atradis citur. Pēc tam viņa, neko nepārmezdama un neizrādīdama sašutumu, pat nemēģinot Anrī atgūt, savukārt izraudzījās sev mīļāko. Viņa nespēja dzīvot, ja to kāds nemīlēja, likās, viņa bija dzimusi, lai būtu skaista, patiktu un pavadītu savas dienas mīlestībā un glāstos. Mīļāko, kuru bija izvēlējusies, kad tai apritēja divdesmit pieci gadi, viņa paturēja sev ilgāk nekā piecpadsmit gadus un bija tam pilnīgi uzticīga tāpat, kā būtu bijusi savam vīram. Kad šis mīļākais nomira, tas sagādāja Evai dziļas skumjas un viņa jutās kā ista atraitne. Bet, kad viņa pēc pusgada sastapās ar grāfu Žerāru de Kensaku, tad, nespēdama pretoties savām alkām pēc glāstiem, atdevās viņam.

— Mans mīļais Žerār, — redzēdama jaunā cilvēka apjukumu, kā mīloša māte atsāka baronese, — vai jūs bijāt saslimis? Vai varbūt slēpjat man kādu sarūgtinājumu?

Viņa bija desmit gadus vecāka par grāfu un tagad, kā jau sieviete, kas izmisusi pieķērās savai pēdējai mīlai, ar visu būtni pretodamās vecumam, dievināja šo skaisto cilvēku, gatava cīnīties, lai to paturētu par katru cenu.

— Nē, es neslēpju neko, es jums to apgalvoju, — atbildēja grāfs. — Man visas šīs dienas bija jāpaliek pie mātes.

Viņa cieši vēroja grāfu ar nemierīgu, kaislu skatienu; ar pareizajiem sejas vaibstiem, vienmēr rūpīgi koptajiem brūnajiem matiem un ūsām — Žerārs tai šķita cēls un dižens. Viņš piederēja pie vienas no visvecākajām Francijas dzimtām un mita pie savas mātes, atraitnes, kuru bija izputinājis viņas dēkainis vīrs; viņa tomēr dzīvoja savam stāvoklim atbilstoši Svētā Dominika ielas mājas apakšējā stāvā, kur pārtika, augstākais, no piecpadsmit tūkstošiem franku gadā. Žerāram pašam nebija nekādas nodarbošanās, jo viņam bija pieticis ar viena gada ilgo obligāto karadienestu, un viņš atteicās no militārās karjeras tāpat, kā bija atteicies no diplomātiskās, vienīgās, kuru viņa kārtas cilvēks varēja ieņemt, nekaitējot savai cieņai. Viņš pavadīja visu savu laiku to Parīzē dzīvojošo jaunekļu vidē, kuru vienīgā nodarbošanās bija dīkdienība. Un pat viņa lepnā, stingrā māte šķita dēlii attaisnojam, it kā secinot, ka viņa kārtas vīrietim republikā — savā ziņā protesta dēļ — būtu jāturas nomaļus no visa. Taču mātes iecietībai droši vien bija dziļāki, apslēpti, baiļpilni iemesli. Kad dēlam apritēja septiņi gadi, viņa gandrīz būtu lo zaudējusi pēc saslimšanas ar smadzeņu iekaisumu. Astoņpadsmit gadu vecumā viņš žēlojās par sirdi, un ārsti ieteica dēlu pasargāt no visiem uztraukumiem. Taču cēlā, dižciltīgā āriene, slaidais augums un lepnā seja maldināja. Viņš bija vairs tikai grausts, jo slimība un sabrukums to nemitīgi apdraudēja. Zem šķietamās vīrišķības mita sievišķīgs gribas trūkums, viņš bija labsirdīgs un nevarīgs, spējīgs pakļauties katram pazemojumam. Apmeklējot ar savu ļoti dievbijīgo māti Darba invalīdu patversmi, viņš bija Evu sastapis pirmo reizi. Eva iekaroja viņu, sevi atdodama, un grāfs apmeklēja baronesi vēl tagad, gan uzskatīdams viņu joprojām par iekārojamu, gan nezinādams, kā no viņas atraisīties; viņa māte pievēra acis par šo nosodāmo dēku, tāpat kā jau bija tās pievērusi par daudzām citām viņa muļķībām, piedodot, kā mēdz piedot slimam bērnam. Bez tam Eva bija iekarojusi grāfieni ar tādu rīcību, kas pārsteidza visu pasauli. Pēkšņi kļuva zināms, ka monsenjors Martā pievērsis baronesi katolicismam. To, ko viņa nebija izdarījusi sava likumīga vira dēļ, to viņa tagad darīja, lai nodrošinātu sev mīļākā mīlu uz visiem laikiem. Visa Parīze runāja ar aizgrābtību par krāšņumu Madlēnas baznīcā, kas tur valdīja, kad kristīja četrdesmit piecus gadus veco ebrejieti, kuras daiļums un asaras bija saviļņojušas visas sirdis.

Aizkustinoši dziļā mīla vēl aizvien glaimoja Žerāram. Taču viņa sirdī iezagās jau apnikums un viņš bija mēģinājis saraut saites, izvairoties sastapties divatā, viņš visai skaidri saprata, ko baronese ar savām lūdzošajām acīm prasīja.

— Es jums apgalvoju, māte mani nevienu dienu neatlaida ne soli no sevis, — viņš atkārtoja, kļūdams jau padevīgāks. — Protams, es būtu laimīgs .,.

Bet viņa nemitējās grāfu lūgt, un asaras iemirdzējās pie viņas acu plakstiem. Jau veselu mēnesi Zcrārs nebija Evu uzņēmis mazajā istabiņā, pagalma mājā Matiņona ielā, kur viņi mēdza satikties. Bet, būdams, tāpat kā Eva, labsirdīga un vāja rakstura, gluži izmisis par šo brīdi, kur abi bija atstāti divatā, viņš padevās, nespēdams vairs atteikties.

— Nu labi, šo pēcpusdienu, ja jūs vēlaties. Pulksten četros, kā parasti.

Viņš runāja klusinātā balsī, bet pēkšņi viegls troksnītis lika tam pagriezt galvu un nodrebēt kā cilvēkam, kas pieķerts noziegumā. Tā bija Kamila, baroneses meita, kas ienāca. Viņa nekā nebija dzirdējusi, bet abu mīlētāju smaids un gaisā jūtamais satraukums ļāva viņai visu nojaust: tātad norunāta atkal satikšanās ielā, par kuru viņai bija aizdomas, un turklāt vēl šodien. Iestājās neveikls klusums, un visi trīs pārmija nemierīgus, ļaunus skatienus.

Kamila bija sīka auguma, divdesmit trīs gadus veca jaunava, ļoti melnīgsnēja un puskrople, kreisais plecs viņai bija augstāks nekā labais. Meitai nebija nekādas līdzības ne ar tēvu, ne ar māti: tā bija viena no tām neparedzētajām nejaušībām ģimenē, kad cilvēki paši sev vaicā, kā gan tāda varēja gadīties. Kamilas vienīgais lepnums bija

skaistās, melnās acis un brīnišķīgie melnie mati, kuru pietika, kā viņa pati teica, lai viņas mazo augumiņu tajos pilnīgi ietītu. Deguns bija garš, seja sašķiebta uz kreiso pusi, neharmoniskiem vaibstiem un smailu zodu. Šaurā, asprātīgā, jaunā mute liecināja par uzkrātajām atriebības alkām, par nedabisko naidu, kas slēpās neglītajā un par savu neglītumu niknajā radījumā. Visvairāk nīstā būtne pasaulē bija, protams, viņas māte, šī iemīlējusies sieviete, kas tik maz līdzinājās mātei, kas nekad nebija mīlējusi savu meitu un nebija ar to nodarbojusies, bet jau kopš šūpuļa atstājusi kalpotāju ziņā. Tā starp šīm divām sievietēm bija izaudzis dzi|š naids; vienai tas bija salts un mēms, otrai kvēls un aktīvs. Meita neieredzēja māti tāpēc, ka uzskatīja to par skaistu un pārmeta tai, ka tā nebija radījusi sev līdzīgu bērnu, jo mātes skaistums meiteni nomāca. Kamila cieta ik dienas, izjuzdama, ka it neviens netiecās pēc viņas, bet visi jūsmoja tikai par māti. Meitenes ļaunums bija uzjautrinošs, ļaudis uzklausīja viņu un smējās; taču visu vīriešu skatieni, pat visjaunāko un it sevišķi visjaunāko, vienmēr atkal atgriezās pie šīs triumfējošās mātes, kura nemaz nedomāja novecot. Tagad Kamila savā nežēlīgajā uzņēmībā bija nolēmusi atvilt mātei šo viņas pēdējo mīļāko un apprecēties ar šo 2erāru, kura zaudējums mātei droši vien nozīmētu galu. Pateicoties piecu miljonu franku lielajai pūra naudai, Kamilai netrūka precinieku, bet tas viņai neglaimoja, un, ļauni smīnēdama, viņa mēdza sacīt: «Jā nudien, par pieciem miljoniem viņi gatavi paņemt kādu no Salpetrjēras!»1 Bet tad meitenē bija modusies mīla pret Žerāru, kurš savā labsirdībā izturējās laipni pret puskroplīti. Viņam bija žēl meitenes, ka tā atstāta novārtā, un viņas pateicīgais maigums sāka likties Žerāram valdzinošs; skaistais vīrietis jutās kā dievs, laimīgs, ka viņam ir šī verdzene, un viņa pūlēm pārraut sakarus ar jau sen apnikušo māti pievienojās doma ļaut šai meitenei sevi apprecēt, kas taču galu galā būtu vispatīkamākais noslēgums visam, lai gan viņš pats sev vēl neatzinās — kautrīgs, juzdamies neērti, kad iedomājās savu plaši pazīstamo vārdu, visus sarežģījumus un paredzamas asaras.

Klusums turpinājās. Kamilas iznīcinošais skatiens, ass kā nazis, teica mātei, ka viņa zina visu; otrs pārmetuma un sāpju pilnais skatiens bija veltīts Žerāram. Bet viņš,

' Patversme Parīzē vecām, slimām un nevarīgām sievietēm.

vēlēdamies atjaunot līdzsvaru abu sieviešu starpā, neatrada nekā cita ko teikt kā glaimus.

Labdien, Kamila... Ak, brūnā kleitā! Apbrīnojami, cik labi jums piestāv patumšas krāsas!

Kamila uzmeta skatienu mātes baltajam tērpam, pēc tam pavērās savā tumšajā kleitā, kas tikko atsedza kaklu un roku locītavas.

Jā, — viņa smiedamās atbildēja, — izskatos ciešami vienīgi tad, ja neģērbjos kā jauna meitene.

Eva mainīja sarunas tematu, kļūdama nemierīga, jo sajuta sāncensi, negribēdama šai nojautai vēl ticēt.

— Vai tavs brālis nav mājās?

— Ir gan, mēs reizē nokāpām lejā.

Hiacints, kas nupat ienāca, garlaikoti paspieda Žerāra roku. Viņam bija divdesmit gadu, no mātes viņš bija mantojis gaiši blondos matus un gareno, austrumnieciski gurdo seju, no tēva — pelēkās acis un neapvaldīti alkatīgo muti ar biezām lūpām. Būdams slinks skolnieks un ienīzdams jebkuru profesiju, Hiacints bija izlēmis nedarīt neko; tēva izlutināts, viņš interesējās par dzeju un mūziku un, dzīvodams dīvainā mākslinieku, ielas staiguļu, ģeķu un dēkaiņu vidē, lielījās ar saviem netikumiem un apgrēcībām, tēloja riebumu pret sievieti, pauda visnejēdzīgākās filozofiskās un sociālās idejas, ieslīgdams aizvien galējībās, bija pēc kārtas kolektīvists, individuālists, anarhists, pesimists, simbolists, pat sodomists, palikdams tomēr joprojām katolis, jo to prasīja augstākās sabiedrības labais tonis. Patiesību sakot, viņš bija tukšgalvis un pastulbs. Radījušas trīs nepārspējamas plēsoņu paaudzes, ceturtajā paaudzē spēcīgās, alkatīgās Divijāru asinis pēkšņi bija izsīkušas un, savu alkatību apmierinājušas, devušas tādu nepilnīgi attīstītu indivīdu, kas nebija spējīgs ne plaša vēriena uzbrukumiem, ne pārgalvīgai uzdzīvei.

Kamila, kura bija visai gudra, lai nemanītu brāļa niecību, uzjautrinājās par viņu; ieraugot Hiacintu garos, krokotos svārkos, kas bija darināti senlaicīgā romantiskā stilā, ko brālis vēl pārspīlēja, Kamila atsāka:

— Māte jautā pēc tevis, Hiacint... Nāc taču parādi viņai jauno tērpu. Tiešām, tu nu gan būtu skaists meitenes ģērbā!

Bet viņš nozuda, neatbildot ne vārda. Hiacintam bija slepenas bailes no savas vecākās māsas, lai gan viņi viens otram visu pastāstīja, apmainīdamies ar ģeķīgām domām un veltigi cenzdamies viens otru pārsteigt. Viņš uzmeta nicinošu skatienu brīnišķīgajam orhideju grozam, tā taču bija jau sen novecojusi mietpilsoniska gaume. Lilijas viņš jau bija aizmirsis, un tagad tikai kavējās pie gundegām un asinspuķēm.

Abi pēdējie gaidītie viesi ieradās gandrīz reizē. Kā pirmais nāca izmeklēšanas tiesnesis Amadjē, intīms mājas draugs, četrdesmit piecus gadus vecs neliela auguma vīrs, kura vārds ar kādu nesenu anarhistu prāvu bija kļuvis pazīstams. Viņam bija ikdienišķa, parasta tiesas ierēdņa seja, ko ietvēra kupla, gaiša vaigubārda; sejai viņš centās piešķirt asprātīgu izteiksmi, lietodams monokli, aiz kura spulgoja viņa acis. Jāteic, viņš bija augstāko aprindu cilvēks, no jaunās juristu skolas, lielisks psihologs, un sarakstījis grāmatu, kas bija vērsta pret tiem, kuri kriminālā fizioloģijā lieto nevietā savas amata tiesības, viņš bija ārkārtīgi godkārīgs, neatlaidīgi tiecās pēc popularitātes, vienmēr medīja sensacionālas prāvas, kas solīja slavu. Tūlīt pēc tam parādījās ģenerālis de Bozonnē, 2erāra mā tesbrālis, kalsens liela auguma sirmgalvis ar ērgļa degunu; reimatisms bija to piespiedis nesen aiziet atpūtā. Kā atalgojumu par varonību kaujā pie Senprivā pēc kara saņēmis pulkveža pakāpi, viņš palika uzticīgs Napoleonam Iil dotajam zvērestam par spīti saviem ciešajiem sakariem ar monarhistiem. So militāro bonapartismu tam atļāva viņa aprindās, jo viņš ar rūgtumu apvainoja republiku, ka tā bija iznīcinājusi veco armiju. Būdams lādzīgas dabas, viņš dievināja savu māsu de Kensaka kundzi un, pieņemdams baroneses Divijāras ielūgumu, šķita izpildām savas māsas slepeno vēlēšanos, lai pastāvīgā Žerāra uzturēšanās šai mājā liktos dabiska un aizbildināma.

Ļoti skaļi, pat pārāk skaļi smiedamies, barons un Di-teils iznāca no kabineta, lai, bez šaubām, citos radītu ticību savam dvēseles mieram. Visi devās ēdamzālē, kur kamīnā dega gaiša uguns, tās rotaļīgās liesmas kā pavasara saules stari dzirkstīja ar sudrabu un kristālu apkrautajā galdā un smalkajās gaiša sarkankoka angļu stila mēbelēs. Šīs telpas maigi zaļās sūnu krāsas sienas bālganās dienas gaismā dvesa klusu burvīgumu, un istabas vidū bagātīgi klātais galds ar balto, venēciešu mežģīnēm rotāto galdautu šķita brīnumaina ziedplauksmc šai gadalaikā, — tā bija lielu, daiļu, smaržīgu tējrožu ziedēšana.

Baronese nosēdināja ģenerāli sev labajā pusē, Amadjē — kreisajā. Baronam pa labi sēdēja Diteils, pa kreisi — Žerārs. Divijāru bērni novietojās abos galda ga-Ios. Kamila starp Žerāru un ģenerāli, Hiacints starp Di-teilu un Amadjē. Tiklidz brokastu dalībnieki ķērās pie akultām olām ar trifeļiem, sākās brīvas, jautras sarunas — parastās Parīzes brokastu sarunas, kur tiek ap-priesti lielie un sīkie vakarējie un šā rīta notikumi, visu sabiedrisko slāņu patiesības un meli, skandāli finansu aprindās, politiskas dēkas, jauniznākušais romāns, tikko uzvestā luga, notikumi, kurus var atstāstīt, vienīgi čukstot pie auss, bet par kuriem šeit runā skajā balsī. Un zem vieglajiem, atjautīgajiem vārdiem, ar kuriem cilvēki te mētājas, aiz smiekliem, kas bieži vien skan māksloti, katrs slēpj savas sāpes, savu dvēseles satraukumu un skumjas, kas dažreiz vēršas nāves bailēs.

Drosmīgi, ar parasto aukstasinīgo nekaunību barons iesāka sarunu par rakstu «Tautas Balsī».

— Sakiet — jūs taču šorīt lasījāt Sanjē rakstu? Tas ir viens no viņa labākajiem, tur ir degsme, bet kāds viņš ir bīstams neprātis!

Šie vārdi visus uzmundrināja, jo avīzes raksts, protams, būtu nomācis kā slogs visu brokastu sabiedrību, ja neviens nebūtu par to ieminējies.

— Atkal jau sākas Panama, — iesaucās Dileils, — nē, nē, mums pietiek!

— Nē, Āfrikas dzelzceļu afēra, — atsāka barons, — bet tā taču skaidra kā diena! Visi tie, kuriem Sanjē draud, var gulēt gluži mierīgi.. . Jātcic, tas ir viltīgs paņēmiens, lai gāztu Barū no ministra posteņa. Droši vien drīz tiks iesniegta interpelācija, un tad jūs redzēsiet īstu traci.

— Šitā apmelošanas un skandālu prese ir demoralizējoša, tā sagandēs Franciju, — Amadjē lēni un apdomīgi noteica. — Nepieciešams izdot likumus pret to.

Ģenerālis dusmīgi pamāja.

— Likumus? Kam tic ir vajadzīgi? Ja nav nevienam drosmes tos izmantot!

Iestājās klusums. Nedzirdamiem soļiem iedams gar galdu, kalpotājs pasniedza ceptas jūras karpas. Apkalpošana norisa tik klusi, ka siltajā, smaržu piesātinātajā telpā nebija dzirdama pat trauku šķinda. Viesiem pašiem nemanot. sarunas temats pēkšņi bija mainījies, un kāda balss ievaicājās:

— Tātad jaunās lugas izrāde atlikta?

— Jā, — atbildēja Žerārs, — es šorīt uzzināju, ka ātrāk par aprīli «Poliekts» netiks uzvests.

Kamila, kura līdz šim bija klusējusi, visu uzmanību pievērsusi jaunajam vīrietim, kuru viņa pūlējās atkarot sev, paskatījās spulgām acīm uz tēvu un māti. Runa bija par lugu, kurā Silviāna ietiepīgi vēlējās debitēt. Bet barons ar baronesi izturējās ļoti mierigi un nemaz neapmulsa, jo sen jau viņiem nekā vairs nebija ko slēpt vienam no otra. Eva jutās neizsakāmi laimīga par satikšanos pēcpusdienā, ko Žerārs bija solījis! Viņa domāja vienīgi par šo lieg-laimi, iztēlē būdama jau tur mīlas ligzdiņā, un izklaidīgi uzsmaidīja saviem viesiem. Barons bija pārāk aizņemts ar domām par vētrainajiem pasākumiem, kādus tas no jauna gribēja veikt Mākslas departamentā, lai tur ar varu izcīnītu lomu Siiviānai. Viņš tikai iebilda:

— Kā tad jūs gribat, lai Komēdija uzved jaunas lugas? Tur taču nav nevienas īstas aktrises!

— Ak, — mierīgi iemeta starpā baronese, — vakar Vodeviļas teātrī Delfīnai Vinjo bija tik izmeklēts tērps! Un tiešām gan, viņa ir vienīgā, kas prot frizēties!

Tad sarunā iesaistījās Diteils un, Kamilas dēļ mazliet mīkstinādams izteicienus, sāka stāstīt par Delfīnas mīlas dēku ar kādu plaši pazīstamu senatoru. Sekoja cits skandāls, kādas mājas draudzenes nāve, kurā vainoja ķirurga pavirši izdarīto operāciju, šis gadījums gandrīz būtu nonācis Amadjē rokās; ģenerālis, sašutumu izmantodams, bez jebkādas pārejas sāka savu parasto, rūgtuma pilno uzbrukumu aktīvās armijas neprātīgajai organizācijai. Smalkajās kristāla glāzēs mirdzēja vecs Bordo vīns kā tumši sarkanas asinis, un stirnas cepetis ar trifeļiem izplatīja savu mazliet aso smaržu, kas jaucās ar vīstošo rožu aromātu, kad galdā parādījās pirmie agrīnie sparģeļi, neizraisot tomēr ne vismazāko izbrīnu.

— Tagad, — barons iebilda ar žestu, kas izteica vilšanos, — tic ir dabūjami visu ziemu.

— Tātad, — tai pašā mirklī jautāja Žerārs, — šajā pēcpusdienā notiek sarīkojums pie princeses dc Hartas?

Kamila strauji iejaucās sarunā:

— Jā gan, šo pēcpusdienu. Vai jūs iesiet?

— Nē, domāju, ka ne, nevarēšu, — jaunais vīrietis samulsis atbildēja.

— A, šī mazā princese, — iesaucās Diteils, — taču tiešām ir pusjukusi! Jūs zināt, viņa sevi dēvē par atraitni. Patiesība esot tā, ka viņas vīrs — īsts princis, karaliskās

ģimenes radinieks un skaists kā dievs — ceļo pa pasauli kādas dziedātājas sabiedrībā. Bet viņa, kam patiešām ir samaitāta zēna fizionomija, uzskatīja par labāku palikt Parīzē, lai valdītu Klebēra avēnijas pilī, kas ir visīpatnākais nams, kāds vien ir bijis, un kur čum un mudž kosmopolītisms visā ekstravagancē.

- Kļūsiet, asā mēle, — viņu maigi pārtrauca baronese.

.Mēs visi |oti mīlam Rozainondu, viņa ir apburoša sieviete.

— Protams, — atsāka Kamila, — viņa mūs ir ielūgusi, un mēs drīz dosimies pie viņas, vai ne, māmiņ?

Lai nebūtu jāatbild, baronese tēloja, ka nav sadzirdējusi jautājumu, bet Ditcils, kurš šķita labi informēts, joprojām uzjautrinājās par princesi un viņas sarīkojumu, kur tik saldkaisli kvēli uzstāšoties spāniešu dejotājas, ka turp aizplūdīšot vai visa daudz pieredzējusī Parīze, lai tās redzētu. Un viņš vēl piebilda:

— Jūs zināt, ka viņa gleznošanu atmetusi un tagad nodarbojas ar ķīmiju. Viņas salons ir mūžīgi pilns ar anarhistiem... Man liekas, viņa jūs vajā, mans mī|ais Hiacint.

Līdz šim brīdim Hiacints nebija lūpas atvēris, it kā viņš atrastos kaut kur tālu no šejienes.

— Viņa man ir ļoti apnikusi, — viņš beidzot pagodinājās atbildēt. — Ja es iešu uz viņas viesībām, tad vienīgi tādē|, ka ceru tur sastapt savu draugu, jauno lordu Elsonu, kurš man rakstīja no Londonas un nozīmēja tur mūsu sastapšanos. Jāatzīstas, tas ir vienīgais salons, kur atrodu cilvēkus, ar ko patērzēt.

— Tātad jūs esat pārgājis pie anarhistiem? — ironiski vaicāja Amadjē.

Nesatricināmā mierā, ar vislielāko eleganci Hiacints atzinās:

— Bet, cienītais kungs, man šķiet, ka šajā zemiskuma un vispārējās pagrimšanas laikmetā cilvēks, kam piemīt kaut cik cēluma, nevar būt nekas cits kā tikai anarhists.

Visi pie galda sēdošie smējās. Hiacintu ļoti lutināja un uzskatīja par visai amizantu. It sevišķi uzjautrinājās tēvs, pieļaudams domu, ka viņam, tādam vīram, ir dēls anarhists, un ģenerālis, kurš, juzdamies šodien ķildīgā noskaņojumā, noburkšķēja, ka tāda sabiedrība, kas ir pietiekoši muļķīga, lai pieļautu, ka pār to noteic pāris neprāšu, ari ir jāsadragā. Vienīgi izmeklēšanas tiesnesis, kurš |o!i gribēja kļūt par speciālistu anarhistu prāvās, izteica

iebildumus, aizstāvēdami apdraudēto civilizāciju un šausminoši attēlodams postīšanas un slaktiņa armiju, kā viņš to nosauca. Pārējie galdabicdri tikai smaidīja, mielodamies ar garšīgu piļu aknu pastēti, ko pasniedza kalpotājs. Bija patiešām tik daudz posta, un ir jāsaprot, gan jau beidzot tas nokārtosies. Arī pats barons ar samierinošu smaidu paziņoja.

— Kas skaidrs, tas skaidrs, kaut ko jau nu gan varētu darīt. Bet ko? To neviens noteikti nezina. Saprātīgās prasības, jā, tās es pieņemu tūlīt. Piemēram, uzlabot strādnieku likteni, dibināt labdarības iestādes, lūk, tādas, kāda, piemēram, ir Darba invalīdu patversme, ar kuru mēs tiešām varam lepoties. Bet neiespējamo no mums taču nevar prasīt.

Deserta laikā uz brīdi iestājās pēkšņs klusums, it kā šo tukšo sarunu skandējumā un bagātīgas brokastu maltītes skurbumā ikviena sirds atkal kļutu smaga un raizes un bailes no jauna pavīdētu izbiedētās sejās. Bija redzams, ka atkal pamodās apdraudētais Diteila dvēseles nemiers un barona baiļpilnais niknums, kad viņš sev vaicāja, kā būtu iespējams apmierināt Silviānu. Šī meitene bija viņam — stiprajam, varenajam vīram — kauna traips, šī slepenā kaite varbūt beidzot viņu aprīs un izputinās. Bet spilgtāk nekā visu citu redzēja atspoguļojamies baigo drāmu baroneses, Kamilas un Žerāra sejās — mātes un meitas naidpilno sacensību par mīlamo cilvēku, kuru tās viena otrai centās atvilt. Apzeltītie sudraba nazīši izsmalcināti graizīja augļus, uz galda mirgoja brīnišķīgā svaigumā zeltainas vīnogas un visādi saldumi, virknējās kūkas un neskaitāmi gardumi, pie kuriem labpatikā pakavējās jau savu apetīli apmierinājuši ļaudis.

Kad pasniedza traukus mutes skalošanai, kāds sulainis noliecās pie auss baronesei, kura tam atbildēja klusināti:

— Labi, ievediet viņu salonā. Es tūlīt nākšu.

Un, pagriezusies pret viesiem, viņa piebilda skaļāk:

— Atnācis abats Fromāna kungs un ļoti lūdz, lai to pieņem. Viņš mūs netraucēs, man šķiet, jūs visi viņu pazīstat. Ak, tas ir īsts svētais un man ļoti simpātisks.

Dažas minūtes viesi vēl uzturējās pie galda, tad atstāja ēdienu izgarojumu, vīnu, augļu un rožu smaržas piesātināto ēdamzāli, kuru lielās, oglēs sairušās malkas šķilas bija vērtušas visai siltu, atstāja to līksmā nekārtībā, ar kristāla un sudraba jūkli uz pamestā galda, par kuru lija bāla, maiga dienas gaisma.

Pjērs bija palicis stāvam kājās mazajā, ar sudrabu rotātaja zilajā salonā. Tagad, ieraudzīdams uz galda paplāti ar kafiju un liķieriem, viņš nožēloja savu neatlaidību. Viņa mulsa auga, redzot ienākam mazliet trokšņainos viesus mirdzošām acīm un sārtiem vaigiem. Taču līdzjūtības liesma bija Pjērā iedegusies tik kvēli, ka viņš uzveica lielo mulsumu. Un beidzot viņš izjuta vienīgi neskaidru nepaliku, jo bija atnesis sev līdzi šorīt pieredzēto briesmīgo postu, tumsu un aukstumu, netīrību un badu — atnesis tu šai gaišajā, siltajā, smaržu plūduma pilnajā bagātībā, šajā liekām un nevajadzīgām lietām pieblīvētajā mājā, tādu cilvēku vidē, kas šķita jautri noskaņoti, jo bija labi paēduši.

Tūlīt pie viņa pienāca baronese ar Žerāru, ar kura māti Pjērs bija pazīstams un kurš bija iepazīstinājis viņu ar Divijāriem baroneses ticības pārejas laika posmā. Kad Pjērs atvainojās par ierašanos nelaikā, baronese to pārtrauca:

— Jūs esat vienmēr laikā, abata kungs... Atļauj iet mazliet vēl parūpēties par saviem viesiem, pēc mirkļa būšu jūsu rīcībā.

Viņa atgriezās pie galda, lai pasniegtu viesiem kafiju un liķierus, meita viņai palīdzēja. Zcrārs palika pie Pjēra un sarunājās ar viņu tieši par Darba invalīdu patversmi, kur abi bija nesen satikušies pamatakmeņa likšanas ceremonijā jaunajam paviljonam, kas tika celts par lielisko barona Divijāra dāvanu — simttūkstoš frankiem. Minētajai iestādei bija tikai četri šādi paviljoni, lai gan sākotnējais plāns paredzēja uzcelt divpadsmit paviljonu uz pilsētas dāvātā plašā zemes gabala Zenviljē pussalā; parakstīšanās ziedojumiem šim pasākumam vēl turpinājās, un labdarīgais darbs sacēla lielu troksni, tā bija skaļa un neapstrīdama atbilde ļaunām mēlēm, kas apsūdzēja paēdušo buržuāziju, ka tā neko nedara strādnieku labā. Patiesību sakot, divas trešdaļas no visa savāktā kapitāla bija izšķiestas, būvlaukuma vidū uzceļot greznu kapelu. Dāmas aizbildnes no visām sabiedrības šķirām — baronese Divijāra, grāfiene de Kensaka, princese Rozamonda de Harta un divdesmit citas bija apņēmušās šo iestādi uzturēt pie dzīvības ar ziedojumu vākšanu un labdarības bazāriem. Taču par to, ka tika gūti panākumi, bija jāpateicas laimīgai domai — atslogot dāmas no lielajām organizatoriskajām rūpēm, ievēlot par galveno administratoru laikraksta «Globuss» galveno redaktoru, deputātu Fonsēgu, kas bija ļoti veiksmīgs darījumu kārtotājs. «Globuss» veda nemitīgu propagandu un revolucionāru uzbrukumiem deva atspēkojošas atbildes, aprakstīdams valdošo šķiru neizsmejamo labdarību; līdz pat pēdējām vēlēšanām Darba invalīdu patversme kalpoja kā triumfējošs šo vēlēšanu trumpis.

Kamila apstaigāja viesus ar kūpošu kafijas tasīti rokā.

— Vai jūs nedzertu kafiju, abata kungs?

— Nē, pateicos, cienītā jaunkundze!

— Tad varbūt mazu glāzīti šartrēza?

— Nē, pateicos.

Apkalpojusi visus viesus, baronese atgriezās un laipni jautāja:

— Nu, abata kungs, ko jūs vēlaties no manis?

Pjērs iesāka gandrīz klusā balsī, jo viņa kaklu aizžņaudza saviļņojums, kas lika sirdij stipri pukstēt.

— Atnācu, baroneses kundze, lai grieztos pie jūsu lielās laipnības. Šorīt kādā briesmīgā mājā Vītolu ielā, aiz Monmartra, es redzēju ainu, kas man satrauca dvēseli... Jums nav priekšstata par šādu ciešanu un posta māju, kur mīt ģimenes bez siltuma un bez maizes, kur vīri spiesti dzīvot bez darba, mātēm nav vairs piena zīdaiņiem un bērni ir puspliki, klepo un trīc no aukstuma... Un starp daudzām šausmām es redzēju visļaunāko, visatbaidošāko: uz skrandu kaudzes pažobelē, kur pat suns negribētu ielīst, es redzēju guļam vecuma pieveiktu, badā mirstošu strādnieku.

Pjērs centās runāt, cik vien iespējams, apdomīgi, jo viņu biedēja paša teiktie vārdi, ainas, par kurām viņš stāstīja šai krāšņajā, baudpilnajā vidē šiem laimīgajiem, kas baudīja visus pasaules priekus; viņš sajuta, ka ienes šeit nepiedienīgu disonansi. Kāda dīvaina iedoma ierasties brīdī, kad beidzas brokastis, kad karstās kafijas aromāts virmo, veicinādams gremošanu! Pjērs tomēr joprojām stāstīja, padodamies sašutumam, kas aizdeva dusmas, pacēla pat balsi, kad beidza briesmīgo stāstu, un, minot Lavēvu, izteikdams tiešus pārmetumus par to, ka tas pamests savam liktenim, cilvēcīgās līdzjūtības vārdā lūdza palīdzību un glābiņu. Viesi bija sastājušies tuvumā, lai klausītos, Pjērs redzēja baronu, ģenerāli, Diteilu un Amadjē, kuri dzēra maziem malciņiem kafiju klusēdami, pat nepakustēdamies.

— īsi sakot, cienītā kundze, — viņš beidza, — man likās, ka nevienu stundu ilgāk vairs nedrīkst atstāl veco vīru tādos drausmīgos apstākļos, ka jūs būsiet tik labvē-līga un šovakar pat uzņemsiet viņu Darba invalīdu patversmē, kur, man šķiet, ir viņa īstā vieta.

Evas skaistajās acīs bija sanesušās asaras. Viņu gluži satrieca bēdpilnais notikums, kas pēkšņi ielauzās priekā, ko viņa gaidīja no šīs pēcpusdienas. Gļēvas dabas, bez jebkādas iniciatīvas, pārāk nodarbināta ar sevi, viņa bija pieņēmusi komitejas priekšsēdētājas posteni vienīgi ar noteikumu, ka varēs uzvelt visas administratīvās rūpes Fonsēgam.

Ak, abata kungs, — viņa murmināja, — jūs man plosāt sirdi. Bet es nekā nevaru darīt, nekā, ticiet man... šis Lavēvs, man liekas, mēs viņa lietu esam jau izskatījusi. Jūs zināt, ka mūsu iestādē uzņem tikai cilvēkus ar vi nopietnākām garantijām. Mēs nozīmējām ziņu ievārīju, kas mums dod paskaidrojumus... Sakiet, Diteila kungs, — vai jūs nebijāt tas, kas uzņēmās kārtot Lavēva lietu?

Deputāts izdzēra mazu glāzīti šartrēza.

— Jā, gan, tas biju es ... Abata kungs, šis blēdis jums nospēlēja komēdiju. Viņš nemaz nav slims, un, ja jūs atstājāt naudu, tad viņš būs nokāpis lejā, lai jums aiz muguras to nodzertu. Viņš taču ir vienmēr piedzēris, un turklāt vēl viņam ir vispretīgākais raksturs, no rīta līdz vakaram viņš lamā buržuāziju, kliegdams — ja viņam vēl būtu rokas, tad uzspertu visu šo bodi gaisā... Bez tam viņš nemaz nevēlas iekļūt patversmē, tā esot īsts cietums, kur cilvēku apsargājot mūķenes, un tās piespiedu kārtā liekot iet klausīties misi — patversme neesot nekas cits kā pretīgs klosteris, kur durvis aizslēdzot deviņos vakarā! Tādu tipu ir daudz, viņi labāk pacieš aukstumu, badu tm nāvi, lai tikai dzīvotu brīvībā! ... Lai šie lavēvi nobeidzas uz ielas, jo tie atsakās nākt sildīties un paēst mūsu patversmēs.

Ģenerālis un Amadjē piekrizdami māja ar galvu. Tomēr Divijārs izrādījās augstsirdīgāks.

— Nē, nē. Cilvēks ir cilvēks; tas ir jāglābj, kaut ari pret viņa gribu.

Eva, galīgi izmisusi, iedomājoties, ka viņai varētu izjukt šīsdienas pēcpusdiena, izvairījās no atbildības, atrazdama ieganstus.

— Ticiet man, manas rokas ir pilnīgi saistītas. Abata kungs nešaubās par manu sirdi, ne arī par manu degsmi. Bet kā gan cs ātrāk par pāris dienām lai sasaucu dāmu komiteju, bez kuras es nekā nevaru oficiāli izlemt, it sevišķi vēl tādā lietā, kas jau izskatīta un apspriesta?

Bet pēkšņi viņa atrada atrisinājumu.

— Zināt, ko es jums ieteikšu darīt, abata kungs, aizejiet tūlīt pie Fonsēga kunga, mūsu administratora. Vienīgi viņš var steidzīgos gadījumos rīkoties, jo zina, ka dāmas viņam neierobežoti uzticas un piekritīs visam, ko viņš darīs.

— Fonsēgu jūs atradīsiet palātā, — smaidīdams piebilda Diteils, — tikai, cik zinu, sēde tur būs vētraina, un es šaubos, vai viņš spēs jūs mierīgi uzklausīt.

Pjērs, kura sirds kļuva vēl smagāka, neuzstāja vairs, bet izlēma tūlīt doties pie Fonsēga un katrā ziņā panākt to, lai, pirms pienāk vakars, Lavēvs jau tiktu uzņemts patversmē, jo nelaimīgā cilvēka tēls viņu vajāja. Priesteris uzkavējās vēl dažus mirkļus, Zcrāra aizturēts, kurš viņam paskaidroja, ka labāk pārliecināt deputātu, aizrādot tam uz iespējamību, ka par šo gadījumu var parādīties raksts revolucionāros laikrakstos. Pa šo laiku viesi jau sāka izklīst. Ģenerālis pirms aiziešanas vaicāja māsasdēlam, vai redzēs to vakarā pie viņa mātes dc Kensaka kundzes, kura šodien rīkoja viesības; jaunais cilvēks atbildēja ar izvairīgu žestu, jo pamanīja sev pievērstos Evas un Kamilas skatienus. Pēc tam centās nozust Amadjē, sacīdams, ka nopietna lieta to saucot atpakaļ uz Tiesu pili. Drīz viņam sekoja Diteils, lai dotos uz parlamentu.

— No četriem Iidz pieciem pie Silviānas, vai ne? — viņu pavadīdams, piekodināja barons. — Jūs man pastāstīsiet, kā parlamentā uzņemts Sanjē pretīgais avīžraksts. Man tas tomēr jāzina... Es iešu uz Mākslas departamentu kārtot Komēdijas lietu; pēc tam man citi darījumi — jāsatiek antreprenieri un jāatrisina kāds visai svarīgs publikācijas jautājums.

—- Tātad skaidrs, no četriem līdz pieciem pie Silviānas, kā parasti? — vaicāja deputāts, kuru atkal pārņēma mulsa un nemiers, kā gan noritēs šī nepatīkamā dēka ar Āfrikas dzelzceļiem.

Un visi jau bija paguvuši aizmirst nelaimīgo Lavēvu, kurš cīnījās ar nāvi, visi traucās, kurp tos sauca pašu raizes, pašu kaislības; zobrata satverti, dzirnakmeņu malti, tie bija atkal ierauti drudžainās Parīzes steigā, kas nesa tos sev līdzi svelmainā mudžeklī, kur katrs gribēja nonākt pirmais, kaut ari sadragātu otru.

Māmiņ, tu tātad mūs aizvedīsi uz princeses viesībāqm jautāja Kamila, neatlaidīgi un cieši vērdamās

mātē un Žerārā.

Protams, tūlīt.., Tikai, es nevarēšu tur uzkavēties ar jums, jo šorīt saņēmu telegrammu no Salmona par pasūtīto ņieburu, pulksten četros man noteikti jāierodas uz

pielaikošanu.

Balss vieglajā drebēšanā jaunā meitene nojauta melus.

Tā! Bet es domāju, ka pielaikoŠana būs tikai rīt...

Nu tad mēs pēc viesībām aizbrauksim tev pakaļ pie SaI-mona?

Ak, tādēļ nepūlies, mīļā! Nekad taču nevar zināt, kad tiek galā — un bez tam, ja atliks vēl laika, aiziešu pie modistes.

Bezspēcīgā niknumā Kamilas melnajās acīs iedegās iznicinoša liesma. Satikšanās bija acīm redzams iemesls.

I ai gan kvēli vēlēdamās atrast kādu kavēkli, Kamila tomēr nevarēja un nedrīkstēja vairs neko vairāk atļauties. Veltīgi viņa pievērsa lūdzošus skatienus Žerāram; viņš tavēja, gatavs doties prom, galvu aizgriezis. Pjērs juta, ka viņi visi trīsēja, un, kopš viņš bija ienācis šajā mājā, viņam bija tāda sajūta, ka šeit norisinās klusa drāma bez vārdiem.

Izstiepies atzveltnes krēslā, knibinādams ar ēteri pildītu ampulu, jo ēteris bija vienīgais spirtu saturošais šķidrums, ko viņš sev atļāvās, Hiacints pacēla balsi:

— Jūs zināt, es eju uz izstādi Lilijas salonā. Visa Parīze plūst turp. Sensāciju sacēlusi kāda glezna, kas saucas — «Dvēseles apsmiešana», tā noteikti jāredz.

— Nu, es jau neatsakos jūs turp aizvest, — atsāka baronese. — Iekams dodamies pie princeses, varam aplūkot arī šo izstādi.

— Jā gan, jā gan, — mundri iesaucās Kamila, kura parasti nesaudzīgi uzjautrinājās par gleznotājiem simbolistiem, jo viņa joprojām kala plānu aizturēt māti, cerēdama izjaukt viņai satikšanos.

Tad, piespiezdama sevi smaidīt, Kamila jautāja:

— Vai jūs, Žerāra kungs, neriskētu apskatīt izstādi kopā ar mums?

— Ak nē, — atbildēja grāfs, — es jūtu, ka man mazliet jāpastaigājas. Pavadīšu abatu Fromāna kungu līdz parlamentam.

Viņš atvadījās no mātes un meitas, noskūpstot abām roku. Žerāram tikko bija iešāvusies prātā doma: lai sagaidītu pulksten četrus, kādu mirkli varētu iegriezties pie Silviānas, kur arī viņš varēja brīvi iet, kopš bija pavadījis tur nakti. Izejot tukšajā, svinīga klusuma pilnajā pagalmā, viņš teica priesterim:

— Ak, cik patīkami ieelpot mazliet svaigu gaisu. Viņi pārlieku sakurina, un daudzo puķu smaržā skurbst galva.

Pjērs gāja projām apreibis, drudžaini degošām rokām, apmāts no greznības, kas palika aiz viņa kā sapnis par mirdzošu, smaržu pilnu paradīzi, kur dzīvo vienīgi izredzētie. Viņa žēlsirdības jūtas pret savu tuvāko bija kļuvušas vēl kvēlākas, viņš domāja par iespēju dabūt no Fonsēga atļauju Lavēvu ievietot patversmē, nemaz neklausīdamies grāfā, kurš maigā balsī stāstīja par savu māti. Savrupnama vārti atkal aizvērās, un, tikko viņi bija paspējuši noiet dažus soļus pa ielu, Pjēra apziņā pēkšņi atplaiksnījās jau redzētā vīzija. Vai tad viņš nebija pamanījis otrpus ielai kādu strādnieku stāvam ietves malā un pētījošu skatienu raugāmies aizvērtajos, dižajos vārtos, kas slēpa tik pasakainas bagātības! Pjēram šķita, ka tas ir Saivā ar visu darbarīku somu, izbadējies cilvēks, kas no rīta jau bija izgājis darbu meklēt. Priesteris strauji apgriezās, viņu mulsināja lielais posts pretstatā ar šādu baudpilnu dzīvi savrupnamos. Bet strādnieks, kurš jutās savos novērojumos iztraucēts, varbūt bīdamies, ka to pazīst, attālinājās šļūcošiem soļiem. Saskatīdams vairs vienīgi aizejošā muguru, Pjērs sāka šaubīties un nodomāja, ka ir maldījies.

III

Abats Fromāns, grasoties ieiet Burbonu pilī, atcerējās, ka viņam nav ieejas kartes, un viņš jau gribēja likt izsaukt Fonsēgu, lai gan tas Pjēru nepazina, kad pēkšņi ieraudzīja kolektīvistu deputātu Mēžu, ar kuru viņu bija saistījušas draudzīgas attiecības toreiz, kad viņš savā žēlsirdības degsmē bija klīdis pa nabadzīgo Saronnas kvartālu.

— Ak jūs šeit? Jūs taču nenācāt šurp, lai mums sludinātu evaņģēliju?

— Nē, es gribu runāt ar Fonsēga kungu ļoti steidzīgā lietā — par kādu nelaimīgo, kas nevar gaidīt.

— Ar Fonsēgu, nezinu, vai viņš ir atnācis... Es pavaicāšu.

aizturēdams garāmejošu jaunu, melnīgsnēju neliela auguma cilvēku, kura sejas vaibsti atgādināja ložņājošu peli Mēžs to uzbilda:

Klausieties, Maso, abats Fromāns vēlas tūlīt runāt ar

jūsu šefu.

Bet šefa nav. Es viņu nupat atstāju redakcijā, kur tam vēl ir labu pusstundu ko pastrādāt. Ja abata kungs būtu tik laipns pagaidīt, viņš noteikti šefu šeit sastaptu.

.Mežs ieveda Pjēru uzgaidāmajā zālē, loti lielā, saltā telpā ar Lāokoonta un Minervas bronzas statujām un kailām sienām, kurā caur augstajām dārza stikla durvīm ieplūdda bāla, drūma ziemas dienas gaisma. Pašlaik zāle bija pilna un likās it kā iesilusi no neskaitāmo ļaužu grupu drudžainā satraukuma; vēl arvien bez mitas plūda steidzīgi gājēji un nācēji, kas visi iejuka pūlī. Visvairāk šeit bija deputātu, žurnālistu un arī vienkāršo ziņkārīgo. Kņada pieauga ar katru brīdi, visapkārt bija dzirdamas nopietnas un niknas sarunas, izsaucieni, smiekli, ko pavadīja aizrautīgas kustības.

Mēža atgriešanās šai burzmā šķita troksni divkāršojam. Viņš bija gara auguma, kalsens kā apustulis, pārāk maz uzmanības pievērsdams ārējam izskatam, savos četrdesmit piecos gados jau vecs un novārdzis, bet viņa acis staroja jaunības jūsmā un dzirkstīja aiz pensneja, kas nekad nenozuda no Mēža smailā, putna knābim līdzīgā, līkā deguna. Runādams aprauti un kvēli, viņš pastāvīgi klepoja, un vienīgi sīksta griba dzīvot, īstenot savu sapni par nākotnes cilvēku sabiedrību, turēja viņu uz kājām. Dzimis kādā Francijas ziemeļu pilsētā kā nabadzīga ārsta dēls, Mežs vēl pavisam jauns ieradies Parīzē un, strādādams neatzītu, neievērojamu darbiņu žurnālistikā, bija ieguvis vispirms oratora slavu publiskās sanāksmēs; kad viņš vēlāk — pēc kara, pateicoties savai aizrautīgai aktivitātei un cīnītāja garam, bija kļuvis par kolektīvistu partijas vadoni, viņam beidzot izdevās iekļūt parlamentā, un, apbruņots ar ļoti labām zināšanām, viņš tur karoja par savām idejām ar nevaldāmu gribasspēku un ietiepību kā doktrinārs, kas, pasauli sadalījis pēc savas pārliecības, jau priekšlaikus nodrošinājis savas idejas uzvaru un soli pa solim īstenojis kolektīvisma dogmu. Kopš viņš bija sācis darboties kā deputāts, šajā jautājumā neieinteresētie sociālisti saskatīja viņā vienīgi daiļrunātāju, īstenībā diktatoru, kurš centās cilvēkus pārveidot vienīgi tādēļ, lai tos pievērstu savai pārliecībai un tad valdītu pār tiem.

— Vai jūs zināt, kas pašlaik notiek? — Mēžs jautāji Pjēram. — Nu jau atkal viena nelāga afēra... Kā juma patīk? Esam dubļos līdz pašām ausīm.

Pret šo priesteri viņš kādreiz bija izjutis dziļas simpātijas, jo bija redzējis tā sirsnīgo izturēšanos pret cietējiem un lielās ilgas pēc sabiedrības sociālās atdzimšanas. Ari priesteri savukārt interesēja pārliecinātais sapņotājs, kas bija nolēmis darīt cilvēkus laimīgus, nevaicājot, vai viņi! to vēlas. Pjērs zināja, ka Mēžs ir nabadzīgs un dzīvo ļotij noslēgti ar sievu un četriem bērniem, kurus dievina.

— Jūs jau varat iedomāties, — Mēžs atsāka, — ka csj neesmu Sanjē pusē, bet kopš viņš mums šorīt piedraudējis publicēt visu piekukuļoto personu sarakstu, mēs tačuj nevaram vairs ilgāk pieļaut, ka tiekam uzskatīti par līdz-ļ vainīgiem. Mēs jau sen nojautām netīras blēdības, kam] pamatu radīja šis aizdomīgais darījums ar Āfrikas dzelzceļiem. Bet ļaunākais tas, ka aizdomas krīt uz diviemļ pašreizējiem ministru kabineta locekļiem; kad pirms trim! gadiem ar Divijāra emisiju nodarbojās deputātu palātas,] tad Baru bija iekšlietu ministrs un Monfcrāns — sabied-j risko darbu ministrs. Un tagad tie atkal ieņem posteņus —ļ viens ir iekšlietu ministrs, otrs finansu ministrs un padomes priekšsēdētājs, — vai ir iespējams tiem neprasīt\ norēķinus par viņu kādreizējo rīcību pat viņu pašu in-ļ teresēs? ... Nē, nē, tie nedrīkst vairs klusēt; es paziņoju, ka šodien pat iesniegšu viņiem interpelāciju.

Mēza paziņojums par interpelāciju kopā ar baigo rakstu «Tautas Balsī» rada visai satraucošu atbalsi kuluāros. Pjēru tas mazliet biedēja, jo visi šie jautājumi iejaucās gluži negaidīti viņa vienīgajās pašreizējās rūpēs glābt ] nelaimīgu cilvēku no bada un nāves. Viņš klausījās sociālistu deputāta paskaidrojumos, tos lāgā nesaprazdams, bet troksnis visapkārt auga un smiekli pauda izbrīnu, redzot Mēžu sarunājamies ar priesteri.

— Cik muļķīgi! — nicinoši murmināja deputāts. — Vai šie ļaudis tiešām domā, ka es katru rītu brokastīs noēdu kādu melnsvārci?,.. Lūdzu piedodiet, Fromāna kungs. Un te, lūk, apsēdieties uz šī soliņa, ja vēlaties sagaidīt Fon-sēgu.

Mēžs pats metās burzmā, un Pjērs saprata, ka tiešām labākais ir mierīgi apsēsties. Sī vide Pjēru valdzināja un interesēja, viņš aizmirsa Lavēvu, lai novērotu parlamenta krīzi, kurā viņš gadījuma dēļ bija nokļuvis. Briesmīgā Panamas afēra bija tikko pārciesta, nemiera mākts, viņš

bija sekojis šai drāmai kā cilvēks, kurš katru vakaru gaida

trauksmes zvanu, kas iezvanītu pēdējo stundu vecajai,

atmirstošajai sabiedrībai. Un šeit nu, lūk, sākās maza,

jauna Panamas afēra, un sākās atkal jauna krakšķēšana vecajā satrunējušajā celtnē, šī dēka pārāk bieži atkārtojas parlamentos visos laikos, kad dienas kārtībā ir lieli naudas darījumi, bet pastāvošos sociālos apstākļos krīze kļūst nāvējoši smaga. Visa šī kņada ar Āfrikas dzelzceļiem, šī

uzvandīto dubļu peļķe, izplatīdama satraucošu smaku un izraisīdama palātā šādu pēkšņu saviļņojumu, bailes un dusmas, būtībā nebija nekas cils kā izdevība uzsākt politisko cīņu, tā bija teorija, kur vajadzēja sadurties dažādo grupu rijīgai alkatībai, un īstenais iegansts bija tāds, lai vienu ministru gāztu un tā vietā ieceltu citu. Tikai — visu - godkāro dziņu, šo nemitīgo kaislību laupījums bija pati tauta savā dziļajā postā un ciešanās!

Pjērs pamanīja, ka Maso, mazais Maso, kā to dēvēja, bija apsēdies viņam blakus uz sola. Ar modru aci un dzirdīgu ausi klausīdamies un iegaumēdams visu, slīdēdams visur kā ložņa, Maso nebija šeit kā parlamenta hroniku rakstītājs, bet viņš, vienkārši uzodis svarīgu sēdi, bija atnācis paraudzīties, vai nebūtu kas atrodams, par ko uzrakstīt rakstu. Acīmredzot viņu interesēja arī šis priesteris, kas šeit burzmā likās kā pazudis.

— Mazliet pacietības, abata kungs, — Maso uzrunāja Pjēru ar laipnu mundrumu, kāds piemīt jaunam cilvēkam, kas uzjautrinājās par visu. — Šefs noteikti ieradīsies, viņš zina, ka pirts būs karsta... Vai jūs neesat viens no viņa Korēzas vēlētājiem?

— Nē, nē, esmu no Parīzes, nāku aizrunāt par kādu nabaga cilvēku, kuru gribētu nekavējoties ievietot Darba invalīdu patversmē.

— Ak, ļoti jauki. Arī es esmu parīzietis.

Maso iesmējās. Viņš tiešām bija parīzietis — Sendenī kvartāla aptiekāra dēls, kādreizējais sliņķis Kārļa Lielā licejā, kur viņš pat nepabeidza studijas; visu palaizdams garām, un no astoņpadsmit gadiem, tikko pietiekami bija iemācījies nepieciešamo pareizrakstību, viņš sāka darboties žunālistikā, un nu jau divpadsmit gadus, kā pats teica, mezdams kūkumu ļaužu priekšā, vienus izvaicāja, citus tāpat novēroja. Viņš bija visu redzējis, viss viņam derdzās, jo viņš neticēja vairs cēliem cilvēkiem, apgalvodams, ka taisnības vispār nav, un pārtika vienā mierā no pasaules ļaunuma un muļķības. Viņam, protams, nebija

nekādas literāras godkāres, viņš pat izteica savu teorētisk pamatoto nicināšanu pret literatūru. Vispār — viņš nebij muļķis, rakstīja bez jebkādas noteiktas pārliecības va ticības jebkuram laikrakstam un mierīgi dižojās ar to, k viņam esot tiesības pateikt publikai visu, ko vēlas, ar vien noteikumu, ka to uzjautrinās vai satrauks.

— Ak, jūs pazīstat Mēžu, abata kungs? Jā? Amizant tips, vai ne! Jā, tas ir liels bērns, vistrakākais sapņotājs utopists visnegantākā sektanta ādā! A, esmu tik bieži a viņu kopā bijis, es viņu pamatīgi pazīstu... Vai jūs ar zināt, ka viņš dzīvo nepārtraukti pārliecībā, ka, iekaltu vēl aizritēs pusgads, viņa rokās būs vara un ja ne šodien tad rit viņš īstenos savu slaveno kolektīvistu sabiedrību kura nomainīs kapitālistisko sabiedrību tāpat, kā dien seko naktij... Un, redziet, viņš ir pārliecināts, ka ar savi šodienas interpelāciju gāzīs Baru kabinetu, lai pasteidzi-, nātu savu mērķi. Tāda ir viņa sistēma — izmantot preti niekus. Cik reižu jau neesmu viņu dzirdējis izdarām ap rēķinus, izmantojot gan vienu, gan otru, un tad atkal citu, lai beidzot tiktu pie valdīšanas pats! Vienmēr apgalvojot — pusgada laikā, visaugstākais ... Nelaime tikai ir tā, ka viņš vienmēr priekšā pastumj citus un pats līdz ar to nekad nesagaida savu kārtu.

Mazais Maso atklāti uzjautrinājās. Tad viņš mazliet klusināja balsi.

— Un Sanjē, vai jūs to pazīstat? Nē... Nu tad paskatieties uz to sarkanmati ar vērša kaklu, viņš izskatās» pēc miesnieka ... Tur, pāri pretim, uz to, kurš tērzē mazajā grupiņā, kur visi tērpušies nonēsātos svārkos.

Pjērs viņu beidzot arī ieraudzīja. Sanjē bija lielas, atļukušas ausis, biezas lūpas, resns deguns un lielas, blāvas, izvalbitas acis.

— Arī par šo varu teikt, ka viņu pamatīgi pazīstu. Strādāju pie viņa «Tautas Balsī», pirms atnācu uz «Globusu» pie Fonsēga ... Neviens noteikti nezina, no kurienes īsti Sanjē cēlies. Ilgi viņš nīka preses zemākajos slāņos kā neievērojams, godkāres un iegribu mākts žurnālists. Jūs varbūt atceraties, ka pirmo reizi viņš uzpeldēja virspusē ar savu diezgan netīro stāstu par jaunu Luiju XVII; šis raksts viņu padarīja par pārliecinātu rojālistu, kāds viņš palicis vēl tagad. Pēc tam viņam ienāca prātā pieslieties tautas vajadzībām un viņš sāka sludināt atriebību, katolisku sociālismu, parādīja sevi kā brīvas domas un republikas ienaidnieku un sāka šaustīt šī laikmeta nejēdzības,

Iai sabiedrību izdziedētu taisnības un morāles vārdā. Sanjē debija iesākās ar finansistu portretiem, ar zemiskām, nepārbaudītām un nepierādītām tenkām, kuru dēļ viņš būtu varējis nokļūt labošanas policijas nagos, bet, kā jūs jau / māt, visiem šiem rakstiem, sakopotiem vienā grāmatiņā, bija negaidīti panākumi. Un nu Sanjē turpina un turpina i .īkstīt tādā pašā garā apsūdzības un apvainojumus «Tautas Balsī», kuru viņš nodibināja Panamas skandāla brīdī un kura šobrīd ir samazgu bedre, kas smīdina pasauli, un, tiklīdz viena netīrumu peļķe izsīkst, viņš sameklē citu — lai tikai saceltu skaļu kņadu, kas glaimo viņa pašmīlai un nodrošina ienākumus.

Viņš nebūt par to nesašūta — šis mazais Maso, viņš sāka atkal smieties, jo dvēseles dziļumos, kaut gan vārdi bija skarbi un nevērīgi, viņš izjuta godbijību pret Sanjē.

— Ak, tas ir īsts bandīts un tomēr spējīgs vīrs! Jūs nemaz nevarat iedomāties šā cilvēka neierobežoto uzpūtību! Nupat jūs redzējāt, kā viņš ļauj tautai sevi apjūsmot, jo viņš tēlo tirgus karali; visai iespējams, ka viņš pats ir sevis savaldzināts kā taisnības nesējs, un galu galā viņš varbūt pat ticēs, ka glābj tautu un atbalsta tikumus... Taču, kas manī rada izbrīnu, tā ir viņa ražība apvainojumu un skandālu sameklēšanā. Nepaiet neviens rīts, ka viņš neatklātu jaunas šausmas, ka nenodotu tautas dusmām jaunus vainīgos. Nē, dubļu straume nekad neizsīks, jo neparedzētu zemiskuma publicējumu kļūst arvien vairāk un ikreiz, kad pārsātinātā publika šķiet jau nogurusi, viņa šaušalīgā izdoma divkāršojas... Un, redziet, abata kungs, šeit, lūk, tieši parādās viņa ģenialitāte, jo viņš ļoti labi zina, ka tirāža celsies, ja viņa avīze kā šodien draudēs pateikt, publicēt uzpirkto un arī nodevēju vārdus ... Un tā, lūk, viņa laikraksta noiets nodrošināts daudzām dienām.

Pjērs klausījās šai jautrajā zobgalī un sāka jau labāk aptvert visu to, kura īstā būtība viņam līdz šim bija paslīdējusi garām. Beidzot viņš sāka savukārt uzstādīt jautājumus Maso, pārsteigts par to, cik daudz deputātu uzturas kuluāros, kad sēde j-au sākusies. Ak, tieši sēde — un kaut arī būtu jāapspriež visnopietnākais darījums vai kāds likums vispārības interesēs — tieši tā, kurā tika paziņota šī pēkšņā interpelācija, kas varēja noslaucīt visu ministriju, mudināja parlamenta locekļus to atstāt! Šeit valdošajā saviļņojumā slēpās aizturētas dusmas, vēl pastāvošās ministrijas ielikteņu pieaugošais nemiers, jo tie baidījās, ka viņi tiks nosttimti sāņus un būs spiesti atdot savas vietas citiem; kuluāros mānijā ari visu to ļaužu pēkšņās cerības un nepacietīgo, rijigo izsalkumu, kuri loloja domu kļūt par varbūtējās rītdienas ministrijas lutekļiem.

Maso parādīja Pjēram Baru, ministru padomes priekšsēdētāju, kurš vadīja vienlaikus arī Finansu ministriju, lai gan viņš šajos jautājumos ne visai orientējās, bet, lai pēc Panamas skandāla krīzes nomierinātu sabiedrisko domu ar savu plašās sfērās atzīto godīgumu, viņam uzticēja šo posteni. Viņš pašlaik nomaļus no pūļa sarunājās ar izglītības ministru senatoru Taburo, vecu augstskolas lektoru, neizteiksmīgu, skumju seju, ļoti godprātīgu cilvēku, kurš galīgi nepārzināja Parīzi un kurš bija sameklēts kādā provinces augstskolas fakultātē. Baru pats bija ļoti izskatīgs, slaida auguma, skaistu, gludi noskūtu seju, kuras dižciltīgo izskatu bojāja vienīgi pārāk mazais deguns. Sešdesmit gadu vecumā viņam bija sniegbalti mati, kas vijās cirtās un piedeva viņam majestātisku, mazliet teatrālu izskatu, ko viņš izmantoja, runādams tribīnē. Cēlies no vecas bagātas parīziešu dzimtas, viņš bija pēc profesijas advokāts, bet impērijas laikā darbojies kā republikāņu žurnālists; būdams pēc dabas godīgs, romantisks, bet skaļš un mazliet iedomīgs, taču ļoti krietns, ļoti taisnīgs, kvēlā pārliecībā vēl joprojām turēdamies pie lielās revolūcijas principiem, viņš bija nācis pie varas reizē ar Gambctu. Jakobīnis viņā bija atpalicis no laikmeta, un viņš kļuva par kaut kādu dzīvu relikviju, vienu no pēdējiem buržuāziskās republikas balstiem, par kuriem jaunie dzēlīgie politiķi smīnēja. Un aiz viņa iespaidīgās ārienes, aiz svinīgas daiļrunības slēpās šaubu pilns, mīkstsirdīgs, lādzīgs cilvēks, kurš raudāja, pārlasot Lainartina dzejas.

Pēc tam parādījās iekšlietu ministrs Monferāns, kas, garām iedams, pasauca Barū sāņus un iečukstēja tam ko ausī. Monferāns bija piecdesmit gadus vecs un pretēji Barū neliels un drukns, ar tēvišķīgu smaidu, bet viņa apaļā, mazliet ikdienišķā seja, ko ietvēra vēl joprojām brūna bārdiņa, izstaroja možu saprātu. Viņā bija jūtams valdonīgs vīrs, kas radis pavēlēt, un pie skarba darba pieradušās rokas nekad neizlaida savu laupījumu. Monferāns, kādreizējais Tilas mērs, bija cēlies no Kortēzas, kur tam piederēja liels īpašums. Viņš noteikti bija augošs spēks, kura nemitīgajai augšupkāpšanai novērotāji sekoja

ar bažām. Viņš runāja vienkārši un mierīgi, bet ar izcili lingru pārliecību. Bez acīm redzamas godkāres viņš tēloja piInīgu nesavtību, zem kuras tomēr trakoja nevaldāmas alkas. Zaglis, par viņu rakstīja Sanjē, un slepkava, Kurš bija nogalinājis divas krustmātes, lai dabūtu man-tojumu. Bet katrā ziņā gluži neparasts slepkava.

Nākamā persona drāmā, kādai drīz vajadzēja norisināties, bija deputāts Viņons, kura ierašanās satrauca visas grupas. Abi ministri noraudzījās viņā, bet viņš, vienā mirklī ļaužu ielenkts, uzsmaidīja tiem no tālienes. Viņonam vēl nebija apritējuši trīsdesmit seši gadi, viņš bija trausls, vidēja auguma, loti gaišiem matiem un skaistu, gaišu bārdu, kuru rūpīgi kopa. Būdams parīzietis, viņš ātri nolīdzināja sev ceļu administratīvajā jomā; īsu laiku nokalpojis kā prefekts Bordo, viņš tagad šeit Palātā iemiesoja Francijas jaunību un nākotni, saprazdams, ka politikai nepieciešams jauns personāls, lai varētu īstenot vissteidzīgākās neatliekamās reformas; būdams ļoti god-kārs, (oti gudrs, ar plašām zināšanām, viņš izstrādāja sev programmu, kuru centās realizēt — vismaz da]ēji. Visumā viņš neizrādīja nekādu steigu, bet rīkojās piesardzīgi un viltīgi, būdams pārliecināts, ka viņa diena pienāks, un juzdamies stiprs, jo nekur nebija vēl kompromitējies, viņš bija gluži neierobežots. Patiesībā viņš bija tikai pirmšķirīgs administrators, ar skaidrām un noteiktām runas dā_-vanām apveltīts orators, kura programma atšķīrās no Barū programmas vienīgi ar to, ka viņa formulējumi bija jaunāki, lai gan Viņona ministrija Barū ministrijas vietā jau pati par sevi šķita ievērojams notikums. Bet par Viņonu Sanjē rakstīja, ka tas tēmējot uz republikas prezidenta godu un esot gatavs izbrist asiņu straumes, lai tikai varētu nokļūt Elizejas pilī.

— Mans dievs, — paskaidroja Maso, — ir jau visai iespējams, ka šoreiz Sanjē nemelo un ka viņš tiešām ir atradis sarakstu ar vārdiem kādā Mantera piezīmju grāmatiņā, kas tam nejauši nokļuvusi rokās,.. Es personīgi jau sen zinu, ka Hanters Āfrikas dzelzceļu dēkā ir darbojies kā balsu vervētājs Divijāram par labu. Bet, ja visu grib izprast, tad vispirms jānoskaidro, kādā veidā viņš ir darbojies, vai viņš ir rīkojies ar veiklību vai ar tādu pieklājīgu smalkjūtību, ko nekādā ziņā nevar saukt par brutālu kukuļošanu un netīru kaulēšanos, par ko šai gadījumā domā. Cilvēkam jābūt īstam Sanjē, lai iztēlotu sev parlamentu kā atklātu tirgu, kur visas sirdsapziņas ir pērkamas un tās nekaunīgi var sev piesavināties tas, kurš vairāk sola. Ak, kas gan viss nav kādreiz noticis un cik tas ir bijis skaidri saprotams un reizēm pat piedodams!... Tātad raksts norāda galvenokārt uz Baru un Monferānu, kuri, kaut arī viņi nav tieši minēti, nepārprotami aprakstīti. Jūs jau zināt, ka balsošanas brīdī Barū bija iekšlietu ministrs un Monferāns — sabiedrisko darbu ministrs, līdz ar to viņus apvaino, ka tic savus pienākumus aizmirsuši, ur. tas ir vissmagākais sabiedriskais noziegums. Es nezinu, kādās politiskās kombinācijās Baru būtu varējis ielaisties, bet to gan varu apzvērēt, ka viņš nekā nav bāzis savā kabatā, jo viņš ir visgodīgākais cilvēks. Bet attiecībā uz Monferānu jāteic, ka tas ir vīrs, kas pievāc savu daļu, bet mani tomēr ļoti pārsteigtu, ja viņš būtu iepinies šaubīgā lietā! Viņš nav spējīgs izdarīt kļūdu un turklāt vēl tik muļķīgu, lai pieņemtu naudu un ar kvītīm svaidītos.

Maso aprāvās, ar galvas mājienu norādīdams uz Diteilu, kurš, drudžaini satraukts, taču smaidīdams stāvēja grupā, kas pamazām bija sapulcējusies ap abiem ministriem.

— Paskatieties uz jauno cilvēku pāri pretim, uz to skaisto tumšmati ar lielisko bārdu.

— Es viņu pazīstu, — atbildēja Pjērs.

— A, jūs pazīstat Diteilu! Labi! Lūk, tas gan ir viens no tiem, kas noteikti ņēmis naudu. Bet tas jau ir ceļotājs putns; ieradies pie mums no Angulēmas, lai šeit dzīvotu kā niere pa taukiem, un viņam nav vairāk apziņas un sirds nemiera kā viņa dzimtās puses daiļajām žubītēm, kas pastāvīgi svin mīlas svētkus. Ak, viņš šo Hantera naudu pieņēma kā debesmannu, kas viņam pienākas, un pat nepieļāva domu, ka aptraipa sev pirkstus. Ticiet man, viņš jūtas pat izbrīnījies, ka visam tam var pievērst vismazāko uzmanību.

Pēc tam Maso atkal norādīja uz kādu deputātu, kas stāvēja tai pašā grupā, — uz apmēram piecdesmit gadus vecu noplukušu viru ar noraizējušos izskatu, kurš bija garš kā maikste un kuram augums zem lielās zirgagalvas smaguma bija mazliet salīcis. Viņa iedzeltenie, retie, gludi pieglaustie mati, nokārušās ūsas, viņa izklaidīgā, mulsā seja izteica nemitīgas bažas.

— Tas ir Seņē, — vai jūs to pazīstat? Nē? Apskatiet viņu un tad pavaicājiet sev, vai neliekas gluži dabiski, ka šis būtu ņēmis kukuļus... Šcņē ir ieradies šeit no Arasas, kur tam bija advokāta birojs. Kad dzimtais apgabals viņu

atsūtīja šurp, viņš ļāva politikai sevi apskurbināt, pārdeva visu, lai izmēģinātu laimi Parīzē, kur apmetās ar sievu un trim meitām. Tagad iedomājieties apjukumu, kādu viņš izuta, dzīvodams starp šiem četriem sievišķiem, briesmī-gām sievietēm, kas nemitīgi domā tikai par tērpiem, skrien iepirkties, pieņem viesus un pašas iet viesos, nemaz nerunājot par precinieku medībām, tie bēg no viņām. Tā viņam bija rūgta nelaime, ikdienas liksta nabaga viduvējam ilvēkam, kurš bija cerējis, ka deputāta amats atvieglos viņa dzīves apstākļus, bet kurš tomēr grimst... Un tad nu jūs gribētu, lai Scņē nebūtu ņēmis kukuļus, viņš taču ir mūžīgās rūpēs, kā iai sadzen piecsimt franku! Es pieļauju, ka viņš sākumā nebija negodīgs cilvēks. Bet viņš tāds ir kļuvis, tas ir viss.

Maso bija iededzies, viņš turpināja raksturot savus portretus, veselu sēriju, kuru kādu brīdi bija domājis attēlot rakstā ar nosaukumu «Pērkamie deputāti». Tur būtu aprakstīti visi vientiosīši, kas bija iepeldējuši murdā, godkāres sarūgtinātie, zemiskās dvēseles, kas iekritušas kārdināšanā, redzot vaļēju atvilktni, un veikalnieki dēkaiņi, kas noreibst no lieliem skaitļiem, zaudēdami pamatu zem kājām. Viņš tomēr bija nācis pie atziņas, ka to ir samērā maz un dažas nomaldījušās avis sastopamas visos pasaules parlamentos. Atkal tika minēts Sanjē vārds, jo vienīgi Sanjē bija spējīgs deputātu palātas pārvērst zagļu midzeņos.

Bet Pjēru vairāk par visu interesēja vētra, ko paredzamā ministrijas krīze izraisīja viņa acu priekšā. Ap Baru un Monferānu bija ne tikai dileili un šenē, bāli, juzdami zemi grīļojamies un jautādami sev, vai šonakt nebūs jāguļ Mazasas cietumā. Visi šo ministru ielikteņi bija šeit, visi tie, kuriem viņi bija palīdzējuši tikt pie ietekmīgām vietām un kuri tagad līdz ar viņu krišanu sabruks un pazudīs. Satrauktus skatienus un gaidu pilnas sejas, kas bija nobālušas no čukstošajām sarunām, paskaidrojumiem un klīstošajām tenkām, redzēja arī citiem. Mazliet sāņus nelielā grupā, kas ietvēra Viņonu, ļoti mierīgi un smaidīdami stāvēja citi lutekļi, tie, kas gaidīja, vienā triecienā paceļoties, tikt pie varas, lai beidzot savukārt gūtu ietekmīgās vietas. So ļaužu acis mirdzēja iekārē, un tajās bija manāma gan augoša cerība, gan laimīgs pārsteigums par šo pēkšņo, nejaušo izdevību. Uz savu draugu pārlieku tiešajiem jautājumiem Viņons izvairījās atbildēt, vienīgi apgalvodams, ka viņš nekur neiejaukšoties. Acīmredzot viņa plāns bija ļaut Mēžam interpelēt un gāzt ministriju, jo viņu tas nebiedēja, lai vēlāk — tāds bija viņa nodoms — pievāktu kādu no kritušo portfeļiem.

— Ak, Monferāns, — iesaucās mazais Maso, — tas ir slīpēts zellis, kas griež kažoku pa vējam. Es viņu pazinu, kad tas piederēja pie antiklerikāļiem un grauza nost melnsvārčus, piedodiet par izteicienu, abata kungs, un nedomājiet, ka gribu jums izpatikt, bet tagad es varu pavēstīt, ka pašlaik viņš ir samierinājies ar dievu... Vismaz man stāstīja, ka monsenjors Martā, kas ir liels speciālists dvēseļu atgriešanā, no viņa neatkāpjoties. Tas cilvēkam dara prieku šajos modernajos laikos, kad zinātne ir bankrotējusi un no visām pusēm — mākslā, literatūrā, pat sabiedrībā — no jauna sāk atplaukt dievbijība brīnum jaukā misticismā.

Maso zobojās kā vienmēr; bet to visu viņš sacīja ar tik laipnu sejas izteiksmi, ka priesterim vajadzēja paklanīties. Te pēkšņi ļaudīs sacēlās liels saviļņojums, dzirdēja balsis paziņojam, ka Mežs uzkāpis tribīnē; visi sakustējās, steigā deputāti atgriezās sēžu zālē, atstādami uzgaidāmajā zālē vienīgi ziņkārīgos un dažus žurnālistus.

— Tas ir pārsteidzoši,.— atsāka Maso, — ka Fonsēgs vēl nav ieradies. Kas pašlaik notiek, tas taču viņu arī interesē. Bet viņš ir ārkārtīgi viltīgs, aizvien jābīit kādam iemeslam, ja viņš nedara to, ko darītu kāds cits... Vai jūs viņu pazīstat?

Saņēmis Pjēra noliedzošo atbildi, Maso turpināja:

— Tā tik ir galva un īsta vara!... Ak, es runāju par to pavisam brīvi, es nekad neliecu muguru aiz cieņas, un tieši mani šefi ir tic raustāmie ķipari, kurus es vislabāk pazīstu un ļoti labprāt izplucinu pa spalviņai... Un Fonsēgs, ari tas ir skaidri pazīstams Sanjē rakstā. Fonsēgs, starp citu, ir Divijāra parastais klients. Ka viņš ir ņēmis naudu, par to nekādu šaubu nav, jo viņš ņem to vienmēr un visur. Tikai — viņam vienmēr ir attaisnojums, viņš saņem naudu atzīstamu iemeslu dēļ, — par publikācijām, par atļautām starpniecībām. Un, ja man šķita, ka viņš pašlaik ir satraukts un kavējas ierasties, lai sagādātu sev morālu alibi, tad viņš ir pieļāvis pirmo neapdomību savā dzīvē.

Maso turpināja, viņš raksturoja visā pilnībā Fonsēgu, kas arī bija cēlies no Korēzas un nezināmu iemeslu dēļ dziļā naidā ar Monferānu; būdams kādreizējais Tilas advokāts, Fonsēgs bija ieradies Parīzē, lai to iekarotu, un

tiešām bija arī to iekarojis, pateicoties lielajam rīta laikrakstam «Globuss», kura izdevējs un galvenais redaktors bija viņš. Tagad viņš apdzīvoja krāšņu savrupnamu Buloņas meža avēnijā, un neviens pasākums nenorisa, no kura viņš nebūtu izspiedis sev īsti karalisku peļņu. Viņš bija ģeniāls veikalnieks un izmantoja savu laikrakstu kā neierobežotu spēku, lai būtu saimnieks un valdnieks naudas tirgū. Bet cik daudz asprātības, cik daudz pacietības un veiklības vadībā viņam bija vajadzīgs, pirms viņš iemantoja labo krietna vīra slavu, lai autoritatīvi valdītu pār Parīzes vistikumīgāko un visvairāk atzīto laikrakstu! Lai gan viņš pats neticēja ne dievam, ne velnam, viņš tomēr šo laikrakstu bija pratis izveidot par republikāniski konservatīvu lapu, — kārtības, īpašuma tiesību un ģimenes balstu, jo tas bija Fonsēga paša interesēs, — būtībā tomēr palikdams reliģiozi, mazliet spiritiski noskaņots, kas nomierināja buržuāziju. Un kā vispārībā atzīta un godāta vara viņš savu roku bāza visās kabatās.

— Nu, abata kungs, vai jūs redzat, kurp aizved prese! Lūk, Sanjē un Fonsēgs, salīdziniet abus mazliet. Būtībā viņi abi ir blēži un katram ir savs ierocis, kuru tas lieto. Bet kāda starpība līdzekļos un sasniegumos! Sanjē lapele ir tiešām dubļu noteka, kas viņu pašu aiznes netīrumu zaņķī, bet Fonsēga avīze patiesi ir labākais, ko dienas prese var sniegt, rūpīgi apstrādāta, labā literārā valodā, gardums smalkiem ļaudīm un sagādā godu cilvēkam, kas to vada ... Taču, nudien, pamatā viens un tas pats farss.

Maso, sajūsmināts par nupat izteikto zobgalību, izplūda nevaldāmos smieklos. Bet pēkšņi viņš iesaucās:

— A, beidzot tomēr Fonsēgs!

Nemaz neapjukdams, vēl arvien smiedamies, viņš iepazīstināja priesteri ar deputātu:

— Mans dārgais šef, abats Fromāna kungs, kas gaida jūs jau vairāk nekā divdesmit minūtes... Es tagad gribu mazliet paskatīties, kas iekšā notiek. Jūs zināt, Mežs in-lerpelē.

Jaunatnākušais viegli notrīsēja.

— Interpelē? ... Jauki, jauki! Es tūdaļ nākšu.

Pjērs noraudzījās Fonsēgā. Tas bija neliela auguma vīrs, aptuveni piecdesmit gadus vecs, kalsens un kustīgs, vēl pavisam jauneklīgā izskatā ar savu gluži melno bārdu. Acis viņam dzirkstīja, mute, kuru dēvēja par briesmīgu, kā pazudusi slēpās zem ūsām. Tas viss piedeva viņa sejai patīkama cilvēka izteiksmi, kur saprāts šķita izpaužamies

līdz pat mazā, smailā deguna galam, — īsta pēdu dzinēja suņa degunam.

— Abata kungs, ar ko varu jums pakalpot?

Pjērs īsos vārdos paskaidroja savu lūgumu, pastāstīja par šā rīta apmeklējumu pie Lavēva, visus sirdi plosošos sīkumus un lūdza tūlītēju atļauju nelaimīgā cilvēka ievietošanai patversmē.

— Lavēvs? Jā, bet vai tad šī lieta jau netika izskatīta? Diteils taču mums ziņoja par šo gadījumu, un fakti izrādījās tādi, ka mēs nevarējām balsot par šā vīra uzņemšanu patversmē.

Bet priesteris neatlaidās.

— Ticiet man, Fonsēga kungs, ja jūs būtu šorīt bijis tur kopā ar mani, jūsu sirds lūztu līdzjūtībā. Tas ir šausminoši, ja sirmgalvi atstāj kaut vienu stundu vēl šai briesmīgajā postā. Šovakar pat tam jāguļ Darba invalīdu patversmē.

— Ak, šovakar, — Fonsēgs iesaucās, — tas nav iespējams! Vispirms jāizpilda dažādas nepieciešamās formalitātes. Un turklāt es taču viens nevaru neko tamlīdzīgu izlemt, man nav tādas varas. Esmu tikai administrators, es tikai izpildu mūsu aizgādības dāmu rīkojumus.

— Bet, Fonsēga kungs, mani pie jums sūtīja tieši baronese Divijāra, apgalvodama, ka vienīgi jums esot vajadzīgā vara, lai izņēmuma gadījumā izlemtu neatliekamu uzņemšanu.

— Ak baronese jūs sūtīja pie manis, lūk, to varēja sagaidīt no viņas, jo viņa nespēj nekā izlemt un ir pārlieku norūpējusies par savu mieru, lai nestu atbildību!... Kāpēc tad viņa grib, lai man būtu nepatikšanas? Nē, nē, abata kungs, es noteikti neko neuzsākšu pret mūsu noteikumiem, es nedošu rīkojumu, ko man vēlāk visas dāmas var pārmest. Jūs viņas nepazīstat, viņas kļūst bīstamas, kad sanāk vienkop.

Viņš uzjautrinājās, aizstāvēdams sevi ar joku un noteikti apņēmies neko nedarīt. Pēkšņi parādījās atkal Diteils steigā, kailu galvu viņš skrēja pa kuluāriem, lai savāktu iztrūkstošos, kuru interesēs bija noklausīties sākušās svarīgās diskusijas.

— Kā, Fonsēg, jūs vēl šeit? Nāciet, nāciet ātri savā solā! Lieta ir nopietna!

Viņš nozuda. Deputāts tomēr nesteidzās, it kā šī aizdomīgā dēka, kas saviļņoja visu sēžu zāli, viņu nemaz

noskārtu. Viņš vienmēr vēl smaidīja, kaut gan vieglas, drudžainas trīsas raustīja viņa acu plakstus.

— Atvainojiet mani, abata kungs, jūs redzat, ka maniem draugiem esmu vajadzīgs... Atkārtoju jums, ka jūsu atbalstāmajam absolūti neko nevaru palīdzēt.

Pjērs negribēja šos vārdus uzskatīt par galīgi izlemtu atbildi.

— Nē, nē, Fonsēga kungs, ejiet vien savās darīšanās, es jūs šeit gaidīšu. Nepieņemiet lēmumu, iekams neesat visu nopietni pārdomājis. Jūs steidzina, un es jūtu, ka jūs manī visai uzmanīgi neklausāties. Esmu pārliecināts, ka vēlāk, kad jūs atgriezīsieties un varēsiet pievērsties man, jūs manu lūgumu ievērosiet.

Un, lai gan Fonsēgs aiziedams apgalvoja, ka savu lēmumu nevarēs grozīt, Pjērs iespītējās, atsēzdamies uz soliņa, nolēmis šeit sēdēt līdz vakaram. Uzgaidāmā zāle bija gandriz pilnīgi tukša un šķita vēl drūmāka un saltāka ar savu Lāokoontu un Minervu, ar kailajām, neglītajām sienām kā stacijas telpā; šeit cauri brāza gadsimta kaisles, nespēdamas sasildīt augstos griestus; un nekad šeit nebija iepīdējusi blāvāka, vienaldzīgāka dienas gaisma pa augstajām stikla durvīm, caur kurām ziemas snaudā vīdēja mazais dārziņš ar izkaltušo mauriņu. No vētrainās sēdes blakus zālē nenāca neviena skaņa, no šīs augstās, masīvās celtnes lija nāves klusums dzijā posta trīsās, kas bija atlidojušas šurp no lielās tāles, no visas zemes.

Tās Pjēru tagad vajāja viņa sapņos. Vecā brūce sa-kajrināta atvērās visā savā indīgumā. Lēnā parlamenta puve, izpletusies plašumā, skāra visu sociālo organismu. Protams, zemiskajām intrigām, personīgajām, godkārajām dziņām pāri cēlās dižā cīņa par augstajām idejām; vēsture, turpinādama savu gailu, aizmēza pagātni, tiekdamās savā nākamībā dot vairāk patiesības, taisnīguma un laimes. Bet patiesībā cilvēks neredz nekā cita kā drausmīgo ikdienas virtuvi, kur valda neierobežota alkatība, savtīgas iekāres un vienīgā vēlēšanās nožmiegt kaimiņu, lai varētu pats gavilēt! Atsevišķās grupas nesaistīja nekas cits kā nemitīga cīņa par varu un apmierinājumu, ko tā dod. Kreisie, labējie, katoļi, republikāņi, sociālisti — visas divdesmit partiju nianses nebija nekas vairāk kā etiķetes, kas klasificēja vienas un tās pašas degošās slāpes valdīt, pacelties citiem pāri. Visas šīs problēmas sakopojās vienā vienīgā jautājumā — zināt, kurš no šīs, tās vai citas partijas dabūs savās rokās Franciju, lai izmantotu savā labā,

lai viņas labumus sadalītu saviem ielikteņiem. Ļaunākais turklāt bija, ka lielajās cīņās dienas un nedēļas pagāja, vienam nomainot otru un šim otram atkal nomainot citu, tā visa rezultātā radās visstulbākā mīņāšanās uz vietas, jo vērtības ziņā viņi visi bija vienādi un niecīgā atšķirība viņu starpā bija tikai tāda, ka jaunais saimnieks veica savus pienākumus tikpat nevīžīgi kā iepriekšējais un, tikko nokļuvis pie valdīšanas, nespēja citādi kā vien aizmirst savas programmas un solījumus.

Pjēra domas neatvairāmi atgriezās pie Lavēva, kurš viņam brīdi bija izgaisis no prāta, un tagad tās atkal viņu pārņēma, modinot dusmu un dziļu skumju trīsas. Ak, vai tad sirmgalvim, kas mira badā uz savām skrandām, tas bija tik svarīgi, kā Mēžs gāza Barū ministriju un pie varas nāca Viņona ministrija! Tādā tempā notikumiem risinoties, būtu nepieciešami simt gadi, pat divsimt gadi, iekams bēniņos, kur gārdz nespēcīgie, nodzītie darba zirgi, būs maize. Un aiz Lavēva stāvēja viss posts, visa apspiestā, nabadzīgā tauta, kas cīnījās ar nāvi, kas prasīja taisnību, kamēr deputātu palāta svinīgā sēdē uztraucās, lai uzzinātu, kam piederēs tauta un kas to aprīs. Dubļu plūdi sacēlās līdz pašām malām, neglītā brūce atklājās asiņaina, nomācoša un apkaunojoša, kā vēzis, kas saēd organismu un tuvojas jau pašai sirdij. Cik pretīgs, cik riebīgs bija šis skats, un cik nepārvarami modās ilgas pēc atriebēja naža, kas nestu veselību un prieku.

Pjērs nevarētu pateikt, cik ilgi viņš bija sēdējis, šajos sapņos nogrimis, kad uzgaidāmo zaļi no jauna pildīja skaļš troksnis. Ļaudis atgriezās un, rokām žestikulēdami, sastājās grupās. Pēkšņi Pjērs izdzirdēja mazo Maso sev blakus iesaucamies:

— Vēl viņš nav nogāzts, bet stāvoklis nav arī neko labāks. Es nedodu ne četrus sū par viņa noturēšanos.

Maso runāja par ministriju. Tad viņš stāstīja kādam kolēģim, kas tikko bija ieradies, par sēdes gaitu. Mēžs esot runājis ļoti labi, vēršoties ar nevaldāmām dusmām un īgnumu pret samaitāto un samaitājošo buržuāziju; bet, kā jau vienmēr, viņš bija pāršāvis pār strīpu un nobiedējis visu palātu ar savu niknumu. Tāpēc Barū, kurš bija uzkāpis tribīnē pēc tam, lai pieprasītu interpelācijas atlikšanu uz vienu mēnesi, bija varējis atļauties izteikt savu sašutumu, ko viņš arī darījis neliekuļoti, ar lepnuma pilnu niknumu vēršoties pret apkaunojošiem karagājieniem, ko vedot zināma prese, Vai tad tiešām atkal atdzimšot Pa-

namas kauns? Vai tad tautas pārstāvji ļaušot sevi mulsināt ar jauniem denunciācijas draudiem? Republikai pašai draudot briesmas tikt noslīcinātai negantību straumē. Nē, nē esot pienācis laiks apdomāties, lai varētu mierīgi strādāt un neļaut skandālu alkstošajiem traucēt sabiedrisko mieru. Palāta, šīs runas iespaidota un bailēs, ka no šiem nemitīgajiem netīrumu plūdiem nepagurst vēlētāju pacie-tība, esot atlikusi interpolāciju uz vienu mēnesi. Taču, lai " ui Viņons bija atturējies no iejaukšanās, nevēlēdamies izteikties, visa viņa grupa tomēr nobalsojusi pret ministriju, tā ka tai par labu iegūtais balsu vairākums bijis tikai divas balsis — smieklīgs vairākums!

— Bet tad jau ministru kabinetam vajadzēs demisionēt? — kāds jautāja Maso.

— Jā, tādas runas klīst. Tomēr Barū ir ļoti sīksts ... Katrā gadījumā, ja ministru kabinets to nedarīs, tad nepaies nedēļa, kad visi ministri būs uzveikti, un vēl jo vairāk tāpēc, ka Sanjē ir saniknots un piedraudējis rīt publicēt sarakstu ar vārdiem.

Šai brīdī Pjērs redzēja steigā paejam garām Barū un Monferānu — nevaļīgām, rūpju pilnām sejām, un tiem sekoja viņu nemiera māktie aizbildināmie. Stāstīja, ka viss ministru kabinets grasoties sanākt kopā, lai apspriestos un pieņemtu lēmumu. Kā pēdējais parādījās Viņons, draugu ielenkts. Viņš vārda tiešā nozīmē staroja, mēģinādams tomēr slēpt prieku, cenzdamies apklusināt visus savus piekritējus, negribēdams dziedāt uzvaras dziesmu par agru; bet viņa pavadoņu acis mirdzēja, tas bija medību suņu bars, kas gaidīja tuvo laupījuma stundu. Pat Mēžs triumfēja. Trūka tikai divu balsu, un viņš būtu gāzis ministriju. Atkal viens pieveikts! Pēc tam viņš pieveiks Vi-ņona ministriju un beidzot valdīs pats!

— Pie velna! — murmināja mazais Maso. — Šeņē un Diteils izskatās pēc nopērtiem suņiem. Jā, nudien, lietojams ir vienīgi mans šefs. Paskatieties uz Fonsēgu, nu ko jūs teiksiet!... Sveiki, es pazūdu.

Viņš sniedza savam kolēģim roku un negribēja vairs ilgāk palikt, lai gan sēde vēl turpinājās un jauns, ļoti svarīgs darījuma jautājums tika apspriests pie gandrīz tukšiem soliem.

Šeņē, atspiedies uz elkoņa, ar raizēm un nogurumu sejā bija nostājies blakus lielajai Minervas statujai; nekad vēl rūpju nasta un nemitīgas skumjas par savu neveiksmi nebija viņu vairāk mākušas kā tagad. Diteils turpretim

kādas grupas centrā runāja plaši un skaļi, tēlodams izsmejošu bezbēdību; bet nervozās trīsās drebēja viņa nāsis, mute raustījās, un skaistā cilvēka seju klāja baiļu sviedri. Mierīgs un drosmes pilns, kā aizvien, bija tiešām vienīgi Fonsēgs ar savu mazo, kustīgo augumu un prāta spirgtumā mirdzošajām acīm, kuras tikko jaušami aizplīvuroja satraukuma ēno.

Pjērs bija piecēlies, lai atkārtotu savu lūgumu. Bet Fonsēgs aizsteidzās viņam priekšā, mundri iesaukdamies:

— Nē, nē, abata kungs, atkārtoju jums, ka atsakos uzņemties šādu mūsu noteikumu pārkāpšanu. Par šo gadījumu jau ziņots un pieņemts lēmums. Kā tad es varu rīkoties citādi?

— Fonsēga kungs, — skumji teica priesteris, — runa ir par sirmgalvi, kas cieš badu, salst un nomirs, ja tam nepalīdzēs.

Ar izmisušu rokas mājienu «Globusa» galvenais redaktors šķita piesaucam sienas par lieciniekiem savai bezspēcībai. Bez šaubām, viņš tagad baidījās par avīzi, kurā bija izmantojis Darba invalīdu patversmi kā vēlēšanu trumpi. Varbūt arī slepenās bailes, ko viņam bija iedvesusi šī sēde, nocietināja sirdi.

— Es nekā nevaru darīt, es nekā nevaru darīt... Protams, dabiski — es neko labāku nevarētu vēlēties, ja jūs man atbrīvotu rokas, ja ierosinātu rīkoties komitejas dāmas. Jums jau ir baroneses Divijāras piekrišana, sameklējiet vēl citas.

Izlēmis cīnīties līdz galam, Pjērs šeit saskatīja vēl pēdējo iespēju.

— Es pazīstu grāfieni de Kcnsaka kundzi un varētu tūlīt aiziet pie viņas.

— Nu, tas ir jauki! Grāfiene de Kcnsaka! Paņemiet fiakru un aizbrauciet arī pie princeses de Hartas. Viņa ir sabiedrībā ļoti pazīstama, viņai ir iespaids... Nodrošinieties ar šo dāmu atbalstu, atgriezieties pulksten septiņos pie baroneses, saņemiet no viņas vēstuli, kas mani attaisnos, un uzmeklējiet mani redakcijā. Pulksten deviņos jūsu aizbildināmais gulēs Darba invalīdu patversmē.

Tagad viņa vārdos izskanēja līksma vaļsirdība, kas nešaubās par panākumiem kopš brīža, kad viņš vairs neriskēja kompromitēties. Priesterim uzausa cerību stariņš.

— Ak, cienīts kungs, pateicos jums, tas ir glābšanas darbs, ko jūs darīsiet.

co

Ticiet man, ka es neko vairāk nevēlos. Ja mēs spētu ar vienu vārdu mazināt postu, atturēt badu, remdēt slāpes Steidzieties, jūs nedrīkstat zaudēt ne mirkli.

Viņi paspieda viens otram roku, un Pjērs devās projām, tās nebija viegli, jo ļaužu grupas bija pieaugušas, apmulsušajā burzmā sākās sēdē izraisīto dusmu un baiļu uzplūdi, līdzīgi tam, kā peļķē tiek uzvandītas dūņas no dibena un paslēptajiem puvekļiem liek celties augšup tajā i. mests akmens. Pjēram bija jāņem palīgā elkoņi un jāatbrīvo sev izeja caur šo drūzmu, kur bija jūtama te vienu drebošā gļēvulība, te otru nekaunīgā pārdrošība, te netīri traipi, kas bija pielipuši ļaužu vairumam, dzīvojot nenovēršamajā saskarē ar savu vidi. Bet Pjērs nesa sevī jaunu cerību, viņam bija tāda sajūta, ka šodien viņš ir izglābis cilvēka dzīvību; ja viņš būs darījis laimīgu vienu, tad tas būs kaut kas līdzīgs izpirkuma sākumam par neprātu un kļūdām, kādas piemita šai savtīgajai, rijīgajai politiķu pasaulei.

Pjēru vēl mirkli aizkavēja pēdējais starpgadījums ēkas vestibilā. Šeit valdīja uztraukums, jo kāds vīrs ķildojās ar durvju sargu, kurš nebija ļāvis tam ienākt, uzskatīdams, ka uzrādītā karte ir novecojusi un datums izdzēsts. Vīrs, kurš sākumā bija izturējies rupji, pēkšņi aprāvās, it kā zaudējis drosmi. Pjērs bija pārsteigts, jo šai trūcīgi ģērbtajā cilvēkā viņš pazina strādnieku mehāniķi Saivā, kuru šorīt bija redzējis izejam darbu meklēt. Šoreiz tas tiešām bija viņš — liels, vājš, izdilis, ar sapņaini liesmojošām acīm bālajā bada cietēja sejā. Viņam nebija vairs rokā darbarīku somas, skrandainie svārki bija aizpogāti un kreisajā pusē piepūtušies no kāda resna puna, droši vien tur bija paslēpts kāds maizes gabals. Durvju sarga izstumts, viņš devās atkal ceļā Vienprātības tilta virzienā, soļodams lēnām, uz labu laimi — kā cilvēks, kurš pats nezina, kurp viņš iet.

IV

Grāfiene de Kensaka sēdēja parastajā vietā pie kamīna vecajā, izbalējušajā Luija XVI stila salonā ar pelēkajiem paneļiem. Ar savu gareno, dižciltīgo seju, mazliet skarbi veidoto zodu un vēl joprojām skaistajām acīm zem mīkstajiem, pēc senās — savas jaunības laika modes sasukātajiem, sniegbaltajiem matiem grāfiene de Kensaka bija

pārsteidzoši līdzīga dēlam. Savā lepnajā staltumā viņa tomēr prata izturēties laipni un ļoti piemīlīgi.

Viegli pamādama ar roku, viņa pēc ilgas klusēšanas turpināja sarunu ar marķīzu de Moriņī, kurš sēdēja kamīnam otrā pusē savā jau ilgajos gados iesēdētajā atzveltnes krēslā.

— Ak, mans draugs, jums tiešām ir taisnība, mīļais dievs šai atbaidošajā laikmetā ir mūs aizmirsis.

— Jā, mēs esam pagājuši laimei garām, — viņš lēni atbildēja, — un, ja tā ir bijusi jūsu kļūda, tad, bez šaubām, arī mana.

No jauna pamādama un skumji pasmaidīdama, viņa lūdza marķīzu nerunāt. Un atkal iestājās klusums, ne mazākais ielas troksnītis neatskanēja šīs drūmās, vecās ēkas apakšstāva telpā, kas atradās kādā Svētā Dominika ielas pagalmā, gandrīz pašā Burgoņas ielas stūrī.

Marķīzs bija septiņdesmit piecus gadus vecs sirmgalvis, deviņus gadus vecāks par grāfieni. Lai gan bija mazs un kalsens, viņa gludi skūtai un dziļām, taisnām grumbām vagotai sejai piemita zināms cēlums. Viņš bija cēlies no kādas ļoti senas Francijas dzimtas un bija viens no pēdējiem visas cerības zaudējušiem leģitīmistiem, kas lepni savā sirdī glabāja uzticību mirušajai monarhijai, kaut arī viss jau bija sabrucis. Viņa manta, kas joprojām tika vērtēta miljonos, bija savā ziņā iesaldēts kapitāls, jo viņš atteicās to ieguldīt sava gadsimta laikmetīgajos pasākumos. Visi zināja, ka viņš klusībā bija mīlējis grāfieni, pat vēl grāfam de Kensakam dzīvam esot, un pēc tā nāves bildinājis atraitni, kurai jau bija pāri četrdesmit, kad tā apmetās šīs mitrās mājas apakšējā stāvā, ar lielām pūlēm izglābdama sev piecpadsmit tūkstošu franku lielu renti. Grāfiene dievināja vienīgo dēlu Žerāru, kam toreiz bija desmit gadu un vārga veseliba. Aiz zināmas mātes kautrības un arī aiz māņticīgām bailēm pazaudēt dēlu, tiklīdz viņa savu dzīvi veltīs vēl citai mīlai un citiem pienākumiem, viņa bija dēla labā upurējusi visu. Bet marķīzs, kurš nolieca galvu viņas lēmuma priekšā, joprojām dievināja grāfieni de Kensaku no visas sirds un arī pēc ceturtdaļgadsimta neierobežotas uzticības pielūdza viņu ar tādu pašu mīlu kā pirmajā vakarā, kad bija to ieraudzījis. Starp viņiem nekad nebija nekādas intimitātes — nebija pat ne skūpsta.

Redzēdams grāfieni tik noskumušu un baidīdamies, vai tikai nav izteicis ko nepatīkamu, viņš piebilda:

es labprāt būtu jums devis vairāk laimes, bet neesmu to spējis, un tā ir vienīgi mana vaina... Vai Žerārs jums sagadā rūpes?

Viņa noliedzoši pamāja. Tad izteica vārdos:

Kamēr viss paliek tā kā pašlaik, mēs nedrīkstam gausties, mīļais draugs, jo mēs taču esam ar to jau samierinājušies.

Grāfiene runāja par sava dēla nosodāmo dēku ar baronesi Divijāru. Vienmēr viņa bija bijusi nevarīga pret šo bērnu, kuru tā ar grūtībām bija izaudzinājusi, un tikai viņa vienīgā zināja, kāda vārgulība un kāds nožēlojams iznīkstošās rases sabrukums slēpās aiz dēla skaistās ārienes un lepnās sejas izteiksmes. Māte samierinājās ar viņa dinkumu, bezdarbību, uzdzīves alkām, kas novērsa viņu no militārās karjeras un no diplomātijas. Cik bieži jau viņa bija dēla muļķības izpirkusi, samaksājusi viņa nolielos parādus, atteikdamās no marķīza palīdzības, kurš neuzdrošinājās vairs pat piesolīt savus miljonus, jo viņa bija stingri apņēmusies varonīgi iztikt no sava īpašuma druskām. Un tā viņa beidzot bija nonākusi arī tiktāl, ka raudzījās caur pirkstiem uz dēla skandalozo mīlas dēku, nojauzdama, kā tas viss noticis, jo tur taču bija bijusi aizraušanās un neapzinātība, vīrietis nespēj attapties, kad sieviete to jau saistījusi, viņam atdodamās. Taču marķīzs Evai šo dēku piedeva tikai tai dienā, kad viņa kļuva kristīgā.

— Mīļais draugs, jūs zināt, cik labs ir Žerārs, — atsāka grāfiene, — tur slēpjas vienlaikus viņa spēks un arī vājība. Nu kā lai es viņu rāju, ja viņš raud kopā ar mani? ... Gan jau viņam apniks šī sieviete.

De Moriņī kungs pagrozīja galvu.

— Viņa vēl ir ļoti skaista... Un tad — viņai ir meita. Jautājums kļūtu daudz nopietnāks, ja viņš meitu apprecētu.

— Ak, meita! Tā taču ir krople!

— Jā, un jūs vēl dzirdēsiet, ko ļaudis runās — par miljoniem Kensaks precēs kaut vai ērmu.

Tās bija bailes, kas plosīja abus. Viņi zināja visu, kas notika pie Divijāriem, par draudzību starp neglīto Kamilu un skaisto Žerāru, par aizkustinošo idilli, aiz kuras slēpās visdrausmīgākā drāma. Pret to sacēlās viņu abu sašutums.

— Ak nē, nē, tas nekad nenotiks! Mans dēls lai ieprecētos šai ģimenē, nē! Nekad es tam nepiekritīšu!

Tieši šai mirkli ienāca ģenerālis de Bozonnē. Viņš ļoti cienīja savu māsu un katrreiz ieradās pakavēt viņai laiku paredzētajās pieņemšanas dienās, jo veco draugu pulciņš pamazām kļuva retāks, palika vienīgi daži uzticīgie, kam pietika drosmes ienākt pelēkajā, drūmajā salonā, kur šķita, ka cilvēks atrodas jūdzēm tālu no pašreizējās Parīzes. Lai māsu uzjautrinātu, ģenerālis sāka stāstīt, ka viņš nupat nākot no brokastīm pie Divijāriem, nosaukdams viesus vārdā un minēdams, ka tur bijis arī Žerārs. Vecais ģenerālis zināja, ka māsai patīkami, ja viņš apmeklē šo māju, atnesdams grāfienei no turienes jaunas vēstis un ar savu augsti godājamo klātbūtni mazliet noslēpdams Divijāru nama netīrumus. Pats de Bozonnē tur nemaz negarlaikojās, viņš jau sen bija pieskaņojies gadsimtam un samierinājies ar visu, kas neskāra militāro jomu.

— Nabaga mazā Kamila dievina Zcrāru, — viņš teica. — Pie galda viņa to vai aprija acīm.

Marķīzs de Moriņī nopietni iebilda:

— Tas, lūk, ir bīstami, šādas precības no jebkura viedokļa būtu šausminošas.

Ģenerālis šķita izbrīnījies.

— Kāpēc? Viņa nav skaista, bet vai tad tiešām vienīgi skaistās meitenes tiek apprecētas! Bez tam tur taču ir arī miljoni, un mūsu dārgais bērns pratīs tos pienācīgi izlietot... Un tad, ir jau taisnība, saites pastāv arī ar māti. Bet, mans dievs, tā taču ir tik parasta dēka šajos laikos!

Marķīza kustības pauda visdziļāko pretīgumu. Kādēļ vēl diskutēt, ja viss jau sagruvis? Ko lai atbild tādam Bozonnē, pēdējam dzīvajam šīs slavenās dzimtas pārstāvim, ja tas jau nokļuvis tiktāl, ka attaisno republikas apkaunojošos tikumus pēc tam, kad noliedzis savu karali, kalpojis impētijai un kvēlā uzticībā pieķēries likteņa luteklim, dievinādams atmiņu par šo Cēzaru? Bet sašutusi bija arī grāfiene.

— Ak, mans brāli, ko tu runā? Es nekad nepieļaušu tādu skandālu. Es nupat to apzvērēju.

— Māsiņ, nezvēri, nezvēri! — ģenerālis iesaucās. — Es tikai vēlos, lai mūsu Žerārs būtu laimīgs, tas ir viss. Un mums taču jāatzīst, ka daudz viņš nav vērts. Ka viņš nav kļuvis karavīrs, to es saprotu, jo mūsdienās tā ir zudusi karjera. Bet, ka viņš nav iestājies diplomātiskā dienestā, ka nav tur pieņēmis kādu darbu, to es jau mazāk saprotu. Bez šaubām, ir jau skaisti nopelt tagadējos laikus un paziņot, ka mūsu aprindu cilvēkam tur nav ko darīt. Bet,

taisnību sakot, tie ir sliņķi, kas tā runā. Žerāram ir tikai attaisnojums — viņa vājās spējas, viņa gribas un spēka trūkums.

Mātes acis sariesās asaras. Viņai vienmēr bija bailēs jātrīc, jo viņa taču zināja tukšumu, kas slēpās zem ārējā izkata, jo katra salta vēja pūsma spētu aizraut viņas dēlu, lai arī viņš šķita liels un spēcīgs. Un vai tieši tāds arī nebija pašas dižciltības simbols — ārpuse stalta un lepna, bet aiz tās — nekas vairāk kā tikai pelni?

Galu galā, — ģenerālis turpināja, — Žerāram jau ir trīsdesmit seši gadi, viņš tev ir pastāvīga nasta, un tam taču reiz jādara gals.

Grāfiene lūdza brāli klusēt un pievērsās marķīzam:

— Mans draugs, bet mēs tomēr paļausimies uz dievu, vai ne? Viņš nāks man palīgā, jo es nekad neesmu viņu zaimojusi.

— Nekad! — atbildēja marķīzs, ielikdams šai vienkāršajā vārdā visas savas ciešanas, visu savu mīlu, visu savu pielūgsmi, ko viņš izjuta pret sievieti, kuru tik daudzus gadus dievināja, pie tam tie nekad nebija grēkojuši ne viens, ne otrs.

Salonā ienāca vēl viens paziņa, un sarunas temats mainījās. De Larombardjēra kungs bija tiesas vicepriekšsē-dētājs, liela auguma sirmgalvis, sešdesmit piecus gadus vecs, kalsens, plikpauris, gludi noskūtu seju līdz pat sirmajai, šaurajai vaigubārdai; viņa pelēkās acis, sakniebtās lūpas, mute, kas atradās stipri tālu no deguna, un četrstūrainais, ietiepīgais zods piedeva viņa garajai sejai visai bargu izskatu. Viņa dzīves visdziļākais sarūgtinājums bija tas, ka viņam piemita mazliet bērnišķīgs svepstošs runas veids, kas viņu kavēja tiesneša amatā izcelt savas dotības, jo viņš dižojās, ka esot apdāvināts orators. Sīs slepenās mocības viņu darīja īgnu. De Larombardjēra kungā iemiesojās visa vecā, rojālistiskā, neapmierinātā Francija, kas republikai kalpoja negribīgi, tā bija veca, bargā soģu šķira, kas izturējās noraidoši pret ikkatru evolūciju, pret ikkatru jaunu domu vides un cilvēka uztverē. Viņš bija uzkalpojis līdz dižciltīgo kārtai, kā leģitīmists no jauna pievienojies Orleānu namam un uzskatīja sevi par gudru loģiska prāta cilvēku šajā salonā, kur nu lepojās, ka varēja sastapties ar marķīzu.

Visi sāka tērzēt par pēdējiem notikumiem. Politiskās sarunas, starp citu, drīz vien bija izsmeltas un beidzās ar rūgtām cilvēku un faktu apsūdzībām; visi trīs vīrieši bija

vienās domās, atzīstot republikānisku valsts iekārtu par nejēdzību. Viņi visi bija vairs tikai drupas, galīgā nevarībā ieslīgušu politisko partiju atliekas. Marķīzs, kā viens no pēdējiem vēl bagatas, lepnas un spītīgas muižniecības pārstāvjiem, kas mira neliekdamies, lidoja pa augstumiem nesamierināmībā, palikdams uzticīgs zudušajam sapnim. Tiesnesis, kuram vismaz vēl bija kādas pretenzijas, cerēja uz brīnumu, kas atgriezīs Franciju uz vecā ceļa, un apgalvoja, ka tas nepieciešams, ja valsts negrib piedzīvot vislielāko postu un drīzā laikā pilnīgi sabrukt. Bet ģenerālis savās skumjās par Otro impēriju vienīgi nožēloja karus, kas vairs neatkārtojās, jo cerības uz bonapartisma atjaunošanos bija zaudētas galīgi; ģenerālis tāpēc apgalvoja, ka republika, ievedot vispārējo karaklausību, apbruņojot visu tautu, esot iznīcinājusi karu un vienlaikus arī dzimteni.

Kad parādījās sulainis un vaicāja, vai grāfiene pieņemtu abatu Fromānu, viņa šķita mazliet pārsteigta.

— Ko gan viņš vēlas no manis? Palūdziet viņu ienākt.

Grāfiene de Kensaka bija ļoti dievbijīga, un viņa bija

iepazinusies ar abatu Fromānu, veicot labdarības darbus; garīdznieka aizrautība viņu dziļi aizkustināja, un viņa cienīja to, zinot, ka Ncijī baznīcas draudzes locekļi šo priesteri dēvē par jaunu svēto.

Pjēra satraukums vēl nebija rimis, un, ienākot salonā, viņu pārņēma kautrība. Sākumā viņš neko neaptvēra, viņam šķita, ka ienācis namā, kur valda sēras, ienācis tumsā, kur lido gaistošas ēnas un skan čukstošas balsis. Kad Pjērs beidzot pazina klātesošos, viņš samulsa vēl vairāk, jo visi šeit bija tik drūmi un atradās tik tālu, atrauti no tās pasaules, no kuras viņš nāca un kur atkal atgriezīsies. Kad grāfiene bija viņam norādījusi uz sēdekli sev iepretim pie kamīna, Pjērs klusinātā balsī sāka skumjo stāstu par Lavēvu, lūgdams grāfienes atbalstu, lai varētu sirmgalvi ievietot Darba invalīdu patversmē.

— Ak jā, tā ir tā pati patversme, kuras pārvaldē arī es iesaistījos, paklausot tikai dēla lūgumam... Bet, abata kungs, es vēl ne reizi neesmu piedalījusies komitejas sēdēs. Kā lai es tagad iejaucos, ja man droši vien tur nav nekādas ietekmes.

No jauna grāfienes acu priekšā iznira Zcrāra un Evas sejas, jo abu mīlētāju pirmā satikšanās bija notikusi tieši šai patversmē. Mātes maiguma uzplūdā viņa nebija spējusi pretoties dēlam, lai gan nožēloja, ka saistījusi savu vārdu ar labdarības uzņēmumu, kurš saceļ lielu troksni, kalpojot būtībā tikai savtīgām interesēm.

Cienītā grāfienes kundze, — neatlaidās Pjērs, runa ir par nelaimīgu sirmgalvi, kas mirst badā. Apžēlojieties taču, es jūs lūdzu!

tā kā priesteris runāja klusi, ģenerālis pienāca viņam tuvāk.

- Tātad jūs joprojām rūpējaties par to veco revolucionāru? Jums tomēr nav vēl izdevies neko panākt pie administratora? ... Jā gan, ir jau grūti kādu iežēlināt par midiem blēžiem, kas mūs visus noslaucītu no zemes virsas, kā viņi paši saka, ja tiem būtu vara.

De Larombardjērs piekrītoši pamāja, jau labu laiku viņu vajāja bailes no anarhistu sazvērestības.

Pjērs, drebēdams aiz satraukuma, atsāka savu bēdpilno stāstu. Viņš runāja par briesmīgo postu, par cilvēku mītnēm, kur nav ko ēst; par saltumā drebošām sievām un bērniem, kuru tēvi veltīgi klīst pa dubļaino Parīzi, meklēdami darbu un maizi. Viņš lūdzot no grāfienes vienīgi parakstu uz vizītkartes, kādu atsaucīgu vārdu, kuru viņš tūlīt aiznesīs baronesei Divijārai, lai šādi pārliecinātu viņu, ka tā drīkst rīkoties šajā gadījumā pret noteikumiem. Viņa aizturētās asarās drebošie vārdi drūmajā salonā izskanēja it kā no tālienes, it kā tic izgaistu kādā mirušā pasaulē, atbalsi nerazdami.

De Kensaka kundze pavērās marķīzā. Bet tas šķita galīgi vienaldzīgs. Ciešu skatienu viņš raudzījās kamīna liesmās, it kā viņu nepavisam neinteresētu šie cilvēki un notikumi, starp kuriem dzīvot viņu spieda kļūmīgais laikmets. Viņš tomēr pacēla galvu, juzdams sev pievērstu mīļotās sievietes skatienu, viņu acis sastapas, abu varonīgās mīlas bezgala maiguma un skumju pilnas.

— Mans dievs, — grāfiene iesaucās, — es saprotu, abata kungs, ar kādu degsmi jūs to darāt, un es negribu atteikties palīdzēt jūsu labajā darbā.

Grāfiene atstāja salonu un pēc brīža atgriezās, turēdama rokā kartīti, uz kuras bija uzrakstījusi, ka viņa no visas sirds atbalstot abata Fromāna kunga nodomus. Drebošām rokām Pjērs pateicās un aizgāja tik sajūsmināts, it kā nestu sev līdzi jaunas cerības glābt cilvēci, izejot no šī salona, kur ap veco dāmu pie kamīna un viņas pēdējiem uzticīgajiem draugiem — senās, irstošās pasaules pārstāvjiem — šķita atkal šalkojam ēnu un dziļa klusuma viļņi.

Uz ielas Pjērs veikli ielēca fiakrā, minēdams princeses de Hartas adresi Klebēra ielā. Ja viņu atbalstīs ari šeit, tad nav vairs ko šaubīties par panākumiem. Bet Vienprātības tilts bija tik pārpilns ļaužu, ka važonis varēja ļaut zirgam iet tikai soļos. Pēkšņi Pjērs pamanīja uz ietves Diteilu, kurš soļoja možs un elegants, cigāru zobos, uzjautrinādamies par burzmu, līksmā bezrūpībā, kā putns, kas laimīgs, ka atradis sausu ietvi un zilas debesis pēc satraukuma pilnās parlamenta sēdes. Ieraugot viņu tik labā omā, Pjēram pēkšņi uzausa doma iekarot sev šo jaunekli, kura atsauksmei bijušas tik ļaunas sekas. Sai mirklī fiakrs apstājās un deputāts, pazīdams Pjēru, smaidīdams nāca šurp.

— Kurp jūs ejat, Diteila kungs?

— Tāpat vien, mazā pastaigā pa Elizejas laukiem.

— Es tieši turp braucu, gribēju mazliet parunāt ar jums, esiet tik laipns, apsēdieties man blakus. Es jūs aizvedīšu, kurp vien gribēsiet.

— Ar lielu prieku, abata kungs. Vai tas jūs neapgrūtinās, ja es izsmēķēšu savu cigāru?

— Ak, nepavisam ne.

Fiakrs sāka braukt, šķērsoja laukumu un tuvojās Eli-zejas laukiem. Pjērs, aptverdams, ka viņa rīcībā ir tikai dažas minūtes, saka izvaicāt Diteilu nekavējoties, gatavs cīnīties, lai to pārliecinātu. Pjērs atcerējās, ka jaunais cilvēks bija izteicies pret Lavēvu barona Divijāra salonā, un tagad viņu ļoti pārsteidza Ditcils, kas jautrs, gaišās saules iepriecināts, tiklīdz Pjērs sāka runāt, to pieklājīgi pārtrauca:

— Ak jūsu vecais žūpa! Tātad jums neizdevās ar Fon-sēgu nokārtot šo lietu? Un jūs gribat, lai šo vīru tūlīt, šodien pat uzņemtu patversmē? ... Jūs taču zināt, ka pret to man nekādu iebildumu nav.

— Bet ir taču jūsu atsauksme . ..

— Mana atsauksme, ak, mana atsauksme, uzskati taču mainās pēc apstākļiem un redzes viedokļa. Un, ja jūs tik ļoti rūpējaties par savu Lavēvu, es neatsakos jums palīdzēt.

Pārsteigtais Pjērs paskatījās uz Diteilu, juzdamies bezgala laimīgs, ka viņam pat nebija jālūdz.

— Jūs slikti iesākāt, — vaļsirdīgi pieliekdamies Pjēram, turpināja Ditcils. — Jāsaka jums, ka barons savā mājā ir neierobežots saimnieks, kāpēc — jūs jau droši vien zināt; baronese izpilda visu, ko viņš liek, bez jeb-

kādiemm iebildumiem, un šorīt, lai netērētu laiku veltīgā skraidīšanā, jums derēja griezties tieši pie viņa, jo viņš bija vislabākā noskaņojumā. Baronese būtu tūlīt piekritusi.

Dileils iesmējās.

Ziniet, ko es tagad darīšu?... Pacentīšos baronu noskaņot jums par labu, jā gan. Tūlīt iegriezīšos tajā mājā, kur baronu var sastapt katru dienu ap šo laiku...

Diteils iesmējās skaļāk.

Nu, vārdu sakot, tajā mājā, kas varbūt arī jums Ir zināma, abata kungs. Ja barons ir tur, tad viņš neko ii atteiks... Apsolu jums, ka likšu tam apzvērēt, ka jau ovakar viņš saņems sievas piekrišanu ievietot patversmē jtisu vecīti. Bet tas varbūt būs vēlā stundā.

Pēkšņi viņam uzausa doma.

— Bet kādēļ jums nenākt kopā ar mani? Jūs saņemsiet barona atbalstu un tūlīt, nezaudējot ne minūti, dosieties meklēt baronesi... Ak jā, jūs kautrējaties no šīs mājas, saprotu. Bet, ja vēlaties satikt vienīgi baronu, pagaidiet turpat apakšā mazajā salonā, es jums viņu turp aizvedīšu.

Sis priekšlikums ļoti uzjautrināja Diteilu, turpretim Pjērs mulsa, iedomājoties vien, ka šādā veidā iekļūs Silvi ā n a s d’Onē mājā. Tur, protams, viņam nebija vietas. Tomēr Pjērs bija gatavs doties pašā ellē, kur viņš kopā ar abatu Rožu jau tik daudz reižu bijis, ja tikai būtu cerības atvieglot cilvēku ciešanas.

Diteils nepareizi uztvēra Pjēra vilcināšanos un klusinātā balsī uzticēja noslēpumu:

— Ziniet, viss tur iekārtots par barona naudu. Varat nākt droši.

— Bet, protams, iešu kopā ar jums, — atbildēja garīdznieks, nespēdams savukārt apvaldīt smaidu.

Silviānas d’Onē mazā savrupmāja, grezna un izsmalcināti daiļa kā templis, atradās Antēna avēnijā, blakus Elizejas laukiem. Priesterienei, kas valdīja šai svētnīcā, kur vitrāžu mēļajā atspulgā redzēja zaigojam senlaicīgu brokāta aizkaru zeltaino rotājumu, bija tikko apritējuši divdesmit pieci gadi; viņa bija sīka un trausla, valdzinoši skaista tumšmate; visa Parīze pazina viņas apburošo, glezni veidoto, ovālo madonnas sejiņu ar daiļo degunu, mazo muti, ar maigajiem vaigiem un bērnišķīgo zodu, ko ietvēra biezo, smago, melno matu viļņi, kas slēpa viņas zemo pieri. Silviānas pievilcības pamatā bija viņas bezgala dzidro, zilo acu izbrīnās pilnais skatiens, skaidrs un nevainīgs, ja viņa to gribēja; šīs acis bija dīvainā pretstatā ar izvirtušo meiteni, ar šausminošo netiklību, ko tā necentās slēpt, bet parādīja visā atklātībā sevi, kādu to bija izveidojis lielpilsētas trūdājs. Par viņas tieksmēm un «domām klīda visneticamākās valodas. Vieni apgalvoja, ka viņa esot kadas durvju sardzes meita, citi — ka viņas tēvs bijis ārsts. Taču Silviāna bija guvusi arī izglītību, jo vajadzības gadījuma parādīja atjautību, labu stāju un prasmi valdīt pār sevi. Jau desmit gadus viņa mīdīja skatuves dē|us, izpelnīdamās ar savu skaistumu aplausus un pat zināmus panākumus jaunu, skaidru meiteņu un mīlošu, vajātu sieviešu lomās. Bet, kopš bija sākušās runas par Silviānas pieņemšanu Komēdijā Polīnas lomas tēlošanai «Poliektā», viena sabiedrības daļa sašuta, citi atkal uzjautrinājās par šo nodomu, kas šķita kā uzbrukums klasiskās traģēdijas diženumam. Tad Silviāna mierīgi un neatlaidīgi ietiepās, būdama droša, ka dabūs šo lomu ar spītīgu nekaunību, kā pērkama sieviete, kurai vīrieši neko nespēj atteikt.

Žerāram, kurš nezināja, kā notriekt laiku līdz satikšanās stundai ar Evu Matiņona ielā, šodien ap pulksten trijiem bija ienākusi prātā dorna iegriezties tepat kaimiņos pie Silviānas. Meiča bija viņa sena īslaicīga aizraušanās, un kopš tiem laikiem viņš bija palicis par vienu no mazās savrupmājas uzticīgajiem draugiem, kas šeit aizkavējās pat tādās reizēs, kad skaistā meitene garlaikojās. Šodien viņš Silviānu sastapa niknā noskaņojumā un, kā jau vienkāršs draugs, ērti novietojās dziļajā atzveltnes krēslā vcczeltā vizmojoša salona, gatavs noklausīties viņas bēdās. Silviāna stāvēja tam pretim balta tērpā — gluži baltā, tāpat ka Eva šorīt brokastis — un, aizrautīgi stāstīdama, beidzot pārliecināja Žerāru, kurš, jaunības un skaistuma iekarots, neviļus salīdzināja šo meiču ar otro sievieti un, jau juzdams priekšlaicīgu apnikumu par gaidāmo satikšanos, savā fiziskā un morāla gļēvumā būtu vislabāk gribējis palikt sēdām šai atzveltnes krēslā uz mūžīgiem laikiem.

— Tu dzirdi, Žerār! — viņa beidzot iekliedzās, aizmirsdamās tiktāl, ka uzrunāja Žerāru ar «tu», — pat ne tik daudz, ne tik daudz viņš nedabūs no manis, iekams neatnesīs man rakstu, ka esmu pieņemta Franču Komēdijā.

Pēc brīža ienāca barons Divijārs. Silviāna tūlīt it kā sasala ledū un saņēma baronu kā jauna, aizvainota karaliene, kas gaida paskaidrojumus; viņš smaidīja samulsis, jo paredzēja negaisu un bija atnesis nepatīkamas ziņas.

ši meiča bija kā trums viņa ārēji vēl spēcīgajā un vare-mija miesā, lai gan tajā bija sācies viņa kārtai raksturīgais

ibrukums. Turklāt meiča bija ari taisnīguma un atmaksas mtkums, jo pilnām riekšavām rausa visu barona savākto zeltu sev un ar savu nežēlību atrieba visus tos, kas cieta badu un saltumu. Bija aizkustinoši vērot šo vīru, no kura visi baidījās, kuram visi glaimoja un kurš lika pat valstīm nodrebēt, kā viņš nobāla, noliecās, pats trīcēdams padevībā, un kļuva nevarīgs kā bērns savu vecuma iegribu varā.

— Ak, dārgā draudzenīt, ja jūs zinātu, kā es steidzos. Vesela kaudze garlaicīgu darījumu — pārrunas ar anlre-prenieriem, svarīgas publikācijas kārtošana. Es jau domāju, ka nekad nenokļūšu pie jums, lai noskūpstītu jūsu rociņu.

Viņš noskūpstīja Silviānas roku, bet viņa ļāva noslīdēt savai rokai, saltai un vienaldzīgai, viņa raudzījās baronā, gaidīdama, ko viņš teiks, un šo vīru samulsināja tiktāl, ka viņš sāka svīst un šļupstēt, neatrazdams vārdus.

— Protams, es parūpējos arī jūsu labā, biju Mākslas lietu departamentā, kur man noteikti apsolīja... Ak, viņi ir ļoti atsaucīgi un noskaņoti jums par labu — tur. Mākslas lielu departamentā!... Vienīgi, iedomājieties, šis muļķa ministrs Taburo, vecs provinces profesors, viņš nekā nesajēdz no mūsu Parīzes un ir krasi nostājies pret jūsu pieņemšanu — un, kamēr viņš būšot pie varas, jums nekad neatļaušot debitēt Komēdijā, — tā viņš saka.

Silviāna stāvēja, taisni izslējusies, ka sastingusi, un izmeta vienīgi:

— Nu, un tad?

— Nu, un tad, mana mīļā draudzenīt, ko tad jūs gribat, lai es daru?... Nevar taču gāzt veselu ministriju, lai jūs varētu tēlot Poli'nu.

— Un kādēļ ne?

Barons piespieda sevi pasmaidīt, bet asinis viņam sakāpa sejā, un viņa lielais augums drebēja nemierā un bailēs.

— Klausieties, mazā Silviāna, neesiet nu tik ietiepīga. Jūs taču esiet tik mīļa, kad gribat ... Atmetiet šo domu par debiju, es jūs lūdzu. Jūs turklāt pati arī ļoti riskējat, jo kāds gan sarūgtinājums jūs gaida, ja jums nebūtu panākumu. Jūs izraudāsiet sev acis no pieres... Bez tam iās taču varat man prasīt tik daudz ko cilu, un es jums to došu ar vislielāko prieku. Vēlieties sev kaut ko, tūlīt uz vietas, acumirklī visu izpildīšu.

Barons jokodams mēģināja saņemt Silviānas rokas, bet viņa atvirzījās ar lielu pašcieņu. Viņa uzrunāja baronu ar «tu», tāpat kā iepriekš bija uzrunājusi Žerāru.

— Paklau, mans mī|ais, man nav vajadzīgs it nekas, iekams es nebūšu tēlojusi Polīnu ...

Viņš saprata: tas nozīmēja slēgtu alkovu, un pat mazie, niecīgie glāsti — skūpsti uz pakauša — viņam vairs nebūs atjauti; viņš Silviānu pazina pietiekoši, lai saprastu, ar kādu niknumu viņa atstums viņu. Kaklam aizžņaudzoties, viņš spēja tikai neskaidri murmināt, lai gan vēl joprojām centās visu pārvērst jokā.

— Cik gan jauna Silviāna šodien! — barons atsāka, pagriezies pret Žerāru. — Ko jūs īsti viņai esat nodarījis, ka es viņu sastopu šādā noskaņā?

Jaunais cilvēks, kas nejaucās sarunā, bīdamies dusmu uzliesmojuma, palika, ērti izstiepies, un neatbildēja.

Tad Silviānas dusmu kauss plūda pāri.

— Ko viņš man nodarījis? Viņš mani nožēloja, ka esmu atkarīga no tāda cilvēka patvaļas, no tāda, kas ir tik savtīgs, tik nejūtīgs pret apvainojumiem, ar kādiem mani apber. Vai jums pirmajam nevajadzēja lēkt gaisā aiz sašutuma? Vai jums nevajadzēja prasīt manu pieņemšanu Komēdijā kā mana goda glābšanu? Jo beidzot tā taču ir arī jūsu neveiksme, tāpat kā mana ... Tātad es esmu ielasmeita, vai tie? Sakiet taču tūlīt, ka esmu ielasmeita, kuru padzen no godīgām mājām!

Tādā garā viņa turpināja, aiziedama līdz rupjībām, līdz riebīgiem vārdiem, kas viņai dusmu izvirdumā beigu beigas vienmēr bira pār tik tīrajām lūpām. Veltīgi barons lūdzās, lai gan zināja, ka viens vienīgs viņa vārds izraisīs vēl niknāku ncglitu vārdu plūsmu, ar skatieniem viņš lūdza grāfa starpniecību. Tomēr tas, kurš savā miermīlībā tos reizēm bija salabinājis, šoreiz jutās pārāk miegains un nemaz nepakustējās, lai iejauktos. Pēkšņi Silviāna atkal sāka baronu uzrunāt ar «tu», dodot pēdējo triecienu un nocērtot kā ar cirvi katru turpmāko labvēlību:

— īsi un skaidri, mans mtjais, dari, ko gribi, bet papūlies saņemt atļauju manai debijai. Citādi visam beigas, vai tu dzirdi! Pat mana mazā pirkstiņa galiņu tev nepasniegšu!

— Labi, labi, — murmināja Divijārs ar izmisuma pilnu smaidu, — gan jau to nokārtosim.

šai mirklī ienāca kalpotājs, ziņodams, ka Diteila kungs esot leja un lūdzot barona kungu smēķētāju istabā. Barons bija pārsteigts, jo Diteils parasti jutās šeit kā savās māla Tad viņš iedomājās, ka deputāts viņam droši vien atnesis no parlamenta nopietnas ziņas, ko viņš grib tūlīt p pastāstīt vienatnē. Viņš sekoja kalpotājam, atstādams žerāru un Silviānu vienus.

Smēķētāju istabā, ko tieši ar priekštelpu savienoja arka ai portjerām, kuras pašlaik bija paceltas, gaidīja Pjērs ai avu pavadoni, ziņkāri raudzīdamies apkārt. Visvairāk I'i< rn pārsteidza priekštelpas iekārtojums, kas atgādināja ha/.mīcu, — smagās drapērijas, izgleznoto logu mistiskā p.aisina un senlaicīgās mēbeles, kas grima kapelas ēnās un mirru un vīraka smaržā. Diteils jautri dauzīja ar spieķa palu pa zemo dīvānu, kas vienlīdz labi kalpoja gan kā mīlas, gan atpūtas gulta.

— Vai viņa nav skaisti iekārtojusies? Ak, šī meiča zina, ko grib!

Ienāca barons, vēl joprojām satraukts, nemierīgu skaļumu. Neievērodams priesteri, viņš tūlīt gribēja zināt jaunumus.

— Nu, ko viņi tur izdarījuši? Tātad noticis tomēr kaut kas nopietns?

— Mežs steidzīgi iesniedzis interpolāciju, lai gāztu Baru. Varat iedomāties, kāda bija viņa runa.

— Jā, jā, pret buržuāziju, pret mani, pret jums? Vienmēr viens un tas pats ... Nu, un tad?

— Jā, nudien, steidzamo interpelāciju noraidīja, taču Barū, kurš gan sevi spīdoši aizstāvēja, dabūja tikai divu balsu vairākumu.

— Divas balsis, velns lai parauj! Tad viņš ir nogāzts gar zemi, un nākamajā nedēļā jau pie teikšanas būs Vi-ņona ministrija.

— Tā visi runāja kuluāros.

Barons sarauca uzacis, it kā apsvērtu visas šī notikuma labās un ļaunās sekas, tad neapmierināts atmeta ar roku, teikdams:

— Viņona ministrija ... Sasodīts! Bet tā jau nebūtu labāka. Sie jaunie demokrāti cenšas parādīt sevi kā tikumības aizstāvjus, bet Viņona ministrija arī nebūt neļaus Silviānai tikt Komēdijā.

Sai katastrofā, kas lika nodrebēt visai politiķu pasaulei, barons cita nekā nesaskatīja kā vienīgi Silviānas intereses. Bet deputāts tomēr vairs nespēja noslēpt savas personīgās bažas.

— Un mēs citi, kas esam šai maisā, kas notiks ar mums?

Šie vārdi atgādināja baronam pašreizējo situāciju. Ar jaunu, šoreiz lepnu mājienu viņš izteica savu mierīgo, vīzdegu n īgo p a | ā v ī b u.

— Mēs citi — mēs paliksim tie paši, kas esam, domāju, ka mēs nekad briesmās vēl neesam bijuši! Ak, esmu gluži mierīgs, lai Sanjē publicē savu slaveno sarakstu, ja tas viņam dara prieku. Ja mēs jau sen neesam nopirkuši Sanjē ar visu viņa sarakstu, tad tikai tāpēc, ka Barū ir caur un cauri godavīrs un es nemaz negribu naudu sviest pa logu laukā ... Vēlreiz atkārtoju, mēs nebīstamies nekā.

Beidzot viņš ieraudzīja abatu Fromānu, kas bija palicis stāvam ēnā, un Ditcils paskaidroja, kādu pakalpojumu priesteris no barona gaidot. Satraukumā, kādā baņķieris pašreiz atradās, kā arī Silviānas cietsirdības nomākts, viņš droši vien loloja neskaidru cerību, ka labs darbs tam nesīs laimi, jo viņš nekavējoties piekrita aizbilst par La-vēva uzņemšanu Darba invalidu patversmē. Izvilcis no piezīmju grāmatiņas vizītkarti un zīmuli, viņš piegāja pie loga.

— Visu, ko jūs vēlaties, abata kungs, man ir liels prieks ņemt dalību šai labajā darbā . .. Redziet, ko es rakstu: «Dārgā draudzene, dari taču to, ko abats Fromāna kungs no tevis lūdz nelaimīgā cilvēka labā; mūsu draugs Fonsēga kungs gaida tikai vienu vārdu no tevis, lai varētu rīkoties.»

Šai mirklī caur atvērto arku Pjērs ieraudzīja Žerārti, kuru priekštelpā pavadīja tagad jau nomierinājusies Silvi-āna, kuru mocīja ziņkāre, ko Diteils vēlas no barona. Jaunās sievietes parādīšanās Pjēru ļoti pārsteidza, tik nemākslota un maiga viņa šķita savā šķīstajā madonnas skaistumā. Savos sapņos viņš nekad nebija redzējis skaistāku nevainības dārzā pazemīgā daiļumā ziedošu liliju.

— Ja jūs, — turpināja Divijārs, — šo karti tūlīt gribat nogādāt manai sievai, jums jādodas pie princeses de Hartas, kur notiek rīta pieņemšana.

— Es jau gribēju turp doties, barona kungs.

— Ļoti patīkami ... Jūs tur noteikti satiksiet manu sievu, jo viņai turp jāaizved mūsu dēls un meita.

Viņš pārtrauca sevi un pasauca Žerāru, kuru bija ieraudzījis.

Vai ne, Zerār, mana sieva taču teica, ka viņa dosies uz šo pieņemšanu, vai esat pārliecināts, ka abata kungs viņu tur sastaps?

jaunais cilvēks, kurš gribēja nekavējoties doties uz Maliņona ielu, lai tur sastaptu Evu, atbildēja gluži mierīgi:

- Ja abata kungs pasteigsies, domāju, viņš noteikti saslaps baroneses kundzi, jo viņai tiešām tur jāierodas pirms pielaikošanas pie Salmona.

Tad viņš noskūpstīja Silviānai roku un aizgāja kā vienaldzīgs, laisks jauns vīrietis, kuru pat izpriecas nogurdina.

Lai gan Pjērs jutās mazliet neērti, viņam tomēr bija jasnmierinās ar to, ka Divijars viņu iepazīstina ar mājas valdnieci. Pjērs klusēdams palocījās, un arī Silviāna tāpat klusēdama atbildēja uz viņa sveicienu ar tik cēlu atturību un apstākļiem pieskaņotu laktu, ka neviena Franču Komēdijas naivo lomu tēlotāja to nebūtu labāk spējusi. Kamēr barons pavadīja priesteri līdz pat durvīm, viņa ar Diteilu atgriezās salonā. Tikko viņi bija aiz portjeras, Diteils aplika roku ap Silviānas vidukli un mēģināja noskūpstīt uz lūpām. Silviāna tomēr vairījās no šī skūpsta, jo zināja, cik Diteils vieglprātīgs, un pie tam viņam taču vajadzēja vispirms nopelnīt viņas labvēlību.

Kad Pjērs, par saviem panākumiem pārliecināts, vienmēr vēl tai pašā fiakrā sēdēdams, nokļuva pie princeses dc Hartas savrupmājas Klebēra gatvē, radās atkal kavēkļi. Ielu aizsprostoja karietes ar viesiem, kas steidzās uz muzikālo rīta sarīkojumu, un nama durvīs, kas bija greznotas sarkaniem samta aizkariem līdzīgi pieņemšanas teltij, drūzmējās tāda ļaužu plūsma, ka tās šķita nesasniedzamas. Kā viņam tur iekļūt un turklāt vēl sutanā? Kā viņš varētu sastapt princesi de Hartu un lūgt atļauju vienu brīdi parunāties ar baronesi Divijāru? Satraukumā Pjers nemaz nebija padomājis par šīm grūtībām. Pjērs izlēma aiziet kājām līdz durvīm un pašlaik pārdomāja, kā nepamanītam ieslīdēt burzmā, kad pēkšņi kāda jautra balss likām viņam pagriezties.

— Ak, abata kungs, vai tas ir iespējams? Tātad es jūs atkal sastopu šeit!

Tas bija mazais Maso. Viņš iznira visur un, ja bija saslimis «ar hroniku slimību», kā pats mēdza teikt, tad vienā dienā uzradās desmit vietās — parlamenta sēdē, apbedīšana, kazās, svētkos vai seru svinībās.

— Abata kungs, jus laikam gan nākat pie mūsu laipnās princeses, lai noskatītos skaisto mauriešu dejās?

Viņš zobojās, jo par maurietēm dēvēja sešas spānietes, kas ar savu gurnu liegi šūpojošām kustībām izraisīja skatītājos saldkaisles kvēli un pievilka Folī-Beržēra teātrim vai visu Parīzi. Galvenais valdzinājums šajā sarīkojumā bija, ka šīs meičas rezervēja saloniem vēl brīvākas dejas, kuru baudkāro izlaidību nebūtu pieļāvis neviens teātris. Tāpēc visa dižciltīgā Parīzes sabiedrība metās pie drosmīgajām, ekscentriskajām namamātēm, kuras, līdzīgi princesei de Hartai, pa lielākajai daļai bija ārzemnieces un kuras nebiedēja it nekas, kam vien piemita pievilkšanas spēks.

Kad Pjērs paskaidroja mazajam Maso, ka viņš vēl joprojām cenšas nokārtot vienu un to pašu jautājumu, žurnālists ļoti laipni piesolījās Pjēru pavadīt. Viņš labi pārzināja dzīvokli, ieveda garīdznieku pa blakus durvīm un aizvadīja to pa gaiteni priekštelpas stūrī līdz pat lielā salona durvīm. Augstie zaļlapainie stādi, kas greznoja priekštelpu, gandrīz paslēpa skatieniem ienācējus.

— Nekustieties no vietas, mans dārgais abat. Iešu izlūkot, vai nevarēšu kaut vai no zemes izraut jums princesi. Un tad jūs uzzināsiet, vai baronese Divijāra jau ir šeit.

Pjēru visvairāk pārsteidza gaismai slēgtā savrupmāja, logi bija aizvērti, vissīkākās spraugas aizbāztas, lai neielauztos neviens gaismas stariņš, un visās telpās mirdzēja pārmērīgi gaišas elektriskās spuldzes. Šeit virmoja liels karstums, un stipras smaržas, ko izplatīja ziedi un sievietes, piesātināja tveicīgo gaisu. Apžilbušajam, gandrīz pēc elpas slāpstošajam Pjēram šķita, ka viņš ienācis kādas iedomu pasaules krāšņā izpriecu zaņķi, kur savu sapni īsteno baudkārā Parīze. Paceldamies uz pirkstgaliem, viņš saskatīja caur atvērtajām salona durvīm tur jau sēdošo sieviešu muguras, veselas rindas gaišmatainu un melnīgsnēju pakaušu. Droši vien maurietes bija sākušas jau pirmo deju. Dejotājas nebija redzamas, bet pēc šiem pakaušiem, kas trīsēja kā stiprā vēja pūsmā, varēja spriest par izaicinošām, saldkaislām dejas kustībām. Tad nošalca smiekli un. kā vētras brāzieni izskanēja bravo saucieni, tā bija neizsakāma satraukuma pilna kņada.

— Nav iespējams nokļūt pie princeses, jums jāgaida mazliet, — ierunājās Maso, kurš tikko bija atgriezies,

sastapu Jansenu, un viņš man apsolīja princesi atvest

šurp... Vai jūs pazīstat Jansenu?

maso sāka mēļot pa daļai aiz amata paraduma, pa daļai sev pašam par prieku. Princese bija viņam laba draudzene. Pagājušajā gadā, kad viņa tikko bija ieradusies Parīzē un apmetusies savā greznajā savrupnamā, Maso aprakstīja avīzēs viņas sarīkotās pirmās viesības. Maso zināja visu patiesību par princesi, cik nu vispār bija iespējams uzzināt. Viņa droši vien bija bagāta, jo izdeva bezgala daudz naudas. Viņa esot bijusi arī precējusies un pat ar īstu princi — un, bez šaubām, tas esot viņas vīrs arī vēl tagad, lai gan viņa pati stāstīja, ka esot atraitne, bet visiem bija gluži skaidrs, ka skaistais princis atradās pastāvīgos ceļojumos ar kādu dziedātāju. Bet tas, ka pati princese ir ākstīga, jukusi sieviete, tas arī bija skaidrs, un par to nebija vairs ko runāt. Būdama pietiekoši izglītota, viņa vienmēr aizrāvās, pēkšņi pārmezdamās no vienas iegribas pie otras. Nespēdama ilgstoši aizrauties ar vienu jautājumu, viņa mainīja savas dīvainības un nekas to nesaistīja pastāvīgi. Kādu laiku viņa ar visu degsmi bija pievērsusies glezniecībai, pēc tam aizrāvusies ar ķīmiju. Pašlaik viņu valdzinot dzeja.

— Tātad jūs nepazīstat Jansenu?... Tas ir Janscns, kas viņu ierāva ķīmijā, sevišķi sprāgstvielu studijās. Iedomājieties tikai, viņas uztverē ķīmijai ir vienīgi nozīme ka līdzeklim anarhistu rokās... Domāju, ka viņa ir austriete, lai gan arvien jāapšauba tas, ko viņa apgalvo. Par Jansenu jāteic, ka tas sevi uzdod par krievu; man tomēr liekas, ka viņš ir vācietis... Ai, tas ir ļoti noslēgts, ļoti neizprotams cilvēks, kam nav savas pastāvīgas mītnes, nav pat varbūt sava vārda, — bīstams kungs, kura pagātne un dzīves gaita nav zināma. Man personīgi ir droši pierādījumi, kas liek domāt, ka viņš ir piedalījies briesmīgajā Barselonas atentātā. Katrā gadījumā, lūk, jau vesels gads, kopš to sastopu Parīzē, un viņš atrodas policijas uzraudzībā. Nekas mani neatbrīvos no pārliecības, ka viņš kļuvis par mūsu trakās princeses mīļāko, lai novērstu no sevis policijas aģentu uzmanību. Viņš izliekas, it kā dzīvojot šeit vienos priekos, ved šurp visādus dīvainus cilvēkus, dažādu tautību un dažādu nokrāsu anarhistus, kā, lūk, piemēram, Rafanēlu, to mazo, jautro resnīti — tur, viņš ir gan francūzis, bet labāk būtu, ja draugi piesargātos no viņa! Un tas tur ir Bcrgass —• spānietis; man šķiet, tas ir biržas spekulants, kura

biezās, baudkārās lūpas modina aizdomas! Bez tam vēl ir citi — dēkaiņi, bandīti — no visām četrām pasaules malām sanākuši!... Ak šīs ārzemnieku kolonijas! Ir jau arī daži dižciltīgi, neaptraipīti vārdi, dažas tiešām lielas bagātības, bet — vairāk par visu — kādi salašņas!

Tāds bija arī Rozamondas salons: šeit pulcējās ļaudis ar skanīgiem tituliem, īstie miljardieri, bet būtībā tas bija visdīvainākais starptautisko meļu un sabiedrības padibeņu jūklis. Un Pjērs domāja par šo internacionālo publiku, šo kosmopolītismu un nemitīgajiem svešinieku bariem, kas arvien vairāk un biežāk sablīvējās Parīzē. Protams, viņi brauca šurp, lai izklaidētos, kā jau dēku un prieka pilsētā, bet viņi to sagandēja vēl vairāk. Vai tiešām bija nepieciešams, lai pagrimtu šīs pilsētas, kas valdīja pār pasauli, vai bija nepieciešams visu kaislību, visu iegribu, visu baudu pieplūdums, šis no visas zemeslodes sanestais uzkrātais trūdājs, lai uz tā uzplauktu civilizācijas zieds visā savā daiļumā un gudrībā?

Tad ieradās Jansens, liels, kalsens jauns cilvēks, aptuveni trīsdesmit gadu vecs, ļoti gaišiem matiem, pelēki bālām, nežēlīgām acīm un smailu bārdiņu; viņa mati bija gari, cirtaini, un blāvā, it kā miglas aizplīvurotā seja šķita vēl garāka, nekā bija. Viņš diezgan slikti runāja franciski, pie tam klusā balsī un bez jebkādiem žestiem. Jansens ziņoja, ka neesot iespējams princesi atrast, lai gan meklējis to visur. Varbūt kāds no viesiem viņu aizkaitinājis un viņa uzgājusi augšā, ieslēgusies savā istabā un guļot, lai jau ielūgtie viesi paši kavē sev laiku, kā tiem patīk.

— Lūk, bet te taču viņa ir, — pēkšņi iesaucās Maso.

Rozamonda tiešām stāvēja vestibilā, raudzīdamās visapkārt, it kā gaidīdama kādu. Viņa bija maza, trausla, drīzāk neparasta nekā skaista ar savu šauro seju, juras-zaļajām acīm, kustīgā deguntiņa apveids bija maigs, bet mute pārāk liela, ar asinssarkanām lūpām, aiz kurām mirdzēja brīnišķīgi zobi; princesei šodien bija mugurā debeszils, sudraba vizuļiem apšūts tērps, uz rokām sudraba aproces un pelēcīgi dzeltenajos matos sudraba slīpi ņ a, zem kuras spraucās sprogas un sīkas sprodziņas visādos pārgalvīgos veidojumos, it kā plīvojot nepārtrauktā vēja pūsma.

— Darīšu visu, ko jūs vēlaties, abata kungs, — Rozamonda uzrunāja Pjēru, tikko bija uzzinājusi viņa ierašanās iemeslus. — Ja jūsu veco vīru neuzņems mūsu pa-

tversmē, sūtiet man viņu šurp, es viņu pieņemšu. Gan jau viņu šeit kaut kur novietošu.

Vienmēr vēl satraukta, viņa raudzījās uz durvīm. Kad ......Ieris vaicāja, vai baronese Divijāra jau ieradusies,

viņa iesaucās:

Nē, man par lielu pārsteigumu viņas vēl nav. Viņai taču jāatved šurp savi abi bērni... Vakar Hiacints man iīnlcikti apsolīja ierasties.

Hiacints bija viņas jaunākā jūsma. Ja viņas aizrautību N ķīmiju bija nomainījusi pēkšņi pamodusies interese par dekadentisko un simbolistisko dzeju, tad pamats tam bija t.ids, ka viņa kādu vakaru, runājot ar Hiacintu par okul-li tiem, bija saskatījusi jaunajā cilvēkā neparastu skais-ļumu, atklājusi, ka viņā iemiesojies Nerona klejojošās dvēseles astrālais skaistums. Viņa vismaz izteicās, ka visas pazīmes par to liecinot.

Pēkšņi viņa atstāja Pjēru.

— Ak, beidzot taču, — princese murmināja atvieglota un laimīga.

Viņa steidzās pie durvīm. Ienāca Hiacints ar savu māsu Kamilu. Bet jau uz sliekšņa viņš sastapās ar draugu, kura dēļ bija šurp nācis, — ar jauno lordu Elsonu, bālu un vārgu efēbu, kam bija matu sasukājums kā sievietei; tikai ar lielu piepūli Hiacints atļāvās pievērst skatienu Rozamondai, atzīt viņas laipno saņemšanu, jo viņš izteicās, ka sieviete esot netīrs, zemisks dzīvnieks, kas aptraipot vīrieša garu tāpat kā miesu. Sarūgtināta par šo saltumu, princese sekoja abiem jaunekļiem un iegāja ar tiem smaržu piesātinātajā, svelmainajā salonā.

Maso bija tik laipns aizturēt Kamilu, lai atvestu to pie Pjēra, kuru pārņēma izmisums, atskanot meitenes pirmajiem vārdiem.

— Kā, cienītā jaunkundze, vai tad mātes kundze jūs nepavadīja šurp?

Jaunā meitene, kā parasti ģērbusies tumšā, šoreiz zilganzaļā tērpā, bija nervoza, acis mirdzēja ļauni, balss skanēja šņācoši, un, kad viņa dusmās izslēja sīko, mazo augumiņu, viņas kroplums kļuva vēl redzamāks — kreisais plecs bija augstāks nekā labais.

— Nē, viņa nevarēja... uzlaikošana pie drēbnieka. Mēs aizkavējāmies mazliet izstādē, un tāpēc inums vajadzēja, šurpu braucot, māti atstāt pie Salmona.

Kamila bija pūlējusies ar visu savu prasmi stiept garumā gleznu izstādes apmeklējumu, jo arvien vēl cerēja

izjaukt mātei satikšanos Matiņona ielā. Tagad Kamila bija nikna, ka māte tomēr pratusi veikli atbrīvoties no viņas, melojot par uzlaikošanu.

— Bet, ja es tagad tūlīt aizsteigtos pie Salmona, varbūt man izdotos iesūtīt savu karti? — Pjērs vientiesīgi jautāja.

Meitene skarbi iesmējās, tik uzjautrinoša viņai šķita šī doma.

— Diezin vai jūs viņu tur sastapsiet. Viņai ir vēl otra steidzīga tikšanās un viņa droši vien ir jau tur.

— Ak dievs, nu tad es viņu gaidīšu šeit. Viņa droši vien atbrauks jums paka], vai ne?

— Mums pakaļ, ak nē, es jums saku, viņa ir aizņemta — viņai ir vēl otra svarīga satikšanās. Mēs ar brāli brauksim vieni paši mājās.

Kamilas sāpīgo ironiju padziļināja aizvien vairāk pieaugošais rūgtums. Sis priesteris ar saviem naivajiem jautājumiem taču nesaprata, ka viņš plosa viņas sirdi kā ar nazi! Viņam taču tomēr vajadzēja to zināt, jo visa pasaule to zināja.

— Ak, cik tas ir nepatīkami, — Pjērs atsāka tik skumji, turklāt viņam asaras sariesās acīs. — To visu daru nelaimīgā vecā cilvēka labā, par kuru es rūpējos no paša rīta. Jūsu tēva kungs man iedeva vēstulīti, un 2crāra kungs man teica ...

Te viņš samulsa, un dievišķā neziņā par pasaulīgo dzīvi, savas vienīgās aizrautības — tuvākā mīlestības vajāts, Pjērs pēkšņi atģidās un saprata visu.

— Jā, es tikko runāju ar jūsu tēva kungu un de Kensaka kungu.

— Es zinu, zinu, — Kamila atbildēja ar cietējas meitenes smaidu, kura saprot visu. — Labi, abata kungs, ja jūs esat vēlreiz uzmeklējis tēvu un saņēmis no viņa mātei adresētu vēstulīti, tad jums jāgaida, kamēr māte nokārto savus darījumus... Reizēm viņa paliek ilgi. Jūs varētu iegriezties ap pulksten sešiem mūsu mājā, bet šaubos, ka jūs viņu tad sastapsiet, droši vien darījumi viņu aizturēs.

Kamilas acīs dzirkstīja ļaunas guntiņas, katrs viņas vārds bija dzeļošu nievu pilns, ass kā duncis, ar kuru tā bija gatava caururbt savas mātes vēl pielūgsmes cienīgo kaklu. Protams, nekad viņa nebija vēl tik ļoti nīdusi skaisto māti, nekad vēl nebija tik ļoti apskaudusi mātes skaistumu, tās priekus un laimi būt mīlētai. Un izsmiekls, kas plūda no Kamilas jaunavīgajām lūpām, nevainīgajam priesterim klausoties, šķita kā dub|u straume, kur meitene gribēja nogremdēt savas sāpes.

Atgriezās Rozamonda, drudžaini satraukta, kā mūžīga vēja virpata. Viņa aizveda Kamilu sev līdzi.

— Bet, mana mīļā, nāc taču! Viņas ir apbrīnojamas, aizraujošas, burvīgas!

Jansens un mazais Maso sekoja princesei. Izdzirduši, ka maurietes atsāk savas dejas, saskrēja visi vīrieši no blakus telpām un grūstīdamies drūzmējās salonā. Šoreiz tas bija galops, par kuru sačukstējās visa Parīze, mežonīgi auļi, kur dejotājas lēca, izgrūzdamas kliedzienus, kas atgādināja miesaskāres pārņemtu ķēvju zviedzienus zem pātagas cirtieniem; Pjērs redzēja, kā sakustējās un grozījās uz visam pusēm galvu rindas, viņš redzēja gaišmatainos un tumšos pakausīšus, kuriem pāri šķila aizšalcam stipra vējpūta. Elektrisko spuldžu svelme telpā ar slēgtiem logiem aizdedza kvēlošu sārtu, no kura cēlās augšup cilvēku miesas izgarojumi. Visi it kā pamira, tad skanēja atkal smieklu šaltis un bravo saucieni, tā bija neapvaldīta saldkaisle un izvirtība.

Izgājis atkal uz ietves, Pjērs mirkli sastinga, acu plaksti viņam raustījās un viņš bija pārsteigts, ka ārā ir gaiša diena. Pulkstenis rādīja tūlīt pusčetri, viņam vēl bija jāgaida aptuveni divas stundas, iekams varēja ierasties Godo de Moruā ielas namā. Ko tagad iesākt? Viņš atlaida fiakru un izlēma iet pār Elizejas laukiem kājām gluži lēnām, lai kaut kā aizpildītu laiku. Varbūt šī pastaiga remdēs drudža karstumu, kas kaisa viņa rokās un kas lika no jauna uzliesmot viņa sirdī tuvākā mīlestībai, kaut arī viņš, sākot jau no paša rīta, sastapa bez mitas augošus kavēkļus. Priesteri nu urdīja tikai nemiers ātrāk paveikt labo darbu, par kura izdošanos viņš tagad jutās pilnīgi drošs. Pjērs piespieda sevi iet lēnākiem soļiem, kā jau tas pieklājas pastaigā pa šo brīnišķīgo avēniju, kuru bija nosusinājusi spožā saule un atdzīvinājuši līksmo ļaužu bari zem zilajām debesīm, kas mirdzēja atkal vieglā, pavasarīgā dzidrumā.

Viņam bija velti jāzaudē divas stundas laika, kamēr saltajā pažobelē nelaimīgais Lavēvs savās skrandās cīnījās ar nāvi. Pēkšņi sašutums, spējš nepacietības uz-plūds sagrāba Pjēru, neatvairāma bija dziņa skriet un uzmeklēt tūlīt baronesi Divijāru, lai saņemtu no tās glābiņu nesošu rīkojumu; viņš nojauta, ka tā ir tepat tuvumā, kādā no šīm klusajām ielām; kāds nemiers, kādas izmisuma pilnas dusmas viņu pārņēma apzinoties, ka viņam jāgaida, lai glābtu cilvēka dzīvību, kamēr baronese nokārto savus personiskos darījumus, par kuriem minēja baroneses meita, raidot tik ļaunus skatienus! Pjēram šķita, ka viņš dzird sabrukuma grandas, tur taču gruva un grīļojās buržuāziskā dzimta, tēvs atradās pie paklīdušas sievietes, māte — mīļākā rokās, brālis un māsa, zinādami to visu, slīdēja lejup, viens — glupā netiklības zaņķi, otra — niknumā, sapņodama atvilt mātei mīļāko, lai tas kļūtu par vīru viņai — meitai. Karietes brauca ātros rikšos pa gaviļ-pilno avēniju, grezni ģērbtais pūlis aizplūda pa sānu alejām; visi šie cilvēki bija līksmi un lepni, un, šķita, tiem nepavtdēja doma, ka galu galā kaut kur atvērsies bezdibenis, kurā tie visi, kūleņus mezdami, nogāzīsies un pazudīs.

Kad Pjērs sasniedza vasaras cirka augstieni, viņš pārsteigts atkal pamanīja Saivā, kas sēdēja uz kāda sola. Strādnieks droši vien bija cietis neveiksmi un aiz bada un veltīgas darba meklēšanas galīgi paguris. Zem viņa svārkiem vienmēr vēl rēgojās puns, bez šaubām, maizes gabals, kuru viņš nesa uz savu mītni. Muguru atspiedis pret solu, gar sāniem nošļukušām rokām viņš sapņainām acīm noskatījās dažu mazu bērnu rotaļā, kā tie ar lāpstiņām cītīgi raka un ar pūlēm cēla smilšu kalniņus, un tad — ar kājas spērienu tos apgāza. Saivā iekaisušie plaksti kļuva mitri, neizsakāmi maigs smaids atplaiksnījās viņa vārgajās, bezkrāsainajās lūpās. Šoreiz Pjērs, nemiera pārņemts, gribēja strādnieku uzrunāt, izvaicāt. Bet Saivā piecēlās, tam neuzticēdamies, un aizgāja cirka virzienā, pašlaik tur beidzās koncerts; viņš aizvilkās garām krāšņās celtnes vārtiem, šeit taču divi tūkstoši vienkopus sablīvēti laimīgi cilvēki klausījās mūziku.

V

Nonācis pie Vienprātības laukuma, Pjērs pēkšņi atcerējās satikšanos, kuru bija norunājis ar abatu Rožu pulksten četros Madlēnas baznīcā un kuru bija aizmirsis savās drudžainajās rūpēs. Bija jau vēls, un, laimīgs, ka šī tikšanās aizpildīs laiku un piespiedīs viņu paciesties, Pjērs pasteidzināja soļus.

Ieejot baznīcā, Pjcru pārsteidza tur valdošā gandrīz pilnīgā nakts tumsa. Dega tikai dažas sveces, lielas ēnas

klājās pār jomu, un pustumsā skanēja ļoti skaļa, ļoti kaidra balss nemitīgā plūdumā; sākumā neskaitāmo klausītāju vidū nevarēja neko «atšķirt, viss saplūda blāvā, miglainā uzmanībā sastingušu galvu jūklī. Monsenjors Martā tavēja kancelē un beidza savu trešo sprediķi par «jauno garu». Divi pirmie sprediķi bija izraisījuši lielu atsaucību, un visa Parīze bija šeit — augstākās sabiedrības dāmas, politiskie darbinieki un rakstnieki, visus aizrāva oratora daiļrunība, kvēlie, sirsnīgie vārdi un cēlās kustības kā slavenam aktierim.

Pjērs negribēja traucēt sasprindzināto uzmanību un trīsošo klusumu, kur atskanēja vienīgi priestera balss. Viņš izlēma meklēt abatu Rožu vēlāk un apstājās blakus kādam pīlāram. Ieslīps, gaistošs rietošās saules stars, kas krita caur logu, apspīdēja tieši runātāju; tas bija liela, plecīga auguma priesteris baltā stiharijā, tikko jaušami iesirms, lai gan jau bija pāri piecdesmitiem. Viņa sejas vaibsti bija skaisti, acis melnas un dzīvas, lielais, valdonīgi veidotais deguns un it sevišķi zods un mute bija stingri un pavēloši. Kas visai valdzināja un saistīja pie viņa ļaužu sirdis, tā bija priestera pievilcīgā āriene, pastāvīgā, izcilā laipnība, kas pavēlošo, bargo sejas izteiksmi mīkstināja un it kā aizplīvuroja.

Pjērs pazina Martā kopš'tiem laikiem, kad tas bija kirē Svētās Klotildes baznīcā. Viņš droši vien bija itālietis, lai gan bija dzimis Parīzē, kur beidzis Svētā Silpīcija semināru ar vislabākajām atzīmēm; Martā bija ļoti gudrs, ļoti godkārs un tik rosmīgs, ka darīja nemierīgu savu augstāko priekšniecību. Kad viņš kļuva par Persepolisas bīskapu, viņš nozuda, pavadīdams piecus gadus Romā; ko viņš tur darīja, palika nezināms. Kopš atgriešanās viņš pārsteidza Parīzi ar savu nemitīgo, veiklo ticības propagandu, nodarbodamies ar vissarežģītākajiem jautājumiem un bīskapijā būdams ļoti iemīļots, kļuva visvarens. Ar apbrīnas cienīgiem panākumiem viņš desmitkāršoja parakstu vākšanu naudas ziedojumiem, lai pabeigtu Svētās Sirds baznīcas celtni. Nekas viņam nebija par grūtu — ne ceļojumi, ne sprediķi, ne sapulces vai skriešanas pie ministriem vai pat pie ebrejiem un brīvmūrniekiem. Pēdējā laikā viņš bija savas darbības apjomu vēl paplašinājis; viņš gribēja samierināt zinātni ar katolicismu, visu kristīgo Franciju apvienot gluži kā republikā, sludinādams visur pāvesta Leona XIII politiku, lai panāktu baznīcas galīgo uzvaru.

Par spīti visiem monsenjora panākumiem, iespaidīgais un laipnais vīrs Pjēram nepatika. Viņš bija monscnjoram Martā pateicīgs tikai par vienu — ka tas bija licis labo abatu Rožu iecelt par vikāru Svētā Pētera baznīcā Mon-martrā; protams, monsenjors to darīja, lai novērstu skandālu, kas draudēja vecajam priesterim par viņa pārak lielo labdarību. Tagad, redzot monsenjoru Martā Madlēnas baznīcas plaši pazīstamajā kancelē turpinām sākto iekarotāja gājienu, Pjērs redzēja to atkal tādu, kādu ieraudzīja pagājušā pavasarī Divijāru mājā, kad tas ar savu parasto veiklību pievērsa baronesi Evu katolicismam, kas bija viņa skaistākais triumfs. Kristības notika šai pašā baznīcā, un ceremonija bija izmeklēti krāšņa, kas izvērtās par īstiem svētkiem, kādus mēdz sarīkot visu lielo Parīzes svinību neiztrūkstošajiem skatītājiem. Žerārs, asarām ritot, bija nokritis ce|os, bet barons līksmoja kā labs laulāts draugs, kurš jūtas laimīgs, redzot, ka reliģija beidzot ienes pilnīgu saskaņu viņa laulības dzīvē. Atsevišķās klātesošo grupās dzirdēja stāstām, ka Evas ģimene, patiesību sakot, viņas tēvs, vecais Justus Steinbergers, nemaz neesot sevišķi dusmīgs par šo notikumu; viņš ironiski teicis, ka pārāk labi pazīstot savu meitu, lai to novēlētu pat niknākajam ienaidniekam. Bankās taču esot arī tādi vekseļi, kurus patīkami nodot diskontēt sāncenšiem. Ietiepīgi cerēdams uz savas ģimenes panākumiem, Justus droši vien par mierinājumu sava pirmā aprēķina neveiksmēm iestāstīja sev, ka tāda sieviete kā Eva radīs šķelšanos kristīgā ģimenē un beigās visa nauda un vara nokļūs ebreju rokās.

Sī vīzija Pjēra atcerē izgaisa, un monsenjora Martā balss pieauga skanīgumā; auditorijai sasprindzināti klausoties, priesteris slavēja jaunā laikmeta gara labo ietekmi, kas beidzot atnesīs Francijai mieru un atdos tai agrāko stāvokli un spēku. Vai drošas pazīmes nevēstīja no visām pusēm šo atdzimšanu? Jaunais laikmeta gars — tas taču nozīmēja jaunu ideāla atmodu, dvēseles protestu pret zemisko materiālismu, apgarotības uzvaru pār neķītro literatūru; jaunais laikmeta gars — tas nozīmēja atkal savā īstajā vietā nostādītā zinātne, kas būtu samierinājusies ar ticību, sākot no tā brīža, kad zinātne būs atteikusies ielauzties reliģijas svētajās robežās; jaunais laikmeta gars — tā būs tēvišķīgi saņemtā, leģitimētā demokrātija, ko savukārt atzīs arī baznīca kā sirsnīgi mīlēto meitu. Un visu pasauli tad pāršalks idilliska vēsma, un baznīca

atvērs savu sirdi visiem saviem bērniem, un virs zemes valdīs tikai vienprātība un prieks, ja tauta, paklausot jaunajam laikmeta garam, kalpos mīlestības dievam tāpat, kā tā bija kalpojusi saviem karaļiem, atzīdama vienīgā dieva varu, kas ir neaprobežots valdnieks pār miesu un dvēseli.

Tagad Pjērs klausījās uzmanīgi un vaicāja sev, kur gan viņš jau ir dzirdējis šos pašus vārdus. Un pēkšņi viņš atcerējās: viņam šķita, ka dzird atkal savu pēdējo sarunu ar monsenjoru Nanī Romā. Tas taču bija demokrātā pāvesta sapnis, kas, atteicies no zudušā monarhijā, centās iekarot tautu. Vai tagad, kur varenais Cēzars bija uzvarēts, pāvests nevarētu īstenot savu mūžseno godkāri būt imperators un augstākais priesteris, vienīgā pilntiesīgā dievība zemes virsū? Tas taču bija bijis arī viņa — Pjēra sapnis, kuru viņš savā apustuļa vientiesībā kādreiz sapņoja, rakstīdams grāmatu «Jaunā Roma», — viņa sapnis, no kura viņu tik skarbi bija atmodinājusi reālā mūsdienu Roma. Būtībā visa šī priesteru politika, kura — sīksta un elastīga — bija jau gadsimtus pārlaidusi, neatlaidīgi tiekdamās pēc iekarojumiem un apņēmusies no visa gūt sev labumu, bija liekulīga melu politika! Un pēkšņi šāds pagrieziens — baznīca nāk pretim zinātnei, demokrātijām un republikām, cieši apņēmusies tās aprīt, — ja tikai baznīcai dos laiku! Jā gan, jaunā laikmeta gars bija tas pats vecais kundzības gars, kas nemitīgi vienmēr atjaunojas, aizvien tikpat alkatīgi cenzdamies uzvarēt un gūt varu pār pasauli!

Pjēram šķita, ka klausītāju vidū viņš saskata vairākus deputātus, kurus bija redzējis parlamentā. Vai šis liela auguma kungs ar gaišo bārdu, kurš tik bijīgi klausījās, nebija viens no Monferāna piekritējiem? Stāstīja taču, ka Monferāns, kādreizējais melnsvārču nīdējs, tagad esot pieglaimojies garīdzniecībai. Sakristcjās sākās apslēpts pagrieziens, pienāca jaunas pavēles no Romas, jo vajadzēja taču pielabināties jaunajai valdībai un to iznīcināt, pakļaujot sev. Francija vēl joprojām bija baznīcas vecākā meita, vienīgā nācija, kas vēl bija vesela un pietiekoši stipra, lai kādu dienu atkal atjaunotu pāvesta laicīgo varu. Tāpēc vajadzēja ar to sadzīvot, vajadzēja to pievērst sev, kaut arī tā bija republikāniska. Sai sīvajā diplomātu godkāres cīņā bīskaps izmantoja ministru, kurš savukārt likās ļoti ieinteresēts gūt atbalstu no bīskapa. Un kurš kuru no viņiem aprīs? Un kādu lomu bija uzņē-

musies reliģija? — tā bija kļuvusi par vēlēšanu ieroci, par balsu vairākuma balstu, par izšķirīgo un slepeno pamatu ministra portfeļa iegūšanai vai paturēšanai. No dievišķās žēlsirdības šeit nebija ne miņas; Pjēra sirds pārplūda rūgtumā, atceroties neseno kardināla Beržero nāvi, kas bija pēdējais lielais svētais, Francijas bīskapijas skaidrais gars; kopš viņa nāves tur sastopami vienīgi intriganti un aprobežoti cilvēki.

Tikmēr sprediķis bija gandrīz beidzies. Dedzīgiem nobeiguma vārdiem monsenjors Martā norādīja uz Svētās Sirds baziliku, kas atradās uz Svētā Mocekļu kalna, krustam paceļoties pāri Parīzei, viņš norādīja arī uz pašu vareno Parīzi, kas, no dievišķā jaunā laikmeta gara dvesmas saņemot morālu visspēcību, kļūšot atkal kristīga, kļūšot pasaules valdniece. Klausītāji, nevarēdami aplaudēt, jūsmīgi murminot, izteica savu piekrišanu; viņi jutās aplaimoti no šiem brīnišķīgajiem vārdiem, kas apmierināja visas intereses un visas sirdsapziņas. Tad monsenjors Martā cēli atstāja kanceli, bet stumdīto krēslu troksnis traucēja drūmo mieru baznīcā, kur dažas degošas sveces lipināja kā pirmās zvaigznes pie krēslainām debesīm. Vesela cilvēku straume, neskaidras, čukstošas ēnas, plūda ārā no baznīcas. Palika vienīgi dažas ceļos nometušās un lūgšanās iegrimušas sievietes.

Pjērs nekustēdamies pacēlās uz pirkstgaliem, mēģinādams saskatīt abatu Rožu, kad pēkšņi viņam pieskārās kāda roka. Tas bija vecais priesteris, kas bija Pjēru ieraudzījis no tālienes.

— Es biju tur, pie kanceles, un jūs tūlīt pamanīju, mans mīļais dēls. Tomēr nolēmu pagaidīt, lai nevienu netraucētu ... Kādu skaistu runu teica monsenjors!

Vecais priesteris tiešām šķita bezgala aizkustināts, bet dziļu skumju izteiksmi pauda labsirdīgā mute un skaidrās bērna acis, kuru smaids parasti vērta gaišu viņa mīļo, apaļo sirmu matu ieskauto seju.

— Es baidījos, ka jūs neaizejat, ar mani neparunājis, jo man jums kaut kas jāsaka ... Jūs taču zināt to veco viru, pie kura es jūs šorīt sūtīju un par kuru es jūs lūdzu parūpēties... Nu, un, kad es atgriezos mājās, sastapu dāmu, kas man reizēm atnes mazliet naudas maniem nabagiem. Tad es iedomājos, ka trīs franki, kurus jums iedevu, ir tiešām pārak nožēlojama palīdzība, un šī doma mani tā mocīja kā sirdsapziņas pārmetumi, es beidzot nespēju atturēties un aizgāju pēcpusdien uz Vītolu ielu..,

Abats Rozs godbijīgi klusinaja balsi, lai netraucētu baznīcā valdošo dziļo kapeņu mieru. Viņš sāka stomīties, jo izjuta apslāpētu kaunu par savas priekšniecības aizrādijumu, kaunu, ka atkal iekritis nepārdomātas, aklas labdarības grēkā. Viņš nobeidza ļoti klusi, pats drebēdams.

— Tad, mans bērns, iedomājieties manas bēdas... Man bija pieci franki, ko iedot šim nabaga cilvēkam, bet es to atradu jau mirušu.

Pjēram pārskrēja drebuļi no pēkšņa satraukuma. Viņš nespēja aptvert notikušo.

— Kā — mirušu? Vecais vīrs miris, Lavēvs miris!

— Ak jā, es viņu atradu mirušu un kādā briesmīgā posta! Kā vecs kustonis, kas nokritis migā uz lupatu kaudzes, lai tur nomirtu. Neviens kaimiņš nav bijis tam klāt, viņš bija vienkārši pagriezies pret sienu. Un kāds tur kailums, kāds saltums, kāda vientulība, tur taču jā-1 nst sirdij, redzot, ka nabaga radījumam tā jāaiziet — bez viena glāsta! Sis skals man plosīja sirdi, un tā asiņo vēl tagad!

Satrauktais Pjērs sākumā vienīgi ar sašutuma pilnu kustību izteica protestu pret nežēlīgo sociālo cietsirdību. Var būt, ka nāvē bija vainojama maize, kuru viņš atstāja nelaimīgajam, varbūt vecais vīrs to bija pārāk negausīgi apēdis pēc tik daudzām bada dienām? Un vai tad šī nāve nebija drīzāk likteņa nolemta atpestīšana šai mūžīgā darbā un postā aizvadītajai dzīvei? Kāda nozīme šeit bija cēlonim? Nāve bija nākusi un atbrīvojusi cietēju.

— Es nenožēloju viņu, — Pjērs murmināja, — es nožēloju mūs, pārējos, visus mūs, jo mēs to noskatāmies un esam vainīgi šajās nejēdzībās.

Bet labais abats Rozs bija jau samierinājies, jo viņš atzina tikai piedošanu un cerību.

— Nē, nē, mans dēls, sacelšanās ir ļaunums. Ja mēs visi esam vainīgi, tad varam vienīgi lūgt dievu mums piedot mūsu vainu... Es jūs aicināju šurp, jo cerēju saņemt no jums labas ziņas, bet tagad atnācu pats un atnesu jums šo briesmīgo vēsti... Nožēlosim grēkus un lūgsim dievu.

Abats Rozs nokrita uz akmens plāksnēm blakus pīlāram, aiz melnajām, ar tumsu saplūstošajām sievietēm, kas bija nogrimušas lūgšanās. Priestera sirmā galva bija zemu noliekta, un viņš ilgi un pazemīgi lūdza.

Pjērs nespēja lūgt, tik ļoti viņu māca sašutums. Viņš

pat nenomētās ceļos, bet trīcēdams palika stāvot. Viņa sirds bija kā samalta un degošajās acīs nebija nevienas asaras. Lavēvs gulēja tur, uz savas skrandu gubas, miris, krampjaini sažņaugtām rokām, lai vēl spītīgi turētos pie mocekļa dzīves, bet Pjērs savā tuvāku mīlestības liesmā, savā apustuļa degsmē skraidīja pa visu Parīzi, lai sirmgalvim vakarā būtu tīra gulta un pajumte — ak, kāda briesmīga likteņa ironija! Viņš droši vien bija pie Divijā-riem siltajā, ar sudrabu rotātajā zilajā salonā, kamēr vecais vīrs mira; un nelaimīgā mirušā labā viņš steidzās uz palātu, pie grāfienes de Kensakas, pie Silviānas un Rozamondas; šī no dzīves tagad atsvabinātā, no visa posta izglābtā vīra dēļ viņš bija apgrūtinājis ļaudis, mulsinājis viņu savtīgumu, satraucis mieru un apdraudējis tiem priekus! Kādēļ vajadzēja skriet no parlamenta pekles uz ledaino salonu, kur stinga pagātnes putekļi, no buržuāzijas izlaidīgās uzdzīves uz kosmopolītiskās sabiedrības dīvainībām, — jo visur taču glābējs nonāk par vēlu un glābj cilvēkus tad, kad tie jau miruši? Cik gan smieklīgi pieļaut atkal no jauna iedegties žēlsirdības liesmai, tā nu bija pēdējā kvēle, no kuras Pjērs izjuta sevī vairs tikai pelnus. Šoreiz viņš pats sev šķita miris, viņš nebija nekas vairāk kā tukšas kapenes.

Un šis lielais, baigais tukšums, šī niecība, ko viņš bija izjutis šorīt pēc savas mises Svētās Sirds baznīcā, kļuva arvien dziļāka — kā bezdibenis. Līdz ar mānīgo, nevajadzīgo žēlsirdību jāsabrūk arī evaņģēlijam, un svētās grāmatas gals bija tuvu. Pēc gadsimtiem ilgiem, pacietīgiem mēģinājumiem Kristus atpestīšanas darbs ir cietis neveiksmi; pasaulei bija vajadzīga cita pestīšana, jo piekrāptajām, nelaimīgajām tautām slāpa pēc taisnības. Tautas negribēja vairs neko zināt par melīgo paradīzi, kuru piesolot tik ilgi bija tikusi aizplīvurota sociālā netaisnība; tautas prasīja, lai jautājumu par labklājību atrisinātu šepat zemes virsū. Bet kā? Ar kāda jauna kulta palīdzību? Ar kādu jaunu, laimīgu saskaņu starp dievišķības izjūtu un nepieciešamību cienīt un godāt dzīvi visā viņas varenībā un auglībā? Šeit sākās neatrisināmā, mokošā problēma, kurā priesterim, kas devis šķīstības zvērestu un sludināja aplamību, draudēja bojāeja, stāvot nomaļus no citiem cilvēkiem.

Tā bija baiga atziņa: Pjērs neticēja vairs žēlastības dāvanu iedarbībai, nepietika būt žēlsirdīgam, turpmāk jābūt taisnīgam. Pāri visam jāpaceļas taisnībai, un draus-mīgais posts zudīs, žēlsirdība šeit nav nepieciešama. Ciešanu pilnajā Parīzē, protams, netrūka atsaucīgu siržu; labdarīgās iestādes vairojās ātri, līdzīgi zaļajām lapām pilinājos pavasara saules staros. Bija taču nodibinātas labdarības iestādes visāda vecuma cilvēkiem, visādām draudošām briesmām, visādiem negadījumiem. Glāba taču bērnus, iekams tie vēl bija piedzimuši, jo rūpējās par mā-tēm; tad nāca silītes, bāriņu nami dažādām sabiedrības šķirām; kad cilvēks pieauga, labdarības iestādes viņu uzmanīja visu dzīvi un, jo vecāks cilvēks kļuva, jo vairāk par viņu rūpējās sabiedrība — vairojās patversmes, pa-jumtes, nabagmājas. Visas rokas stiepās pretim pamestajiem dzīves pabērniem, bez piederīgajiem palikušajiem, pat noziedzniekiem; bija taču arī visādas ligas vājo aizstāvībai, apvienības noziedzību novēršanai un arī nami, kuros uzņēma visus, kas savus pārkāpumus nožēlo. Bija taču visa labā veicināšanas iestādes, glābšanas, palīdzības nami un savienības, — būtu vajadzīgas neskaitāmas lappuses, lai uzskaitītu šo ārkārtīgo labdarības audzelību, kas aizrautībā dīgst uz Parīzes bruģa, kur labsirdība apvienojās ar pasaulīgo pašmīlu. Bet kas par to! Žēlsirdība lāču izlīdzina, skaidrina visu. Bet kāds baismīgs arguments ir šeit tas, ka šī labdarība tomēr ir pavisam smieklīga un galīgi lieka! Jo pēc tik daudz gadsimtiem ilgas kristīgās žēlsirdības darbiem neviena rēta nebija vel sadzijusi, posts bija tikai vēl audzis, sasniegdams neprāt i robežas. Nemitīgi pasliktinādamies, šis posts jau nobriedis tiktāl, ka esam nākuši pie atziņas — sociālā netaisnība nav izskaužama, nav arī mazināma ar labdarību — un no ši mirkļa tā nav paciešama vairs ilgāk nevienu dienu. Vai tiešām nepietika ar vienu aukstumā un badā mirušu sirmgalvi, lai sabruktu uz žēlsirdības dāvanām celtās sabiedrības sastatnes? Viena vienīga upura pietika, lai šo sabiedrību nosodītu.

Pjērs juta, ka sirds pārplūst rūgtumā, viņš nespēja vairs ilgāk palikt šai baznīcā, pār kuru arvien dziļāk lēnām grima ēnas, sedzot altārus un lielos, bālos, pie krustiem pienaglotos Kristus tēlus. Pār visu klājās tumsas auts, nebija nekas vairāk dzirdams, kā vienīgi gaistošu lūgšanu čuksti un ceļos nometušos, dziļajā tumsā neredzamo sieviešu žēlabas.

Pjērs tomēr vilcinājās aiziet, nepasakot ne vārda abatam Rozam, kurš cilvēku laimi un mieru savās vientiesīgi ticīgajās lūgšanās uzticēja neredzamā dieva labajai

gribai. Pjērs kautrējās abatu traucēt un nolēma doties projām, kad abats Rozs pats pacēla galvu.

— Ak, mans dēls, cik grūti būt saprātīgi labam! Mon-senjors Martā mani atkal izrāja, un, ja nebūtu dieva, kās visu piedod, tad man būtu jātric par savas dvēselēs glābšanu.

Mirkli Pjērs apstājās zem Madlēnas baznīcas segtās galerijas, milzīgo, režģa iežogoto kāpņu pašā augšā, kas pacēlās pāri laukumam. Viņam priekšā pletās Roajāla iela, kas sniedzās līdz pat Vienprātības laukuma plašajam līdzenumam, kur pacēlās obelisks un šalkoja divas strūklakas, un vēl tālāk Parlamenta blāvā kolonāde noslēdza apvārsni. Tā bija cēli dižena perspektīva zem skaidrajām debesīm, kas lēnām tinās vakara krēslā; ielas kļuva it kā plašākas, celtnes aizvirzījās kaut kur tālumā, un pār visu lija trīsošs viņsaules sapņa burvīgums. Nevienai pilsētai pasaulē nepiemīt šis Parīzes krēslas stundas daiļums, kad tuvā nakts atnes cilvēkiem nojautu par mūžības bezgalību.

Pjērs, lūkodamies tālē, kas pletās viņa acu priekšā, stāvēja nekustīgs, skumji vaicādams sev, kurp gan lai tagad iet, jo viss, ko viņš tik kvēli vēlējās jau no paša rīta, bija pēkšņi sagruvis. Vai viņš negribēja doties uz Divijāru namu Godo de Moruā ielā? Viņš to vairs nezi- 1 nāja. Tad atausa atmiņā satraukums un nežēlīgā likteņa ironija. Kādēļ gan turp steigties, ja Lavēvs miris? Kādēļ viņam nosist savu laiku, deldējot Parīzes bruģi, lai sagaidītu pulksten sešus? Doma, ka viņam ir miteklis un vienkāršāk būtu iet mājup, neiznira apziņā. Pjērain likās, j ka vēl jāpadara kaut kas ļoti svarīgs, lai gan viņš nezināja, kas īsti jādara. Sis kaut kas bija visur, tepat apkārt un arī tālu projām, tik neskaidrs un tik grūti risi- ļ nātns, ka laikam gan viņš to nekad neveiks. Smagiem I soļiem, dūcošu galvu viņš kāpa lejup pa kāpnēm, un 1 pēkšņa, ietiepīga doma viņu apsēda — brīdi pastaigāt puķu tirgū; tas bija vēlais ziemas tirgus, kad saldamas plauka pirmās acālijas. Dažas sievietes pirka vijolītes un I Nicas rozes. Pjērs vēroja ziedus, it kā viņu ļoti valdzinātu 1 šis smaržojošais, gleznais un trauslais skaistums. Tad g pēkšņi viņu sagrāba pretīgums un viņš devās projām 1 bulvāru virzienā-,

Pjērs gāja lēnām savā nodabā, nezinādams, kurp, nezi- | nādams arī, kādēļ viņš iet. Iestājusies tumsa viņu pārsteidza, it kā būtu negaidīta dabas parādība. Pacēlis acis |

pret debesīm, Pjērs izbrīnījās, ka tās jau liegi bālēja, bet tievas, melnās skursteņu caurules raibināja apvārsni bezgala daudzām svītrām; tad vēl viņš atklāja kādu dīvainību — pie visiem māju balkoniem bija izkārtnes lieliem zeltītiem burtiem, kuros vizmoja rietošā saule. Nekad vēl viņš nebija ievērojis fasāžu raibumu, izgleznotās logu inlis, nolaižamos aizkarus, rotājumus, kliedzošās afišas un greznos veikalus, kuri, kā visiem atklātie saloni un alkovi, bija atvērti spilgtajā apgaismojumā. Ielas vidū, gar ietvēm staip zilām, sarkanām un dzeltenām kolonnām un kioskiem — visur bija drūzma, biezs mudžeklis! Ekipāžas, dobji ritot, aizplūda kā šalkodama upe, un šo viļņojošo fiakru jūru no visām pusēm vagoja lielie, smagie, augstiem kuģiem līdzīgie omnibusi; kājnieku straume tecēja bez mitas pa abām ietves pusēm līdz pat ekipāžu riteņiem ka steidzīgas skudras no izvandīta pūžņa. No kurienes nāca visi šie |audis? Kurp brauca visas šīs ekipāžas? Cik tas apdullinoši un skumji!

Pjērs savu drūmo pārdomu varā neapzināti so|oja arvien tālāk un tālāk. Tuvojās nakts, un aizdegās pirmie gāzes radziņi; tā bija Parīzes krēslas stunda, kad tumsa vēl nav iestājusies, kad lielie, apaļie elektriskie kupoli iemirdzas dziestošajā dienā. Uz visām pusēm zaigoja spuldžu mestās dzirkstis, un veikali apgaismoja savus skatlogus. Drīz vien gar bulvāru ietvēm ekipāžu lukturu kustīgās zvaigznītes mirgoja kā slīdošs Piena Ceļš, ko apgaismoja laternas, rampas un žirandolas līdzīgi spilgtai saules gaismai dienā. Kučieru kliedzienos un gājēju burzmā šalca veikalnieciskās un kaislās Parīzes pēdējā steiga, cīņa bez žēlastības par mīlu un naudu. Sūrais dienas darbs bija pabeigts, līksmes pilnā Parīze kļuva gaiša, un sākās izpriecu nakts. Kafejnīcas, vīna tirgotavas un restorāni spulgoja vienās ugunīs, un aiz lielajiem, augstajiem spoguļstikla logiem bija redzamas gaiša metāla letes un netālu no durvīm mazi, balti galdiņi ar kārdinošiem, skaistiem augļiem un austeru groziņiem. Un šī Parīze, kas modās līdz ar pirmajām gāzes laternām, bija iedegusies baudkārā prieka jūsmā, ziedodama nesavaldītām iegribām visu, kas pērkams.

Pjēru tikko nenogāza. Vesels bars avīžu pārdevēju, skaļi piedāvādami vakara laikrakstus, metās šķērsām caur pūli. Sevišķi jaunais «Tautas Balss» numurs sacēla apdullinošu troksni, kas pārspēja pat riteņu dimas. Ik pa brīdim atskanēja dobju balsu saucieni: pērciet «Tautas

Balsi», jauns skandāls, Āfrikas dzelzceļi, maiņa ministrijā, trīsdesmit divi uzpirktie parlamentā un senātā! Sie virsraksti milzīgiem burtiem bija lasāmi visos laikrakstu numuros, kurus pārdevēji vicināja līdzīgi karogiem. Pūlis, turpinādams savus auļus, nepievērsa sevišķu vērību kliedzieniem, jo bija jau pieradis pie šiem ar negodu piesātinātajiem dubļiem. Pāris vīriešu apstājās un pirka laikrakstu, bet staigules, kas vēl nebija pusdienojušas, lēnām kustēdamās savos garajos svārkos un glūnēdamas uz kafejnīcu terasēm, gaidīja gadījuma mīļākos. Un šis apkaunojošais avīžnieku sauciens, kas cilvēku aptraipīja, kas bija pļauka sejā, šķita esam bēru zvans, kurš prieka nakts sākumā iezvana nācijas bojāeju.

Atkal Pjēra atmiņā atausa šīs dienas rīts, baigā māja Vītolu ielā, kur bija tik daudz posta un ciešanu. Acu priekšā atkal bija dubļainais, mēslu bedrei līdzīgais pagalms, pretīgās kāpnes, netīrie, saltie un kailie dzīvokļi, ģimenes, kas ķildojās barības dēļ, ko pat izbadējies suns nebūtu ēdis, mātes ar izkaltušām krūtīm, šūpodamas rokās brēcošus zīdaiņus, sirmgalvji kā nodzīti zirgi kaktos nokrituši, lai tur netīrumos nomirtu badā, un tad — Pjēra aizvadītās dienas plūsmā bija slīdējis garām arī krāšņums, miers un prieks salonos, kur viņš bija iegājis, — un viss finansiālās, politiskās augstāko aprindu Parīzes uzbāzīgais spožums. Tagad krēslas stundā viņš bija nokļuvis Parīzē — Gornorā, Parīzē — Sodomā, kas aizdedza savas gaišās ugunis naktij, visās šausmās līdzvainīgajai naktij, kuras smalkajos pelnos pamazām grima jumtu jūklis. Un šeit valdošā neģēlīgā necilvēcība brēca uz bālajām debesīm, kur skaidras un trīsošas mirdzēja pirmās zvaigznes.

Pjērs nodrebēja, raugoties netaisnības un sāpju kopā, raugoties visā, kas norisa virs zemes, — postā un noziegumos sabiedrības zemākajos slāņos un bagātībā un netikumos sabiedrības augstākajās aprindās. Buržuāzija negribēja nekā atdot no savas iekarotās, būtībā nozagtās varas, bet mūžīgi mānītā tauta, mēmais milzis, sažņaudza rokas dūrēs un kurnēdams atprasīja sev pienākošos daļu. Tā bija briesmīga netaisnība, kas piesātināja ar niknumu sabiezējušo tumsu. No kura mākoņa, kurā debesu pusē izšķilsies zibens? Pjērs gaidīja jau gadiem ilgi šo atriebēju zibens bultu, par kuru pauda dobji pērkona grāvieni visās debesu pusēs. Un, lai novērstu šo draudošo negaisu, viņš bija sarakstījis sirdsskaidru, cerību pilnu grāmatu un

tadvientiesībā devies uz Romu. Tagad visas cerības viņa sirdī bija mirušas, viņš juta, ka zibens spēriens nav novēršams, nekas vairs nespēja aizturēt katastrofu. Nekad viņš katastrofu nebija manījis tik tuvu kā tagad, kad vieni bija laimīgi savā nekaunībā, otri savā nelaimē izmisuši. Katastrofa brieda, tā noteikti pārsteigs kaislību pārsātināto Parīzi, kas steidza kurināt savu svelmaino krasni, tiklīdz iestājās vakars.

Brīdī, kad Pjērs pārguris un satraukts nonāca Operas laukumā, viņš pacēla acis. Kur tad viņš atradās? šeit, plašajā krustceļā, šķita pukstam lielās pilsētas sirds, kur no visām pusēm pa greznajām avēnijām saplūda tālo kvar-Ialu asinis. Pjērs vēroja, kā pie apvāršņa izzuda Operas avēnijas, Ceturtā septembra un Miera ielu spraugas, kur dziestošās dienas gaismā vēl blāvoja jau zvaigžņu dzirk-stīm nosētās debesis. Bulvāris saplūda ar laukuma bangojošo ezeru, kur sablīvējās ļaužu plūsma no blakus ielām, izveidojot bīstamus atvarus. Kārtībnieki veltīgi pūlējās, gājēju viļņi plūda, ekipāžu riteņi saķērās, zirgi saslējās pakaļkājās šai sabangotajā ļaužu jūrā, kas grandēja bez mitas kā okeāna negaiss! Tad, pamazām grimstot ēnās, iznira atsevišķi stāvošais Operas nams, milzīgs kā noslēpumains simbols, un uz tā pašā augšā pret bālajām debesīm pacēlās Apollons ar liru, pēdējā gaismas atspulga apmirdzēts. Visos namu logos iedegās gaisma, un no šiem tūkstošiem lampu, kas iemirdzējās cita pēc citas, šķita atlidojam līksme; līdz ar augošo tumsu radās arī vēlēšanās pēc atelpas, pēc veldzes, bet šur tur elektrisko spuldžu kupoli laistījās kā mēneši gaišajās Parīzes naktīs.

Kāpēc viņš atradās šeit? Pjērs to jautāja sev izbrīnījies un satraukts. Lavēvs taču bija miris, viņam atlika iet uz mājām, ierakties savā kaktā un aizvērt durvis un logus, jo viņš taču bija nederīgs radījums bez ticības un bez cerības, kam atlika vienīgi gaidīt savu pēdējo iznīcības brīdi. Ceļš no Operas laukuma līdz mazajai mājelei Neijī bija garš. Lai gan Pjērs bija galīgi pārguris, viņš negribēja ņemt fiakru, bet griezās atkal atpakaļ Madlēnas baznīcas virzienā un metās ļaužu drūzmā, ar asu smeldzi sirdī, lai padziļinātu vēl vairak savu brūci, piesātinātu sevi ar sašutumu un dusmām. Vai viņš neatradās tagad uz tā paša ielas stūra, tā paša bulvāra galā, kur mutuļoja atvars, kurā bija jānogrimst satrūdējušai pasaulei, vecajai sabiedrībai, jo viņš taču dzirdēja tuvā sabrukuma grandas uz katra soļa?

Pjērs gribēja šķērsot Skriba Ielu, bel viņu aizturēja gājēju sastrēgums. Greznas kafejnīcas priekšā divi liela auguma un ļoti netīri skrandaini avīžu puikas pārmaiņus izkliedza «Tautas balsi», viņu saucieni par skandāliem, uzpirktajiem parlamenta un senāta deputātiem izskanēja tik spalgā, griezīgā balsī, ka garāmgājēji sastājās barā. Pjērs izbrīnā atkal pamanīja kādu klīstošu, šaubu nomāktu vīru, kurā viņš pazina Saivā; mirkli paklausījies, tas tuvojās lielajai kafejnīcai, lai tur ieskatītos caur logiem. Šoreiz sastapšanās Pjēru pārsteidza, radīja viņā aizdomas, un arī viņš apstājās, izlēmis novērot turpmāko. Pjērs taču nevarēja iedomāties, ka redzēs Saivā iesoļojam kafejnīcā, apsēžamies pie viena no mazajiem galdiņiem siltumā, lampu mājīgajā gaismā — viņu, kurš izskatījās tik nožēlojams ar savu maizes gabalu, kas izspiedās kā puns zem vecās, noplīsušās vestes. Bridi Pjērs gaidīja. Tad viņš redzēja Saivā atkal aizejam tālāk gurdiem, lēniem soļiem, it kā šī gandrīz tukšā kafejnīca nebūtu tam piemērota. Ko gan šis vīrs meklēja, skriedams no paša rīta savās vientuļajās, trauksmainajās medībās, šķērsodams bagāto un līksmo Parīzi, kamēr bads mina viņam uz papēžiem? Viņš jau vilkās ar grūtībām, šķita, ka viņam nav vairs ne gribas, ne spēka. Galīgi nomākts, Saivā piegāja pie kāda kioska un brīdi atbalstījās pie tā. Tad viņš saņēmās un meklējošu skatienu turpināja ceļu.

Tad norisinājās starpgadījums, kas Pjeru galīgi saviļņoja. Kāds liels, plecīgs cilvēks, iznākdams no Komartena ielas, bija pamanījis Saivā un to uzrunājis. Priesteris mazliet samulsis pazina savu brāli Gijomu brīdī, kad tas nekautrēdamies paspieda strādniekam roku. Tas noteikti bija Gijoms ar kuplajiem, īsi apcirptajiem, jau sirmajiem matiem, lai gan tikko bija sasniedzis četrdesmit septiņus gadus. Kuplās ūsas bija vēl tumšas, bez viena sudrabota pavediena, un tas vērta ļoti uzņēmīgu viņa seju ar augsto pieri, kas atgādināja torni. Sī piere, kas pauda neatvairāmu gribu un loģisku saprātu — tāda pati raksturīga arī Pjērarn, — bija mantojums no tēva. Bet sejas apakšējā daļa vecākajam brālim bija spēcīgāk veidota, deguns lielāks, zods četrstūrains, mute liela un stingrām līnijām. B.'ila rēta, kāds sens ievainojums, stiepās pār kreisajiem deniņiem. Sī nopietnā, skarbā, no pirmā skatiena noslēgtā seja staroja vīrišķīgā labsirdībā, tikko lūpās alplaiksnījās smaids, atsedzot vēl skaistos, baltos zobus.

pjērs atcerējās, ko Teodora kundze bija viņam šorīt stāstījuši. Viņa brālis Gijoms, ko tik liels posts satrauca, bija Saivā iekārtojis savā mājā darbā uz dažām dienām, un ar to tad arī bija izskaidrojama ieinteresētā sejas izteiksme, ar kādu Gijoms šķita izvaicājam Saivā, bet mehāniķis, acīmredzot šīs satikšanās samulsināts, nemie-ngi mīņājās, it kā tam būtu steidzīgi atkal jāuzsāk savas rūpju pilnās gaitas. Mirkli šķita, ka Gijoms pamanījis

šo apjukumu, — droši vien pēc Saivā neveiklajām atbildēm, kuras saņēma. Viņš tomēr jāva strādniekam iet tālāk.

taču tūlit Gijoms arī pagriezās un noskatījās viņam pakaļ, kā viņš attālinājās nogurušā, spītīgā gaitā un iejuka pūlī. Domām, kas Gijomu nodarbināja, laikam gan vajadzēja but |oti nopietnām un neatvairāmām, jo viņš izlēma tūlit griezties atpakaļ un sekot Saivā iztālēm, it kā gribēdams pārliecināties par strādnieka ceļa virzienu.

Augošā nemiera satraukts, Pjērs bija novērojis šo scēnu. Tumšā nojauta, sasprindzinātās nelaimes nojausma un aizdomas, ko izraisīja pastāvīgās, neizskaidrojamās sastapšanās ar Saivā, pārsteigums, redzot savu brāli arī iejauktu šai dēkā, — tas viss urdīja Pjēru uzzināt, kas notiks, un, ja iespējams, atvairīt ļaunumu. Viņš nevilcinājās ne mirkli, bet piesardzīgi sekoja abiem vīriešiem.

Jauns satraukums pārņēma Pjēru, ieraugot Saivā un tam nopakaļ savu brāli Gijomu pēkšņi novirzāmies Godo de Moruā ielā. Kāds liktenis gan viņu — Pjēru — atveda atkal šai ielā, no kuras viņš drudžaini vairījās un no kuras viņu atturēja Lavēva nāve? Pjēra saviļņojums auga, kad, mirkli pazaudējis Saivā no sava redzes loka, viņš to atkal ieraudzīja stāvam uz ietves iepretim Divijāru savrupmājai, kur to bija jau redzējis šorīt. Lielie nama vārti bija pašlaik atvērti, jo tika labots iebrauktuves bruģis; strādnieki bija aizgājuši, un vārti stāvēja plaši atvērti vēlā vakara krēslā. Šaurā iela blakus mirdzošajam bulvārim slīga zilganā ēnā, kur šur un tur pavīdēja pa retai gāzes radziņa zvaigznītei. Garām gāja sievietes, un Saivā vajadzēja nokāpt no ietves, bet viņš tūlīt atkal uzkāpa uz tās, aizkūpinādams cigāra galiņu, ko bija pacēlis kaut kur zem kafejnīcas galdiņiem, un sastinga atkal iepretim sav-rupnamam nekustīgs un pacietīgās gaidās.

Drūmas aizdomas biedēja Pjēru, viņš vaicāja sev, vai nevajadzētu uzbilst šo vīru. Pjēru atturēja vienīgi brāļa klātbūtne, viņš bija to redzējis paslēpjamies kādas blakus mājas durvīs un vērojam apkārtni; Gijoms acīmredzot

— Nu, mans ml|ais, viņas tomēr ir vismaz vērtas tikpat daudz, kā tavs Zoržs Elsons, šī neizdevusies meitene! Un vispār, tu tikai lielies, un tu esi muļķis, ka nesadraudzējies ar princesi, viņa taču mirst aiz greizsirdības.

arī bija nolēmis iejaukties. Pjērs nomierinājās, neizlaižot no acīm Saivā; tas joprojām vēl stāvēja, lūkodamies uz vārtiem, tikai šad un tad novērsdams skatienu, lai pavērtos uz bulvāri, it kā gaidīdams kādu, kam no turienes jānāk. Beidzot tiešām parādījās Divijāru lando ar kučieri un kambarsulaini tumšzaļā livrejā ar zeltītām tresēm; lando vilka ļoti labs divjūgs — divi lieli, skaisti zirgi.

Ekipāžā, kas šaja stundā parasti atveda mājās tēvu vai māti, šovakar pretēji paradumam sēdēja abas Divijāru atvases — Kamila un Hiacints. Viņi atgriezās no princeses de Hartas sarīkojuma un tērzēja nepiespiesti, viņiem raksturīgajā mierīgajā bezkaunībā, kurā gribēja viens otru pārspēt.

— Sievietes man derdzas. Un viņu smaržas! Tfū, kā mēris! Un tad šī nejēdzība — šis nemitīgais apbērnošanās risks!

— Ak šī princese, atkal viena, kas mani beidz nost!

Hiacints bija nonācis līdz dzimuma noliegšanai, vārgā

liekulībā viņš tēloja atsacīšanos no visa. Kamila turpretim saniknota un drebēdama runāja drudžainā noskaņā. Pēc mirkļa viņa atsāka:

— Tu zini, māte taču ir tur, kopā ar viņu!

Viņai nebija vajadzības sīkāk izteikties, brālis viņu saprata, jo viņi taču brīvi un nepiespiesti apsprieda visu.

— Skaista uzlaikošana pie Salmona, vai ne?... Viņa izšļūca pa otrām durvīm ārā un tagad ir pie mīļākā.

— Kas tev ko iebilst, ja viņa ir kopā ar mūsu labo 2e-rāru? — mierīgi jautāja Hiacints.

Tad, juzdams, ka māsa palēcās uz sēdekļa, piebilda:

•— Tu viņu vēl joprojām mīli, tu vēlies viņu iegūt?

— Ja, es vēlos viņu iegūt, un es viņu dabūšu.

Sājos vārdos izskanēja viss neglītās, novārtā pamestās meitenes sašutums, visas ciešanas, apzinoties māti vēl tik skaistu, ka tā bija gatava nolaupīt viņai prieku.

— Tu viņu dabūsi, tu viņu dabūsi, — atsāka Hiacints, laimīgs, ka var pamocīt māsu, no kuras baidījās. — Tu viņu dabūsi, ja viņš piekāpsies tavām vēlmēm... Viņš taču tevi nemīl!

— Viņš mani mīl! — nikni attrauca Kamila. — Viņš ir laipns pret mani, un ar to man pietiek.

Hiacints bijās māsas drūmā skatiena, viņas mazo krop-Irs rociņu, kuru pirksti sažņaudzās kā plēsīga putna nagi. pēc īsa klusuma brīža viņš ievaicājās:

— Un ko par to saka tētis?

— Ak, tētis! Ko viņam teikt, galvenais, ja tikai viņš var būt no četriem līdz sešiem pie tās otras!

Hiacints sāka smieties. Savā starpā viņi šo aizraušanos sauca par tēva mazo kārumu. Kamila labsirdīgi par to uzjautrinājās, izņemot dienas, kad arī māte «mielojās» ārpus mājas.

Slēgtais lando bija iegriezies šķērsielā un tuvojās namam divu lielo zirgu pakavu skanīgajās dimās. Sai mirklī maza, gaišmataina meitene, gadus sešpadsmit, astoņpadsmit veca, kādas modistes izsūtāmā, ar lielu kartona kārbu uz rokas ātri šķērsoja ielu, lai iekļūtu vārtos pirms ekipāžas. Viņa nesa baronesei cepuri uri bija aizkavējusies, ejot pa bulvāri un ziņkāri lūkojoties apkārt; meitenei bija zilas acis kā neaizmirstulītes, rožains deguntiņš un aizvien smaidoša mute mazajā, valdzinošajā un mīļajā sejiņā. Sai mirklī, uzmetis pēdējo skatienu iando, Saivā ar vienu lēcienu atradās jau vārtu iebrauktuvē. Gandrīz tūlīt viņš atkal parādījās, iemeta vēl degošā cigāra galu notekā un nesteigdamies aizgāja, ienirdams miglainajā ielas tumsā.

Kas notika pēc tam? Pjērs vēlāk atcerējās — kāds Rie-tumstacijas ratiņstūmējs ar saviem ratiņiem negaidot bija aizgriezies lando priekšā un mirkli to aizturējis, bet izsūtāmā meitene nozuda vārtu telpā. Neizsakāmi nomākts, Pjērs bija vērojis savu brāli un redzējis, ka Gijoms, it kā tam pēkšņi būtu uzaususi gaisma un viss kļuvis skaidrs, savukārt meties vārtos. Pjērs, neko noteikti neaptverdams, juta tuvojamies kaut ko briesmīgu. Viņš gribēja skriet, kliegt, bet palika stāvam uz ietves kā pienaglots, ar tādu sajūtu, it kā kaklu tam žņaugtu kāda dzelžaina roka. Pēkšņi atskanēja pērkona grāviens, baismīgs sprādziens, it kā zeme atvērtos un tajā iebruktu zibens bultas trāpītais savrupnams. Visas kaimiņu māju logu rūtis sasprāga un skanēdamas kā krusas graudi bira uz ietves. Mirklī elles liesma ietina ugunī visu ielu, un putekļi un dūmi bija tik biezi, ka daži gluži apžilbušie garāmgājēji skaļi kliedza izbilī par šo pekli, kurā tie šķita grimstam.

Zibens bulta bija apgaismojusi notikušo arī Pjēram. Viņš atkal redzēja sev priekšā bumbu, kas bija izspiedušies uz āru no Saivā darbarīku somas, kas pati par sevi bezdarbībā bija tukša un nevajadzīga. Pjērs to redzēja zem

skrandainās vestes, redzēja punu, kuru viņš bija noturējis par maizes gabalu, ko strādniekam bija pagadījies atrast kaut kur un ko tas nesa uz savu mitekli izsalkušai sievai un bērnam. Izstaigājusi un apdraudējusi visu laimīgo Parīzi, tā bija atnākusi šurp pie neierobežoti pār visu naudu valdošās buržuāzijas sliekšņa un šeit sprāgusi, izraisot pērkona grāvienu. Sai mirklī Pjērs domāja vienīgi par savu brāli Gijomu un metās arī pats vārtu telpā, kur likās atvēries vulkāna krāteris. Sākumā Pjērs nekā neatšķīra, jo viss ietinās kodīgos dūmos. Tad viņš pamanīja pāršķeltas sienas, daļēji iebrukušu otro stāvu un izsistu, šķembām nosētu bruģi. IJz ielas stāvēja lando, kas tikko būtu braucis pa vārtiem, pilnīgi vesels, neviens zirgs nebija ievainots, un ratiem nebija nevienas skrambas. Bet, uz muguras pakritusi, uzšķērstu vēderu gulēja jaunā meitene, mazā gaišmatainā izsūtāmā meitenīte ar neskarto, daiļo sejiņu un skaidrajām acīm, katastrofas brīdī viņas smaids bija izbrīnā sastindzis; meitenei blakus mētājās zemē nokritusī kartona kārba, kuras vāks bija atvēries, un izkritusi skaista, rožaina, glezna, apburošiem ziediem rotāta cepurīte.

Gijonis, kā par brīnumu, bija palicis dzīvs un stāvēja kājās. Vienīgi no viņa kreisās rokas tecēja asinis, šķembas bija ievainojušas rokas locītavu. Osas bija apdegušas, sprādzienā viņš bija ticis notriekts pie zemes, viss ķermenis bija tik stipri satricināts, ka viņš drebēja kā lielā salā. Gijoms pazina savu brāli, viņš nemaz nebrīnījās, to ieraugot, jo tā jau tas parasti pēc lieliem negadījumiem mēdz būt, ka ar prātu neizskaidrojami notikumi šķiet kā liktenīgas sagadīšanās. Sis, tik ilgi neredzētais brālis bija šeit, tas bija pats par sevi saprotams, jo viņam taču vajadzēja šeit būt. Un, viss drebēdams, Gijoms uzsauca Pjē-ram:

— Ved mani projām, ved mani projām! Pie tevis uz Neijī, ak, ved mani no šejienes projām!

Tad, notikumu paskaidrojot, viņš pieminēja Saivā:

— Es jau noģidu, ka viņš man nozadzis vienu patronu, laimīgā kārtā tikai vienu, citādi viņš būtu uzspridzinājis gaisā visu kvartālu... Ak, nelaimīgais! Es nepaspēju laikā piekļūt, lai ar kāju samītu degli.

Ar skaidru apziņu, kas reizēm ataust briesmās, Pjērs, neteikdams ne vārda un nezaudēdams ne mirkli, atcerējās, ka namam vēl ir otra izeja uz Vinjona ielu. Viņš bija aptvēris nopietnās briesmas, kādās nokļūs brālis, ja to

Iejauks šai dēkā. Ātri aizvedis Gijomu Vinjonas ielas tumsā, Pjērs apsēja tam savu kabatlakatiņu ap rokas locītavu un lika tam paslēpt roku uz krūtīm zem vestes.

— Ved mani no šejienes projām, — atkārtoja Gijoms trīcēdams un drebēdams, — pie tevis uz Neijī... Ne pie manis.

— Jā, jā, esi gluži mierīgs. Pagaidi šeit vienu mirklīti, es dabūšu fiakru.

Lai ātrāk dabūtu fiakru, Pjērs steigā atveda brāli uz bulvāra, bet sprādziena grāviens bija jau sacēlis kājās visu kvartālu, zirgi slējās pakaļkājās, un baiļu pārņemtie cilvēki skrēja, kur pagadījās. Policijas a&enti bija jau atsteigušies, un saskrējušais pūlis aizsprostoja Godo de Moruā ielas ieeju, kas bija tumša kā bezdibenis, jo visas spuldzes bija nodzisušas; pa to laiku laikraksta «Tautas Balss» pārdevējs kliedza no jauna par Āfrikas dzelzceļu skandālu, par trīsdesmit diviem uzpirktiem parlamenta un senāta deputātiem, par drīzo ministrijas krišanu.

Beidzot Pjērs apturēja fiakru un pēkšņi izdzirdēja divu garāmgājēju vārdus, ko viens no tiem teica otram:

— Jā gan, ministrija! Lūk, šī bumba to atkal salāpīs!

Abi brāļi iekāpa fiakrā, kas aizripoja. Pāri šalkojošajai

Parīzei klājās nakts, melna, barga nakts, kuras zvaigznes aptumšojās dusmu un noziegumu miglājā, kas kāpa no pilsētas jumtiem. Skaļais kliedziens pēc taisnības izskanēja no visa tumšā apvāršņa un izskanēja arī baigo spārnu vēdās, kuras reiz dzirdēja arī Sodoma un Gomora.

OTRA GRAMATA

.

I

Mazā mājiņa nomaļajā ielā Neijī priekšpilsētā, kur neviens vairs nestaigāja kopš krēslas iestāšanās, šai tumšajā nakts stundā grima dziļā snaudā; logu slēģi bija aizvērti, un neviens gaismas stariņš nespraucās laukā caur tiem. Liels miers šķita dvešam arī no mazā, tukšā, nedzīvā un ziemas salā sastingušā dārziņa aiz mājas.

Kamēr važonis fiakrā veda mājup Pjēru un viņa ievainoto brāli, priesteri vairākas reizes pārņēma bailes, kaut brālis nezaudētu samaņu. Gijoms, ieslīdzis sēdeklī, bija iegrimis domās un nerunāja ne vārda; kāds briesmīgs klusums valdīja starp viņiem, piesātināts ar jautājumiem un atbildēm, kurus pārmīt šajā brīdī viņiem šķita lieki un arī sāpīgi! Priesteris baiļojās par ievainojumu un pārdomāja, pie kāda ķirurga lai griežas; redzēdams, cik ļoti Gijoms vēlējās izvairīties no ļaužu skatieniem, viņš gribēja šai noslēpumā dalīties vienīgi ar zināmu un uzticīgu cilvēku.

Līdz pat Triumfa arkai viņi nepārmija ne vārda. Tikai šeit Gijoms likās pamostamies no savas nomāktības, lai pateiktu:

— Tu zini, Pjēr, neviena ārsta. Mēs abi kopā brūci sadziedēsim.

Pjērs gribēja pret to iebilst, taču pamāja vienīgi ar roku, it kā teikdams, ka vajadzības gadījumā viņš tomēr darīs, kā uzskatīs par pareizu. Kāpēc gan šai brīdī ķīvēties? Pjēra nemiers bija vēl audzis, un īstu atvieglojumu viņš juta tikai tad, kad beidzot fiakrs apstājās mājas priekšā un brālis izkāpa bez sevišķas piepūles. Ātri Pjērs samaksāja važonim un priecājās, ka tuvumā neredzēja neviena cilvēka, pat ne kaimiņa. Pjērs atslēdza durvis ar

savu atslēgu un palīdzēja brālim uziet pa kāpnīšu trim

pakāpieniem.

Priekštelpā spīdēja vāja naktslampiņas gaisma. Tiklīdz noklaudzēja ārdurvis, no virtuves iznāca sieviete, tā bija kalpone Sofī. Sešdesmit gadus veca, maza auguma, kal-

sena un melnīgsnēja — Sofī dzīvoja šai mājā jau vairāk nekā trīsdesmit gadu un bija kalpojusi mātei, pirms kalpoja dēlam. Viņa pazina Gijoniu, kuru bija redzējusi vēl ka jaunekli. Bez šaubām, Sofī to tūlīt pazina, lai gan viņš desmit gadus nebija pārkāpis šo slieksni.

Sofī neizrādīja nekāda pārsteiguma, bet izturējās apvaldīti un klusi, kā arvien, likās, dīvainā atgriešanās mājās tai pilnīgi saprotama. Viņa dzīvoja ļoti nošķirtu dzīvi un runāja vienīgi tad, kad to prasija darba nepieciešamība.

Arī šobrīd viņa vienkārši pateica:

— Abata kungs, kabinetā ir Berteruā kungs, viņš jūs gaida jau kādu ceturtdaļstundu.

— Ko, — viņu mundri pārtrauca Gijoms, — vai tad Berteruā joprojām vēl nāk šurp?... Ak, es viņu ļoti vēlos redzēt, tas ir viens no labākajiem mūsu laikmeta cilvēkiem ar gaišu galvu. Viņš ir un paliek mans skolotājs.

Būdams kādreiz viņu tēva — slavenā ķīmiķa Mišcla Fromāna draugs, Berteruā tagad bija viena no lielākajām Francijas slavenībām, kuram ķīmijai bija jāpateicas par savu izcilo attīstību, tā bija tagad daudzo zinātņu pamats, kas pārveidos pasaules seju. Francijas institūta loceklis, apkrauts visādiem uzdevumiem un augstiem amatiem, viņš izjuta dziļu draudzību pret Pjēru un bieži vien to apmeklēja pirms pusdienām, lai izklaidētos, kā pats mēdza teikt.

— Tu viņu ievedi kabinetā, tas ir labi! Mēs tūlīt turp iesim, — abats teica kalponei, kuru tas uzrunāja ar tu. — Aizdedzini lampu, ienes manā istabā un sakārto gultu, lai brālis var tūlīt likties gulēt.

Sofī bez mazākā pārsteiguma, bez viena vārda izpildīja rīkojumu, brāļi iegāja tēva kādreizējā laboratorijā, kuru priesteris bija pārvērtis plašā darba kabinetā. Kad zinātnieks viņus abus ieraudzīja ienākam vienu otram blakus, vienu pret otru atbalstāmies, viņš tos saņēma ar priecīgu pārsteiguma saucienu.

— Kā, jūs abi kopā!... Ak, mani mīļie bērni, lielāku prieku jūs man tiešām nevarējāt sagādāt! Cik bieži es skumu par skarbajiem pārpratumiem starp jums!

Berteruā bija septiņdesmit padus vecs, kalsens vīrs ar stūrainiem sejas vaibstiem. Viņa āda bija dzeltena un apņēma kā pergaments izspiestos vaigu un žokļu kaulus. Nekā pievilcīga viņā nebija, un viņš izskatījās pēc ārstniecības augu pārdevēja. Vienīgi piere viņam bija skaista, augsta, tīra, un zem izspūrušajiem, sirmajiem matiem acis spulgoja jaunības degsmē.

Berternā, ieraudzījis Gijoma pārsieto roku, iesaucās: — Kas ar jums noticis, Gijom, jūs esat ievainots?

Pjērs klusēja, ļaudams paskaidrot brālim, kā viņš to atrod par vajadzīgu. Gijoms bija sapratis, ka jāstāsta visa patiesība, izlaižot varbūt sīkumus.

— Jā, eksplozijā. Domāju, ka man lauzta rokas locītava.

Berternā Gijomu izmeklēja, pamanīja arī viņa apdegušās ūsas un nemierīgās acis, kur vēl bija manāms pārdzīvotais izbīlis. Zinātnieks kļuva nopietns, uzmanīgs, nepūlēdamies vairs Gijomu iztaujāt.

— Ak, eksplozija... Vai atļausiet man vainu apskatīt? Jūs jau zināt, iekams aizrāvos ar ķīmiju, studēju medicīnu un esmu mazliet arī ķirurgs.

Pjērs nespēja apvaldīt prieka izsaucienu:

— Jā, jā, apskatiet ievainojumu... Mani māca liels nemiers, tā ir necerēta laime, ka jūs esat šeit!

Zinātnieks paskatījās uz Pjēru un saprata pašreizējās situācijas nopietnību, ko viņam slēpa. Un, tā kā Gijoms tam piekrita pasmaidīdams, taču, sāpēs nobālēdams, gandrīz saļima, Berteruā prasīja, lai slimnieku nogulda gultā. Kalpone jau atgriezās, paziņodama, ka gulta uzklāta, visi iegāja blakus istabā, kur ievainoto izģērba un apguldīja.

— Rādiet man gaismu, jūs, Pjēr, ņemiet lampu, un Sofī lai padod mazgājamo bļodu ar ūdeni un dvieļus.

Kad Berteruā bija viegli nomazgājis brūci, viņš iesaucās:

— Ak, sasodīts ar ārā!... Locītava nav lauzta, bet tomēr tā ir diezgan kļūmīga dēka. Baidos, ka ievainots būs kauls... Šķembas, kas izgājušas cauri miesai, laikam bija ļoti asas, vai ne?

Atbildi nesagaidījis, Berteruā apklusa. Viņa pārsteigums auga, viņš rūpīgi apskatīja apdedzināto, nomelnoto roku un pat paoda krekla piedurkni, lai tiktu pie skaidrības. Acīmredzot šeit bija iedarbojusies kāda no jaunajām sprāgstvielām, kuras viņš pats bija nopietni pētījis un, jāsaka, arī radījis. Bet šis gadījums viņu mulsināja, jo te bija tādas pēdas un pazīmes, kādas viņš nepazina.

Tātad, — Berteruā beidzot izlēma vaicāt, jo viņā ierunājās zinātnieka intereses, — tas ir noticis laborato-rijā, kur jums ienāca prātā sevi tik skaisti apstrādāt?... kādu velna pulveri tad jūs gribējāt fabricēt?

Kamēr Gijoms vēroja Berteruā, kas izmeklēja ievainojumu, viņa acis bez sāpju izjūtas pavīdēja arī nepatika un satraukums, it kā noslēpums, kuru viņš gribēja sargāt, Initu tieši šajā pulverī, no kura pirmā izmēģinājuma setam viņam bija tik smagi jācieš. Apvaldīdams savu nemieru, Gijoms centās pārtraukt šo sarunu un skaidru, at-tlatu skatienu teica:

— Es jūs lūdzu, skolotāj, nevaicājiet man. Nevaru jums atbildēt... Zinu, jūs esat pietiekami cēls cilvēks, lai mani koptu un mīlētu tāpat kā līdz šim, neprasot no manis atzīšanos.

— Protams, mīļais draugs, — iesaucās Berteruā, — glabājiet vien savu noslēpumu. Jūsu atklājums pieder jums, ja tādu esat atradis, un es zinu, ka jūs spēsiet to izlietot visaugstsirdīgākā veidā. Bet, no otras puses, jums arī jāpazīst mani pietiekami, lai zinātu, ka esmu pārāk kvēls patiesības mīļotājs un apņēmies nekad netiesāt citu ļaužu rīcību, lai kāda tā butu, iekams nezinu tās iemeslus.

Un ar plašu žestu, kas izteica viņa lielo iecietību un no aizspriedumiem brīvā gara diženumu, tieši tā dēļ viņš, par spīti visiem ordeņiem, universitātes un akadēmijas oficiālajiem tituliem tika uzskatīts par pašu drosmīgāko, pašu brivdomīgāko, un kā pats izteicās, arī kvēli liecās pēc patiesības.

Zinātniekam nebija līdzi vajadzīgo instrumentu, un viņš varēja vienīgi pārsiet brūci pēc tam, kad bija pārliecinājies, ka miesā nav palikusi ne mazākā sprāgstvielas daļiņa. Beidzot viņš devās projām, apsolīdams rīt laikus ierasties. Kad priesteris viņu pavadīja līdz durvīm, viņš Pjēru uzmundrināja: ja kauls nebūs pārāk dziļi ievainots, viss noritēs labi.

Kad Pjērs atgriezās pie brāļa gultas, viņš Gijomu atrada sēžam; vēlēšanās rakstiski paziņot piederīgajiem par sevi un tos nomierināt deva Gijomam vēl mazliet spēka. Kad Pjērs bija tam iedevis papīru un zīmuli, viņam bija atkal jāņem rokā lampa un jārāda brālim gaisma. Laimīgā kārtā Gijoms varēja brīvi rīkoties ar labo roku. Dažās rindiņās viņš paziņoja savai sievasmātei Leruā kundzei, ka neieradīsies mājās; Leruā kundze bija palikusi pie

Gijoma pēc sievas nāves un uzaudzinājusi viņa trīs tagad jau lielos dēlus. Pjērs zināja, ka bez tiem mājā vēl mīt kāda jauna meitene, aptuveni divdesmit piecus vai divdesmit sešus gadus veca, kāda Gijoma sena drauga meita, kuru tas pēc viņas tēva nāves bija uzņēmis pie sevis un bija nodomājis drīzumā apprecēt, lai gan gadu starpība bija liela. Bet tas viss priesterim šķita kaut kas neskaidrs un satraucošs, kaut kas juceklīgs un nosodāms, un tādēļ viņš tēloja, ka nekā nezina.

— Tu vēlies, lai šo vēstuli tūlīt nogādā Monmartrā?

— Jā, tūlīt gan. Pulkstenis nav vairāk kā septiņi, tā / tur tiks nogādāta ap astoņiem... Tu taču sūtīsi uzticamu cilvēku, vai ne?

— Labāk būs, ja Sofī paņems fiakru. Ar viņu mēs varam būt bez rūpēm, jo viņa nepļāpā... Tu pagaidi, es visu nokārtošu.

Atsauktā Sofī tūlīt saprata visu, apsolīdama gadījumā, ja to izvaicās, pateikt, ka Gijoma kungs atnācis pārnakšņot pie brāļa, — kāpēc, to viņa gan nezinot. Un, nebilstot no savas puses ne vārda par notikušo, viņa aizgāja, vienkārši pateikusi:

— Abata kungam pusdienas ir gatavas, jāpaņem tikai no plīts buljons un ragū.

Kad Pjērs šoreiz atgriezās pie brāļa, viņš atrada Gijomu guļam uz muguras, viņa galva balstījās uz diviem spilveniem; viņš bija ļoti vārgs un bāls, un to kratīja drudzis. Uz kādas mēbeles stūra lampa lēja maigu gaismu, valdīja tik dziļš miers, ka varēja dzirdēt sitam lielo sienas pulksteni blakus ēdamistabā. Mirkli šis maigais klusums aplidoja abus brāļus, kas beidzot bija abi kopā pēc tik daudziem šķiršanās gadiem. Tad ievainotais pacēla uz palaga malas savu veselo roku, kuru priesteris viegli paspieda. Abu brāļu rokas neatraisījās ilgu laiku.

— Mans nabaga mazais Pjēr, — klusi murmināja Gi-joms, — piedod man, ka tā uzkritu tev uz galvas. Es iekūlos tavā mājā, aizņēmu tavu gultu un neļauju tev pat pusdienas paēst...

— Nerunā, neuztraucies vēl vairāk, — Pjērs viņu pārtrauca. — Kurp gan citur tu ietu grūtā brīdī, ja nenāktu šurp?

Ievainotā Gijoma drudzī kvēlojošā roka vēl sirsnīgāk paspieda Pjēra roku, un acīs sariesās asaras.

— Paldies, manu mazo Pjēr. Tu esi tāds pats, kā biji,

mīļš un maigs kā toreiz... Ak, tu nezini, cik brīnum

jauki to izjust šajā bridi!

Priestera acis savukārt apmiglojās. šai klusajā mierā, šai lielajā mierā, kāds sekoja dziļajiem satraukumiem, abi brāļi izjuta kā bezgala burvīgumu atrasties atkal mājā, kur bija aizritējusi viņu bērniba. Šeit bija miruši viņu vecāki — tēvs traģiskā negadījumā laboratorijā un ļoti ticīgā māte, kas bija tiešām kā svētā. Un šeit, tieši šajā gultā, Gijoms bija kopis slimo Pjēru, kas pēc mātes nāves tikko nenomira; un tagad Pjērs kopa šeit Gijomu. Viss — neparedzētās sastapšanās apstākļi, briesmīgā katastrofa, kuras radītais uztraukums vēl nebija rimis, nenoskaidrotais noslēpums, kas vēl valdīja starp viņiem, las viss viņus satrauca un arī aizkustināja. Un šī traģiskā tuvināšanās pēc tik ilgas šķiršanās atmodināja abos brāļos kopīgas atmiņas, vecā māja stāstīja par viņu bērnību, par zudušajiem vecākiem, par senajām dienām, kad viņi \eit mīlēja un cieta. Tur zem loga snauda dārzs, tagad salā sastingušais dārzs, kas kādreiz, saules pilns, viņiem rotaļājoties, skanēja klaigās. Pa kreisi atradās laboratorija, liela telpa, kur tēvs viņiem mācīja lasīt. Pa labi, ēdamistabā, viņi atkal redzēja savu māti gatavojam tiem sviestmaizes; viņa bija ļoti mīļa, lielām, skumjām, ticīgām acīm. Un izjuta, ka tagad tie abi ir gluži vieni šajā stundā, blāvajā, mierīgajā lampas gaismā, dziļajā, mēmajā vientulībā slīgstošajā mājā, un dārzs un visa pagātne izraisīja abos brāļos neparastu, skumju smeldzi, kurai piejaucās arī neaptverams rūgtums.

Viņiem gribējās patērzēt, būt atklātiem. Bet ko lai tie viens otram saka? Vai tad viņus nešķīra visdziļākais bezdibenis, lai gan pirksti bija cieši savijušies? Vismaz viņi tā domāja. Gijoms bija pārliecināts, ka Pjērs pieder pie svētajiem, ka viņš ir priesteris ar stipru ticību, kurš nepazīst šaubu un kuram nav nekā kopīga ar viņu ne domās, ne dzīves pieredzē. Likteņa trieciens tos bija izšķīris, un viņi dzīvoja divās dažādās pasaulēs. Pjērs savukārt iedomājās, ka Gijoms ir pagrimis cilvēks ar aizdomīgu uzvedību, jo viņš pat nebija laulājies ar sievieti, no kuras tam bija trīs bērni, un tagad bija izlēmis precēt gados daudz jaunāku meiteni, kas nāca nezin no kurienes. Bez tam Pjēru biedēja Gijoma zinātnieka uu revolucionāra pārspīlētās idejas, visa pastāvošā noliegšana, visļaunāko varasdarbu atzīšana vai pat to Izaicinājums, un aiz visa tā neskaidri viņa acu priekšā rēgojās anarhijas briesmonis. Kādā veidā varētu notikt sastapšanās, ja abiem brāļiem bija aizspriedumi vienam pret otru un abi redzēja viens otru stāvam bezdibeņa malā katrs pretējā pusē, bet pārmest laipu nebija iespējams? Vienīgi viņu izmocītās sirdis trīsēja kā raudās par zaudēto brāļu mīlestību.

Pjērs zināja, ka Gijoms jau agrāk bijis iejaukts anarhistu dēkā. Viņš nejautāja brālim nekā, bet nevarēja arī atvairīt domu, ka Gijoms neslēptos, ja tam nebūtu jābīstas vērst aizdomas uz sevi kā uz līdzvainīgo šai dēkā. Vai brālis tiešām būtu Saivā sabiedrotais? Pjērs nodrebēja, jo viņam nebija nekāda cita pamatojuma savai domai kā vienīgi Gijoma vārdi pēc atentāta, ka Saivā tam nozadzis patronu, un arī viņa varonīgais, straujais skrējiens Divijāru vārtos, lai nodzēstu degli. Bet cik daudz kas vēl ir neskaidrs! Ja Gijomam bija nozagta viena čaula šīs briesmīgās sprāgstvielas, tad taču viņš to izgatavoja, tā atradās viņa mājā! Bez šaubāin, kaut arī Gijoms nebūtu līdzvainīgais sprādzienā, viņam tomēr vajadzēja nozust; ja viņu, kas jau reiz bijis kompromitēts, būtu atraduši ar asiņainu roku, viņš nevienu nepārliecinātu par savu nevainību. Dziļa tumsa vēl arvien ietina visu, noziegums bija izdarīts un jau pati šī dēka baiga.

Pēc abata mitrās rokas trīsām savā plaukstā Gijoms nojauta garīgo pagurumu un šaubas, kas māca šo nabaga būtni, kuru tagad katastrofa bija galīgi satriekusi. Kapenes bija tukšas, pat pelni bija izmēzti.

— Mans nabaga mazais Pjēr, — Gijoms lēnām atsāka,

— atvaino mani, ka es tev neko nestāstu. Nespēju tev neko pateikt... Un turklāt — kādēļ gan stāstīt?... Mēs droši vien nesapratīsimies... Tāpēc nerunāsim neko, baudīsim tikai prieku, ka esam abi kopā un mīlam viens otru.

Pjērs pacēla acis, un ilgi abu skatieni gremdējās viens otrā.

— Ak, — Pjērs murmināja, — cik tas viss briesmīgi!

Gijoms bija sapratis mēmo jautājumu. Viņa acis deva

atbildi, viņš nenovērsa skatienu, kas iedegās liesmā — tīrā un lepnā.

— Es nevaru neko tev pastāstīt, — viņš atkārtoja.

— Bet mēs tomēr mīlēsim viens otru, mans mazais Pjēr.

Vienu mirkli Pjērs izjuta, ka brālis paceļas pāri visam

zemiskajam, pāri vainīgajam, kas dreb par sevi; tieši pretēji — jūsma par lielu mērķi, cēlās rūpes par savu lepno ideju, noslēpums, kuru viņš gribēja saglabāt, cēla viņu

augšup. Bet tā bija tikai gaistoša vīzija miglainai cerībai uz skaidribu un uzvaru, jo viss atkal ienira neticībā un šaubas, kā cilvēkam, kurš pats sevi nepazīst.

Pēkšņi Pjēra atmiņā uzausa satraucoša aina, kas jauca tam prātu. Viņš murmināja:

Manu lielo brāli, vai tu redzēji tur vārtu telpā gaišmataino bērnu, kas notriekts zemē ar uzšķērstu vēderu un tik skaistu, izbrīnā sastingušu smaidu?

Gijoms savukārt nodrebēja. Un pavisam klusā balsi, ar pūlēm viņš atbildēja:

— Jā, jā, es viņu redzēju. Ak, mazā, nabaga būtne!

Ak, šīs briesmīgās nepieciešamības un šie briesmīgie

taisnīguma maldi!

Tad, drebēdams par notikušajām šausmām, par katru varasdarbu, Pjērs noslīga ce|os pie gultas, seju iespiezdams segā. Dziļās sāpēs viņš elsoja dvēseles izmisumā, asaras plūda kā nevarīgam bērnam. Viss sagruva, viss, kas jau kopš paša rīta bija radījis viņā tik daudz ciešanu; viņa asaru straumē, ko, likās, nekas vairs nespēs aizturēt, i/.lija viņa neizsakāmais sašutums par netaisnību, viņa sāpes par visu pasauli. Ari Gijoms bija saviļņots, viņš uzlika roku uz jaunākā brāļa galvas, lai to mierinātu kā tajās senajās dienas, kad viņš glāstīja bērna matus; tagad viņš klusēja, jo neatrada mierinājuma vārdus, ļaudamies kuru katru brīdi iespējama vulkāna izvirdumam, katastrofai, kas varēs pasteidzināt līdz šim mierīgo, dabisko attīstību. Bet kā lai to spēj panest nelaimīgās būtnes, tās esamības, kuras vulkāna lava miljardiem aizrāva sev līdzi! Un lielajā klusumā arī Gijoma acīs parādījās asaras.

— Pjēr, — viņš beidzot klusi teica, — tev jāpaēd, es to gribu... Ej, ej paēd. Aizklāj lampu un atstāj mani vienu. Es aizvēršu acis. Un man būs labi.

Pjēram vajadzēja brālim paklausīt. Viņš tomēr neaizvēra ēdamistabas durvis un galīgi bez spēka no izsalkuma, ko viņš līdz šim nemaz nesajuta, ēda, kājās stāvot, sasprindzināti klausīdamies, vai brālis nevaid un nesauc pēc viņa. Klusums visapkārt šķita vēl dziļāks, un mazā mājele grima pagātnes liegajās skumjās.

Kad ap pusdeviņiem atgriezās Sofī no Monmartras, Gijoms dzirdēja viņas solus, lai gan viņa gāja ļoti klusu. Viņš uzbudinājās, gribēdams zināt, kā viss noritējis, un Pjērs piesteidzās, lai sniegtu paskaidrojumus.

— Neuztraucies. Kāda veca dāma sagaidījusi Sofī un, izlasījusi tavu vēstuli, vienkārši pateikusi: «Labi.» Viņa nav neko vaicājusi, izturējusies ļoti mierīgi un neizrādījusi nekādu ziņkāri.

Gijoms, sajuzdams brāļa izbrīnu par šo lielo rāmumu, atbildēja arī pats ļoti mierīgi:

— Ak, pietiek, ja dižmāmiņai paziņots. Viņa saprot, ja es neesmu pārnācis, tad man tas nav iespējams.

Gijoms tomēr nevarēja iemigt. Lai gan lampas gaisma bija aizklāta, viņš vienmēr atkal no jauna atvēra acis, skatījās apkārt un šķita klausāmies, kas notiek ārpus sienām, Parīzes virzienā. Pjēram vajadzēja pasaukt kalponi un to izvaicāt, lai uzzinātu, vai ceļā uz Alonmartru nav gadījies kaut kas sevišķs. Sofī likās pārsteigta, jo viņa nekā nebija pamanījusi. Bez tam fiakrs taču bija braucis pa visattālākajiem, gandrīz ļaužu tukšajiem bulvāriem. Cēlās atkal viegla migla, un ielas grima saltā mitrumā.

Ap pulksten deviņiem Pjērs saprata, ka brālis neaiz-migs, ja viņš atstās to bez jaunākajām ziņām. Sākās drudzis, ievainoto māca bailes un mocīja vēlēšanās uzzināt, vai Saivā nav arestēts un vai tas nav atzinies. Viņš brālim to neteica un izlikās nejūtam ne vismazāko nemieru par sevi pašu; tā tas droši vien patiesībā bija, taču Gijoma lielais noslēpums žņaudza viņam kaklu un drebuļi viņu kratīja, iedomājoties, ka viņa cildenais mērķis, tik daudz darba un cerību atrodas šā nelaimīgā, posta apstulbotā cilvēka varā, kurš gribēja taisnību zemes virsū nodibināt ar bumbu sprādzieniem. Veltīgi Pjērs pūlējās brālim ieskaidrot, ka šai stundā vēl nekas nebūs zināms, Gijomu tirdīja tik nemiera pilna, ar katru brīdi augoša nepacietība, ka Pjērs izlēma vismaz pamēģināt brāli nomierināt.

Bet kurp lai viņš tagad iet, kur lai pieklauvē? Viņu abu sarunu gaitā Gijoms, pārdomājot, kam Saivā varētu lūgt patvērumu, bija minējis Jansenu un vienu mirkli jau bija gatavs sūtīt turp brāli pēc ziņām. Tad viņš pārdomāja, ka Jansens, ja arī būtu uzzinājis par atentātu, nebija tas vīrs, kas gaidītu ierodamies policiju savās mājās.

— Es iešu un nopirkšu tev vakara laikrakstus, — atsāka Pjērs, — bet noteikti tur nekā vēl nebūs... Šeit, NeijI, es pazīstu gandrīz katru cilvēku, bet es nezinu neviena, varbūt tomēr Bašs...

Gijoms viņu pārtrauca:

Vai tu pazīsti Basu, municipālo padomnieku?

Jā, mēs kopā piedalījāmies labdarības darbos šai pilsetas kvartālā.

Ak, Bašs ir man vecs draugs, un es nezinu neviena uzticamāka cilvēka. Es tevi lūdzu, aizej pie viņa un atved vinu šurp.

Pēc kādas ceturtdaļstundas Pjērs atveda Basu, kurš dzivoja kādā blakus ielā. Viņš neatveda to vienu pašu, bet t kopā ar Jansenu, kuru pārsteigtais Pjērs bija sastapis pie Baša. Kā jau Gijoms bija nojautis, Jansens, pusdienojot pie princeses de Hartas un uzzinot par atentātu, bijis tik piesardzīgs, ka negāja vis uz savu dzīvokli Mocekļu Ielā, jo policijai varēja ienākt prātā doma ierīkot tur lepni. Viņa sakari bija zināmi, un Jansens zināja arī, ka to uzmana, un, kā jau anarhists ārzemnieks, bija vien-irēr sagatavojies, ka to arestēs vai izraidīs. Tādēļ viņš izlēmis, ka prātīgāk būs aiziet pie Baša, izlūgties uz kādām dienām patvērumu, tas bija loti godīgs un izpalīdzīgs cilvēks, kuram varēja uzticēties bez bailēm. Pie Rozamondas viņš nekad nebūtu palicis, šī aizrautīgā, pusjukusī sieviete bija viņu iepinusi ļaužu valodās, jo princese neatvairāmi kāroja pec sensācijām, un Jansens tagad bija iepazinies ar viņas nevajadzīgajām un bīstamajām dīvainībām.

Gijoms, priecīgi pārsteigts, redzot ienākam Basu kopā ar Jansenu, gribēja gultā slieties sēdus, bet Pjērs to neatļāva, brālim bija jāpaliek mierīgi guļam ar galvu uz spilvena un jārunā iespējami maz. Jansens palika kājās stāvot, bet Bašs paņēma krēslu un apsēdās pie gultas, uzsākdams draudzīgu sarunu. Tas bija liela auguma vīrs ap sešdesmit gadiem, platu, tuklu seju, garu, sirmu bārdu un gariem, sirmiem matiem. Viņa mazās, laipnās acis lūkojās sapņaini un lielo muti rotāja labsirdīgs, visu aptverošs optimistisks smaids. Viņa tēvs, kvēls sensimo-nists, bija dēlu uzaudzinājis godbijībā pret jauno ideju. Taču dēls, lai gan saglabādams godbijību pret šo mācību, bija vēlāk aiz personiskiem kārtības un reliģijas apsvērumiem pievērsies Furjē idejām, tādējādi viņā apvienojās nepārtrauktā secībā abas mācības. Apmēram trīsdesmit gadu vecumā viņš bija mazliet aizrāvies ari ar spiritismu. Materiālā ziņā viņš bija pietiekami labi nodrošināts, un dzīvē viņam nebija bijis citu piedzīvojumu kā vien piedalīšanās 1871. gada Komūnā, pats lāgā neizprotot, kāpēc un kā tas bija noticis. Lai gan Bass bija piederējis pie mērenajiem, viņu notiesāja aizmuguriski uz nāvi, un visu laiku līdz amnestijai viņš bija nodzīvojis Beļģijā. Ņemot to visu vērā, Neijī bija viņu ievēlējusi savā municipālajā padomē, ne tik daudz lai slavinātu buržuāziskās reakcijas upuri, bet gan tādēļ, lai dotu gandarījumu šim krietnajam, visā pilsētas kvartālā iemīļotajam cilvēkam.

Tiekdamies gūt jaunas ziņas, Gijoins bija spiests gluži atklāti uzticēt abiem atnācējiem notikumu ar bumbu, Saivā bēgšanu un arī, kādā veidā viņš pats bija ticis ievainots, kad gribējis nodzēst bumbas degli. Jansens, kurš ar savu kalseno Kristus seju un ļoti gaišajiem, cirtainajiem matiem un bārdu vēsi visu noklausījās, beidzot ierunājās klusā balsī, ar pūlēm vārdus stiepdams savā ārzemnieka izrunā:

— A, tad tas ir Saivā... Es domāju, ka tas varētu būt mazais Matīss... Saivā — tas mani pārsteidz. Viņš nebija vēl izšķīries.

Kad Gijoms nobažījies Janscnam vaicāja, vai viņš domājot, ka Saivā atzīsies, viņš sākumā skaļi iesaucās:

— Ak nē! Ak nē!

Taču pēc tam viņš atģidās un ar nicinājumu gaišajās, neizprotami vēsajās acīs izmeta:

— Es tomēr nezinu... Saivā ir sentimentāls.

Bašs, kuru uzbudināja stāsts par atentātu, sāka uztraukties, apsvērdams iespējas, kā nodevības gadījumā glābt Gijoinu, kuru viņš ļoti mīlēja. Gijomu aizskāra Jansena nicinošais saltums, varēja domāt, ka viņš, Gijoms, ir gļēvs un par katru cenu grib glābt savu ādu. Bet ko lai viņš tiem saka, kā lai viņš dara tiem saprotamas rūpes, kas viņā rada drudžainu nemieru, kā lai viņš uztic tiem noslēpumu, kuru viņš pat miesīgajam brālim nebija uzticējis?

Sājā brīdī ienāca Sofī un pateica savam saimniekam, ka atnācis Teofils Morēna kungs ar vēl otru kungu. Pjērs, pārsteigts par šo apmeklējumu tik vēlā stundā, iegāja blakus istabā, lai tos pieņemtu. Viņš bija iepazinies ar Morēnu pēc atgriešanās no Itālijas un palīdzējis tam pārtulkot grāmatu — laikmetīgo zinātņu pārskatu pēc universitātes programmas prasībām — un palīdzējis panākt, lai grāmata tiktu lietota itāļu skolās. Morēns, kas bija cēlies no Franškonlē, Prudona tautietis, bieži vien apmeklēja BeŽansonā tā nabadzīgo ģimeni; Morēns, bū-dams pulksteņmeistara dēls un uzaudzis Prudona^1 ideju ietekmē, juta sirsnīgu draudzību pret visiem nelaimīgajiem un instinktīvu naidu pret bagātību un īpašumiem, vēlāk, atbraucis uz Parīzi, darbodamies kā skolotājs un jūsmodams par studijām, viņš ar visu degsmi pievērsās ogistam Kontam^2. Tādējādi viņā, kvēlajā pozitīvistā, senajā prudonistā, apvienojās nabadzīgās šķiras sašutums un naids pret postu. Morēns tomēr palika uzticīgs pozi-livisma uzskatiem, jo, ienīzdams visu mistisko, viņš pēdējos gados bija novērsies no Konta, kas bija kjuvis dīvaini reliģiozs. Savā krietnajā, nosvērtajā un skarbajā mūžā viņam bija tikai viens vienīgs romāns, — drudžaini aizrāvies ar atbrīvošanās kustību, viņš bija cīnījies Sicīlija leģendārajā Garibaldi «Tūkstotī». Pēc tam viņš bija atkal kļuvis profesors Parīzē, pelnīdams sūri un grūti savu maizi.

Atgriezies istabā, Pjērs satrauktā balsī teica brālim:

— Morēns atvedis šurp Bartēsu, kuram liekas, ka tam draud briesmas, un kurš man lūdz patvērumu.

Gijoms, dziļi saviļņots, aizmirsās, iesaukdamies:

— Nikolā Bartēss ir varonis, īsta seno laiku dvēselei l'.s viņu pazīstu, es viņu apbrīnoju un mīlu... Tev viņam plaši jāatver savas mājas durvis.

Bašs ar Jansenu smaidīdami saskatījās. Tad Jansens ar savu parasto, salti ironisko skatienu lēnām iebilda:

— Bet kādēļ Bartēsa kungs slēpjas? Daudzi domā, ka viņš ir miris, un spoks no viņpasaules nevienu nespēj nobiedēt.

Bartēss bija septiņdesmit četrus gadus vecs un aptuveni piecdesmit gadus pavadījis cietumā. Viņš bija mūžīgais cietumnieks, brīvības varonis, kuru visas valdības bija vadājušas no viena cietokšņa uz otru. Kopš pašas jaunības viņš loloja sapni par brālību, cīnījās par ideāli patiesu un taisnīgu republiku, galu galā tomēr aizvien nokļūdams cietumā, lai savu cilvēku mīlestības sapni izsapņotu aiz trim atslēgām un bultām. Viņš bija gan karbonārs, gan kādreizējais republikānis, gan sektants-evaņģēlists, kā jau mūžīgais nemiernieks, vienmēr un visur bija piedalījies sazvērestībās, bez mitas saceldamies pret katru varu. Un, kad beidzot tika pasludināta repub-lika, kas tam bija maksājusi tik daudzus cietumos pavadītus gadus, tad arī republika viņu ieslodzīja cietumā, savukārt pievienodama viņa bez saules aizvadītajiem gadiem vēl dažus tumsības gadus. Viņš palika brīvības moceklis un tomēr ilgojās pēc tās — pēc tās, kas nekad nenāca.

— Jūs maldāties, — teica Gijoms, Jansena izsmejošā toņa apvainots. — No Bartēsa grib atkal atbrīvoties, jo viņa nesamierināmais godīgums traucē mūsu politiķus, un viņš dara labi, ievērodams piesardzību.

Ienāca Nikolā Bartēss, liela auguma sirmgalvis, kalsens un slaids, ar ērg|a knābim līdzīgu degunu un vēl spulgām acīm zem sirmajiem, izspūrušajiem plašo uzacu lokiem. Bezzobainā, smalkām līnijām zīmētā mute pazuda sniegbaltajā bārdā, bet matu vainags, mirdzoši balts kā oreols, krita cirtās uz viņa pleciem. Aiz viņa pazemīgi soļoja Teofils Morēns, sirmu vaigubārdu un sirmiem, īsi apcirptiem matiem, viņš nēsāja brilles un izskatījās dzeltens un noguris, kā jau vecs, savā katedrā pārstrādājies profesors. Neviens no abiem nelikās pārsteigts, negaidīja arī nekādu paskaidrojumu, atrodot gultā šo cilvēku ar ievainotu rokas locītavu; neviens netika arī iepazīstināts; tie, kas jau bija pazīstami, vienkārši uzsmaidīja cits citam.

Bartēss noliecās un noskūpstīja Gijoinu uz abiem vaigiem.

— Ak, — pēdējais gandrīz jautri iesaucās, — jūs redzot, man atkal rodas drosme!

Abi jaunatnākušie bija atnesuši arī jaunas ziņas. Uz bulvāriem valdīja ārkārtīgs uztraukums, ziņa par atentātu izplatījusies no kafejnīcas uz kafejnīcu un vēlā vakara laikraksta izlaidumu ļaudis rāva cits citam no rokām; notikums bija aprakstīts ļoti nepilnīgi un izpušķots ar neticamiem sīkumiem. Visumā tomēr nekas noteikts vel nebija zināms.

Pjērs, redzēdams Gijomu nobālam, piespieda viņu atkal atgulties; bet, kad viņš gribēja apmeklētājus vest blakus istabā, ievainotais klusi lūdza:

— Nē, nē, es tev apsolu vairs nekustēties un muti vairs neatvērt. Palieciet šeit un tērzējiet pusbalsī. Es tev galvoju, tas man nāks tikai par labu, ja neesmu viens un dzirdu jūs runājam.

Pie lampas mierīgās gaismas sarunas risinājās klusināta balsī. Vecais Bartēss, pieminot atentātu, izteicās,

ka tas ir aplams un muļķīgs darbs; viņš bija apskurbis Ieģendārs brīvības cīnītājs, aizkavējies jaunajā laikmetā, no kura nekā nesaprata. Vai tad beidzot visiem nepietika Iekarotās brīvības? Vai tad pastāvēja vēl kāda cita problēma nekā īstās republikas nodibināšana? Kad pārrunās nonāca līdz Mēžam un viņa runai šīsdienas sēdē deputātu palātā, Barlēss ar rūgtumu atsaucās par Furjē mācības kolektīvismu, nosaukdams to par vienu no despotisma demokrātiskajām formām. Teofils Morēns izteicās pret sociālo spēku pakļaušanu šiem kolektīvistiein, viņa vārdos izpaudās naids pret anarhistu riebīgajiem varasdarbiem, jo viņš gaidīja likai mierīgas evolūcijas ce|ā radušos progresu un izrādīja diezgan lielu vienaldzību pret politiskajiem līdzekļiem, kurus īstenot vajadzēja nākotnes zinātniskajai sabiedrībai. Arī Bašs, protams, kā likās, nemīlēja anarhistus vairāk, tomēr to aizkustināja šo ļaužu idilliskais sapnis un cilvēciskās cerības, kas plauka no viņu graujošās iznīcības dzīlēm; viņš arī bija noskaņots pret Mēžu, apvainodams deputātu par to, ka tas kopš savas ienākšanas palātā nav bijis nekas vairāk kā vienīgi daiļrunīgs orators, par diktatūru sapņojošs teorētiķis. Jansens, visu laiku stāvēdams kājās, ar ironiski savilktām lūpām saltajā sejā noklausījās visos trijos un izmeta vienīgi īsus, kā tērauda asmeņus griezīgus vārdus un, lai pasvītrotu savu ticību anarhijai, noliedza jebkādus daļējus pasākumus, jo bija pārliecināts, ka jānotiek radikālam pavērsienam, un uzskatīja par nepieciešamu visu iznīcināt, lai pēc tam uzceltu visu no jauna.

Pjērs bija apsēdies blakus gultai un klausījās aizrautīgā uzmanībā. Sabrukumā, kur bija irusi viņa ticība, tukšumā, pie kāda viņš bija nokļuvis, četri šeit sanākušie vīri, katrs būdams ar saviem personiskiem šī gadsimta uzskatiem, uzvandīja viņa dvēselē atkal baigo problēmu, no kuras viņš tik ļoti cieta; tā bija problēma par jauno ticību, kuru gaidīja no nākamā gadsimta demokrātijas. Kādā nemitīgā plūsmā idejas sekojušas cila citai kopš seno laiku tiešajiem brīvības sludinātājiem — kopš Voltēra, kopš Didro, kopš Ruso — viena ideja cīnījās pret otru, viena doma radīja citas un visas tās sadragāja auka, kurā bija grūti ko skaidri saskatīt. No kurienes nāca vēja brāzmas, kurp gan peldēja glābšanas laiva, uz kuru ostu vajadzēja stūrēt? Pjērs bija nācis pie secinājuma, ka pēc tam, kad esam saņēmuši Ruso un citu priekšteču atstāto mantojumu, jāsavelk gadsimta bilance, jāstudē Sensirnona, Furjē un pat Kabē, Ogista Konta, Pruciona un arī Kārļa Marksa idejas, lai varētu gūt skaidrību par visu nostaigāto ceļa gabalu, par krustceļu, pie kura cilvēce nonākusi. Un vai šodien viņam nebija radusies izdevība to darīt, jo nejaušs gadījums taču atveda visus šos cilvēkus pie viņa, tie taču bija visu vēl dzīvo un pretējo virzienu mācību pārstāvji, kurus viņš gribēja izpētīt?

Pagriezies pret brāli, Pjērs ievēroja, ka Gijoms ir ļoti bāls, aizvērtiem acu plakstiem. Varbūt ari viņu, kas bija tik stiprs savā ticībā zinātnei, skāra pretrunīgo teoriju šaubas, varbūt arī viņš izmisumā redzēja, ka cīņā par taisnību rodas arī maldi?

— Vai tev sāp? — nemierīgs jautāja priesteris.

— Jā, mazliet. Pacentīšos iemigt.

Visi aizgāja, klusēdami paspieduši cits citam roku. Palika vienīgi Nikolā Bartēss pārgulēt kādā otrā stava istabā, kuru Sofī tanī bija sagatavojusi. Lai neatstātu brāli vienu, Pjērs gulēja uz dīvāna. Mazā mājele iegrima savā dziļajā mierā, vientuļajā ziemas snaudā, kur skumjās trīsās virmoja bērnības atmiņas.

Nākamajā rītā Pjēram jau septiņos vajadzēja iet pēc laikrakstiem. Gijoms bija slikti gulējis, jo bija sācies stiprs drudzis. Tomēr brālim vajadzēja viņam lasīt priekšā avīzēs publicētos bezgala garos atentāta aprakstus. Rakstītais bija dīvains patiesības un izdomu jūklis, kur aprakstītie fakti bija izpušķoti visfantastiskākajā veidā. Sevišķi izcēlās šajā ziņā «Tautas Balss», Sanjē lapa, kas iespieda virsrakstus un apakšvirsrakstus ar uzkrītošiem, lieliem burtiem; veselu lappusi aizņēma uz labu laimi savārstītais atentāta apraksts. Pēkšņi Sanjē bija pārdomājis un savu izdaudzināto sarakstu par trīsdesmit diviem Āfrikas dzelzceļu afērā kompromitētiem parlamenta deputātiem un senatoriem paglabājis vēlākam laikam; un tagad viņš neskopojās, visos sīkumos aprakstīdams Divijāru sav-rupnama iebrauktuves izskatu pēc eksplozijas, izlauzto bruģi, izsistos apakšējā stāva griestus un no virām izrautos vārtus; tad sekoja stāsts par abiem barona bērniem, kurus bija pasargājis brīnums, lando palicis gluži neskarts, bet tēvs ar māti, kā laikraksts apgalvoja, bija aizkavējušies, klausoties ievērības cienīgo monsenjora Martā sprediķi. Vesela sleja bija veltīta vienīgajam upurim — nabaga gaišmatainajam, skaistajam bērnam, mazajai modistes izsūtāmajai, kurai bumbas šķembas bija uzšķērdušas vēderu; meitenes personība nebija vēl noskaidrota, lai gan reportieru mākonis bija apsēdis Operas avēniju, veikala īpašnieci un pēc tam aizsteidzies uz Sendenī priekš-pilsētu, kur, pēc valodām spriežot, dzīvoja mirušās vecmāmiņā. Laikraksta «Globuss» nopietnajā rakstā, kas acīmredzot bija radies Fonsēga iedvesmots, bija apelēts pie parlamenta patriotisma, lai izvairītos šajos sāpīgajos valsts pārdzīvojumos no ministru kabineta krīzes. Tādējādi ministrija vēl noturētos un dažas nedējas varētu nodzīvot mierā.

Gijomu vairāk par visu pārsteidza tas, ka atentāta vaininieks bija nezināms, Saivā tātad noteikti nebija ne arestēts, ne pat aizdomās turēts. Gluži pretēji, policija šķita esam uz nepareizām pēdām, jo kāds kaimiņš apgalvoja, ka sprādziena brīdi esot redzējis namā ieejam kādu labi ģērbtu kungu, kam rokās bijuši cimdi. Gijoms, likās, bija jau mazliet nomierinājies, kad Pjērs tam izlasīja priekšā citu laikrakstu, kas deva paskaidrojumus par mehānismu, kāds sprādzienam ticis lietots; tā bijusi samērā neliela konservu kārba, no kuras bija atrastas šķembas. Gijoma bailes atkal atmodās, uzzinot, ka izbrīnu sacēlis apstāklis, ka tik mazs, vienkāršs aparāts varējis nodarīt tik lielu postu un radušās aizdomas par kādu jaunu, neaprēķināmi spēcīgu sprāgstvielu.

Ap astoņiem parādījās atkal Berteruā, kurš, kaut gan tam jau bija apritējuši septiņdesmit gadi, izskatījās možs un veikls kā jauns students, kas dodas pie drauga, lai palīdzētu tam mazā operācijā. Viņš atnesa instrumentu komplektu, saites un šarpiju. Ieraudzījis slimnieku ar sasārlušu seju, nervozu un drudža karstumos, viņš sadusmojās.

— Ak, mans dārgais dēls, es redzu, jūs neesat bijis saprātīgs. Droši vien esat pārāk daudz tērzējis, uztraucies un aizrāvies.

Apskatījis brūci un rūpīgi izmeklējis, Berteruā to pārsēja, piebilzdams:

— Ziniet, kauls ir bojāts un es neatbildu par sekām, ja jūs nebūsiet prātīgs. Pie katra sarežģījuma, kas radi-sies, var būt nepieciešama amputācija.

Pjērs nodrebēja, bet Gijoms paraustīja plecus, it kā gribēdams teikt, ka viņš samierinājies pat ar to, ja jau viss viņam apkārt jūk un brūk. Berteruā, apsēdies un mirkli aizmirsies, noraudzījās abos brāļos ciešiem skatieniem. Tagad viņam bija zināms par atentātu un droši vien viņam radās par to savas pārdomas.

— Mīļais dēls, — viņš aprauti atsāka, — es ticu, ka jūs gan neesat izdarījis šo nejēdzīgo ģeķību Godo de Moruā ielā. Bet man tomēr šķiet, ka iepīts šajā jezgā jūs esat... Nē, nē, neatbildiet man neko un arī neattaisnojieties! Es nekā nezinu un ari negribu zināt, pat ne to, kāda ir formula šim velna pulverim, kas bija atstājis pēdas uz jūsu krekla piedurknes un kas nodarīja' tādu postu.

Abi brāļi, kurus Berteruā vārdi pārsteidza, satraukumā it kā sastinga, viņš, tos mierinādams, piebilda ar plašu žestu:

— Ak, mani draugi, kaut jūs zinātu, cik nejēdzīga man šķiet šāda rīcība, vairāk nejēdzīga nekā noziedzīga! Es izjūtu tikai nicinājumu pret veltīgo politisko kņadu — gan revolucionāru, gan konservatoru. Kāda vajadzība steidzināt notikumu gailu, ja viens vienīgs zinātnes solis vairāk tuvina cilvēci taisnīgumam un patiesībai nekā vesels gadsimts politikas un sociālo nemieru? Ticiet man, vienīgi zinātne aizslaucīs visas dogmas, nogāzīs visus dievus un nesīs gaismu un laimi... Es, Franču akadēmijas loceklis, ar noteiktiem ienākumiem, ordeņiem apbalvotais, es esmu vienīgais īstais revolucionārs!

Berteruā sāka smieties, un Gijoms saprata šo smieklu labsirdīgo ironiju. Gijoms apbrīnoja izcilo zinātnieku, bet cieta arī, redzot Berteruā dzīvojam buržuāziskā labklājībā, pieņemam augstus amatus un godināšanas, viņš bija kļuvis par republikāni, kad tika pasludināta republika, bet zinātnei kalpot bija ar mieru, vienalga pie kāda valdnieka. Un, lūk, no šī oportūnista, no šī hierarhizētā zinātniskā darbinieka, kas ņēma pretim no jebkurām rokām bagātību un slavu, izkūņojās bezrūpīgs, nežēlīgs evolucionists, kas bija cieši pārliecināts, ka viņa darbs spēs pasauli gan nopostīt, gan atkal uzcelt!

Berteruā piecēlās un gāja projām.

— Es atnākšu atkal, esiet prātīgi un mīliet no sirds viens otru.

Palicis divatā ar brāli, Pjērs sēdēja blakus Gijoma gultai, viņu rokas meklēja viena otru, pirksti cieši savijās un kvēlais rokas spiediens izteica visu viņu mokošo nemieru. Pelēkā ziemas dienas gaisma iespīdēja pa logu, mazajai mājelei slīgstot klusumā, dārzā varēja saskatīt melnos kokus. Virs viņu galvām dzirdēja tikai atbalsojamies dobjus soļus: staigāja Nikolā Bartēss — brīvībai mūžīgi uzticīgais varonis; pavadījis nakti šeit, viņš jau bija ar rītausmu, līdzīgi lauvam krātiņā, uzsācis savu nemitīgo soļošanu šurpu turpu, kā to parasti mēdz darīt cietumnieki. šajā mirklī abu brāļu skatieni pievērsās laikrakstam, kas bija palicis uz gultas, plaši atlocīts, ar uztrieptu spalvas zīmējumu — mazo, nogalināto izsūtamo meiteni ar uzšķērstiem sāniem blakus kārbai un ievietos cepurītei. Zīmējums bija tik baigs, tik briesmīgi neglīts, ka no Pjēra acīm atkal noritēja divas lielas asa-ias, bet Gijoma mulsais, izmisušais, tālumā klīstošais skatiens mēģināja ielūkoties nākotnē.

II

Monmartra augstienē, bālajā ziemas dienā mierīgi gaidot, stāvēja mazais nams, kuru Gijoms jau kopš tik daudziem klusiem, darba pilniem gadiem apdzīvoja ar savu

ģimeni.

Pēc brokastīm Gijoms jutās ļoti vārgs un, iedomājoties vien, ka mājās nevarēs atgriezties ātrāk par trim nedēļām, viņam ienāca prātā sūtīt turp Pjēru, lai tas visu pastāstītu un paskaidrotu.

— Klausies, brāli, izdari man šo pakalpojumu. Ej un izstāsti viņiem visu patiesību, ka mans ievainojums nav nopietns un ka es lūdzu, lai neviens nenāk šurp mani apmeklēt, jo baidos, ka viņiem neseko un neatrod manu paslēptuvi. Mana vakarējā vēstule viņiem sagādās nemieru, ja es tiem neko neziņošu.

Pēc tam viņu atkal pārņēma rūpes, vienīgās bailes, kas kopš pagājušā vakara aptumšoja viņa gaišo skatienu:

— Pameklē manas vestes kabatā labajā pusē... Tur būs maza atslēdziņa, jā gan! To tu iedod Leruā kundzei — manai sievasmātei — un pasaki viņai, ja ar mani notiek kāda nelaime, lai viņa dara, kas tai jādara. Tas ir viss, viņa jau sapratīs.

Mirkli Pjērs vilcinājās. Taču viņš redzēja, ka šī nelielā piepūle bija Gijomu tik ļoti nogurdinājusi, ka viņš lika brālim klusēt.

— Nerunā vairs, paliec mierīgs. Es iešu un uzmundrināšu tavus piederīgos, ja tu vēlies, lai šo uzdevumu izpildu es.

Sis uzdevums Pjēram bija tik nepatīkams, ka pirmajā brīdī viņš iedomājās, vai nevarētu to uzticēt Sofī. Visi Pjēra vecie aizspriedumi atkal sacēlās, un viņam likās, ka jāiet cilvēkēdāja midzenī. Cik bieži viņš bija dzirdējis māti sakām «šī bezgode», runājot par sievieti, ar kuru viņas vecākais dēls dzīvoja nelaulāts! Nekad Pjēra māte nebija vēlējusies apskaut Gijoma dēlus, kas bija dzimuši brīvajā laulībā, un visvairāk māte bija sašutusi, ka vecmāmiņa, šī Leruā kundze, bija palikusi tādā nekārtīgā ģimenē, lai uzaudzinātu mazos bērnus. Sīs atmiņas ietekme priesterī bija tik stipra, ka viņš arī vēl tagad, dodoties uz Svētās Sirds baziliku un ejot garām šai mājiņai, skatijas ar neuzticību uz to, un tā viņam šķita aizdomīga, jo tur mita grēks un nepieklājība, jau ilgāk nekā desmit gadus šo triju lielo dēlu māte bija mirusi, bet vai tad mājā neatradās atkal cits piedauzības akmens, šī jaunā meitene, bārene, kuru bija uzņēmis viņa brālis un kuru tagad bija nodomājis apprecēt, lai gan tos šķīra veselu divdesmit gadu starpība? Pjēram tas viss likās netikumīgi, nedabiski, aizvainojoši, un viņam šķita, ka šai mājā valda nekārtīga, pagrimusi dzīve, kura noved cilvēku lidz morālajam un materiālajam sabrukumam, kas viņam iedvesa bailes.

Gijoms atkal pasauca brāli.

— Pasaki vēl Leruā kundzei, ka manā nāves gadījumā tu viņai to darīsi zināmu, lai viņa tad nekavējoties rīkojas lā, ka tai jārīkojas.

— Jā, jā, apmierinies, nekusties vairs, es visu pateikšu!... Sofi paliks tepat istabā, lai būtu šeit, kad tev viņu vajadzētu.

Un, devis kalponei pēdējos norādījumus, Pjērs aizgāja, viņš nolēma kāpt tramvajā un izkāpt Rošešuāra bulvārī, lai kalnā uzietu kājām.

Pa cejam smagā vagona vieglajās šūpās Pjērs atcerējās visus nostāstus par šo ģimeni, kurus tas bija dzirdējis neskaidri un daļēji, bet sīkāk uzzināja tikai daudz vēlāk. 1850. gadā jauns Parīzes skolotājs, vārdā Leruā, pārliecināts republikānis, ieradies Montobānas licejā ar kvēlām idejām, bija apprecējis Agati Danjanu, kādas Sevēnu kalnāja nabadzīgas protestantu ģimenes jaunāko no piecām meitām. Jaunā Leruā kundze bija mātes cerībās, kad viņas vīrs nākamajā dienā pēc notikušā valsts apvērsuma' bija spiests bēgt uz Zenēvu, jo viņam draudēja arests par [3]

aizrautīgajiem rakstiem, kas bija iespiesti vietējā laikrakstā; 1852. gadā Ženēvā tiem piedzima maiga un trausla meitenīte Margarita. Septiņu gadu laikā līdz pat 1859. mīda amnestijai ģimene cinījās ar trūkumu, jo tēvam izdevās sameklēt tikai dažas slikti apmaksātas stundas; mali aizturēja mājās rūpes, kas bija jāveltī meitenītei. Vcdāk, atgriežoties Francijā, jaunais liktenis šķita pārāk cietsirdīgs, bijušais skolotājs klauvēja ilgi pie visām durvīm, bet to noraidīja viņa uzskatu dēļ, un tam atlika vienīgi pelnīt sev iztiku ar privātstundām. Beidzot, kad viņam izdevās iekļūt universitātē, nāca pēdējais likteņa sitiens — paralīze, abas kājas kļuva nedzīvas, un viņš bija saistīts pie sava atzveltnes krēsla uz visiem laikiem. Iestājās baigs posts, un viņam vajadzēja uzņemties visnepateicīgākos darbus — sastādīt sīkus rakstiņus vārdnīcām, pārrakstīt manuskriptus, izskatīt laikrakstu korektūras, no kā ar grūtībām tik tikko varēja iztikt ģimene, kas dzīvoja mazā dzīvoklītī Mesjēleprensa ielā.

Te Margerita uzauga. Leruā bija neticīgs un, saceldamies pret netaisnību un ciešanām, pareģoja republiku, kas atriebs impērijas neprātu, republiku, kur valdīs zinātne, kas aizslaucīs no pasaules melīgo un nežēlīgo dogmu dievu. Agates protestantu ticība bija sabrukusi jau Zenēvā, un reliģiskās paražas tai šķita aprobežotas un bezjēdzīgas, un viņas sirdi rūga vienigi senais sašutums. Viņa bija tagad ģimenes galva un reizē arī mājas labā roka, jo viņa atnesa vīram mājās darbus un tos atkal nesa atpakaļ, turklāt lielāko tiesu veica tos pati, vadot saimniecību un audzinot un mācot savu meitu. Margerita neapmeklēja nekādu skolu, visu, ko viņa zināja, tai bija mācījuši tēvs un māte, un nekad ģimenē nebija radusies problēma par reliģisko audzināšanu. Vīra ietekmē arī Leruā kundze savā protestantes atavismā bija atbrīvojusies no ikkatras reliģiozas ticības; sirdī viņa bija ateiste ar cēlu cilvēcīga pienākuma un taisnīguma apziņu, pēc kuras viņa drosmīgi centās dzīvot, nerēķinādamās ne ar kādiem sabiedriskiem aizspriedumiem. Lielā likteņa pārestība, kādu cieta viņas vīrs, nepelnītā nelaime, kas līdz ar vīru bija piemeklējusi arī pašu un meitu, deva Leruā kundzei neparastu izturību un uzupurēšanās spējas, kas padarīja viņu ģimenē par neizsīkstošas enerģijas avotu un soģi, vadoni un mierinātāju.

Un tieši šai Mesjēleprensa ielas mājā Oijoms pēc kara iepazinās ar Leruā ģimeni. Viņam laja pašā stāvā iepretim mazajam Leruā dzīvoklītim bija liela istaba, kurā viņš aizrautīgi strādāja. No sākuma viņi tikko sasveicinājās, jo kaimiņi bija |oti lepni, ļoti nopietni un vadīja savu nabadzīgo dzīvīti kautrā noslegtibā. Vēlāk jaunais cilvēks izdarīja dažādus mazus pakalpojumus savam kaimiņam, sagādāja bijušajam skolotājam dažus rakstus rediģēšanai jaunas enciklopēdijas izdevumam, un tas viņus tuvināja. Negaidīti notika arī liktenīgā katastrofa — kādu vakaru, kamēr viņa meita stūma Leruā krēslā no galda līdz gultai, viņš nomira. Abas dziji sagrauztās sievietes palika gluži bez līdzekļiem, ar ko apbedīt mirušo. Viss viņu dziļā posta noslēpums izlauzās kopā ar asarām, un viņām bija jāatļauj rīkoties Gijomam, kurš no šī brīža kļuva viņu uzticamais draugs un nepieciešamais padomdevējs. Tad notika tas, kam vajadzēja notikt, vienkārši un sirsnīgi, un pati māte, kas ar soģes nicināšanu raudzījās uz sabiedrību, kurā krietni cilvēki mira badā, negribēja ari nekā zināt par oficiālām saistībām. Jautājums par laulībām baznīcā pat netika cilāts. Kādu dienu divdesmitgadīgā Margerita kļuva Gijoma sieva, kuram bija apritējuši divdesmit trīs gadi; abi bija skaisti, veseli, spēcīgi, dievināja viens otru un strādāja, bezgalīgu nākotnes cerību pilni.

No šīs dienas sākās jauna dzīve. Gijoms, kurš bija sarāvis visas saites ar savu māti, kopš tēva nāves saņēma mēnesī nelielu renti — divsimt franku apmērā. Ar to bija nodrošināta dienišķā maizīte; šo summu viņš divkāršoja ar savu ķīmiķa darbu — analīzēm, pētījumiem un izgudrojumiem, kurus izmantoja rūpniecībā. Jaunais pāris apmetās Monmartra augstienē kādā mazā namiņā, par ko bija jāmaksā astoņsimt franku īres; mājiņas lielā priekšrocība bija šaurs dārziņš, kur vēlāk varēja uzcelt no dēļiem laboratoriju. Leruā kundze mierīgi pārgāja dzīvot pie savas meitas un znota, palīdzēja tiem, aizvietojot otru kalponi, un gaidīja, kā viņa teica, mazbērnus, lai tos uzaudzinātu. Mazbērni piedzima ik pa diviem gadiem: trīs dēli, trīs mazi, veselīgi cilvēciņi — Tomā vispirms, tad Fransuā un vispēdīgi Antuāns. Kā Leruā kundze bija sevi ziedojusi vīram un meitai, tāpat viņa ziedoja sevi znotam un trim laimīgā kopdzīvē dzimušajiem bērniem — viņa kļuva dižrnāmiņa, kā visi viņu sauca, diž-māmiņa visai mājai, vecajiem un jaunajiem. Viņa bija saprāta, gudrības un drosmes apvienojums, viņa pastāvīgi bija nomodā par visiem un vadīja visu, viņa bija tā,

Kurai prasīja padomu, kuras aizrādījumiem sekoja, kura valdīja neaprobežoti, kā visvarenā karaliene — māte.

ši dzīve ilga piecpadsmit gadus, tā bija sūrā darbā un liegā mīlā aizvadīta dzīve mazajā, pieticigajā mājiņā, kur visstingrākā taupība noteica izdevumus un apmierināja vajadzības. Tad Gijoms zaudēja māti, saņēma mantojumu un varēja īstenot savu mūžseno vēlēšanos nopirkt mājiņu un dārza stūrī uzcelt plašu laboratoriju — pat no ķieģeļiem, uzce|ot arī otru stāvu. Tikko viņi bija uzsākuši jaunu, cerību pilnu dzīvi, kad atgadījās jauna nelaime un pēkšņi aizrāva Margcritu — tīfa drudzī viņa nomira nedēļas laikā. Viņai bija tikai trīsdesmit pieci gadi, vecākajam dēlam Tomā četrpadsmit; pārciestā zaudējuma dziļi sagrauztais Gijoms trīsdesmit astoņu gadu vecumā bija kļuvis atraitnis ar trim dēliem. Doma atvest svešu sievieti šai noslēgtajā mājā, kur sirdis bija saistījusi maiga mīla, šķita tik nejēdzīga, tik nepanesama, ka viņš nolēma neprecēties otrreiz. Darbs paņēma viņu visu, un miesai un sirdij viņš pratīs likt klusēt. Par laimi, dižmāmiņa palika stingra un drosmīga un māja paturēja savu karalieni, bērni atrada vadītāju un audzinātāju vecmāmuļā, kas arī pati bija izaugusi nabadzības un varonības skolā.

Pagāja divi gadi. Pēkšņi ģimene palielinājās, neparedzēts notikums ieveda tajā jaunu meiteni Marī Kutirjē, kāda Gijoma drauga meitu. Sis Kutirjē bija izgudrotājs, neprāta apsēsts ģēnijs, kas bija izšķiedis diezgan lielu bagātību visādām neparastām izdomām. Viņa sieva, kas bija ļoti dievbijīga, nomira aiz bēdām; Kutirjē, kurš savu meitu dievināja un apbēra glāstiem un dāvanām, tais retajās reizēs, kad to redzēja, vispirms meiteni ievietoja licejā, pēc tam aizveda pie kādas attālas radinieces, kur galīgi aizmirsa. Viņš meitu atcerējās mirstot, kad lūdza Gijoinu to uzņemt pie sevis un vēlāk izprecināt. Attālā radiniece, veļas šuvēja, bija bankrotējusi. Deviņpadsmit gadu vecumā Marī atradās uz ielas bez viena sū; viņai nepiederēja nekas, viņai bija vienīgi laba izglītība, veselība un drosme. Gijoms nekad neļāva Marī skraidīt pa mājām un pasniegt stundas. Pats par sevi bija saprotams, ka meitene palīdz dižmāmiņai, kura nebija vairs tik veikla, bija ar to mierā un jutās pat laimīga par jaunību un prieku, kas atkal staros viņu mājā, kura bija tik drūma kopš Margeritas nāves. Marī būs vecākā māsa zēniem, kuri vēl apmeklēja koledžu, turklāt viņai bija jau tik daudz gadu, lai viņas klātbūtnē tic nejustos neērti. Marī ari strādās šai mājā, kur ikviens strādāja. Viņa ieguldīs savu daļu kopējā labklājībā, kamēr sastaps un iemīlēs kādu krietnu jaunekli, kas to apprecēs.

Atkal aizritēja pieci gadi, un Marī pat nedomāja atstāt šo laimīgo māju. Labā izglītība, kuru viņa bija saņēmusi, bija kritusi auglīgā augsnē, viņai bija prieks visu uzzināt, un tomēr viņa bija palikusi ļoti skaidra, ļoti veselīgiem uzskatiem un pat ļoti vientiesīga; Marī taisnais, atklātais raksturs bija pasargājis viņas jaunavību, pie tam viņa bija arī ļoti sievišķīga, neskaistināja sevi, nemeklēja nekādas izklaidēšanās, bet jutās apmierināta un līksma; būdama visai praktiska un nevis sapņotāja, vienmēr saistīta pie kāda darba, Marī negaidīja no dzīves * vairāk, nekā tā spēj dot, un nemaz nedomāja par debesu dzīvi. Viņai bija mīļas atmiņas par ļoti ticīgo māti, kas ar asarām acīs veda meitu uz pirmo grēksūdzi, jo māte ticēja, ka atver savam bērnam debesu vārtus. Kļuvusi bārene, Marī aizmirsa visas reliģiskās paražas, pret tām sacēlās viņas veselais saprāts, jo nebija taču nepieciešama morālā policija, lai cilvēks paliktu godīgs, gluži pretēji, aplamības viņai šķita bīstamas un kaitīgas īstenai veselībai. Līdzīgi dižmāmiņai, arī viņa bija nokļuvusi līdz mierīgam, gandrīz neapzinātam ateismam nevis ar prātojumiem, bet kā veselīgi domājoša drosmīga meitene, kas ilgi bija dzīvojusi nabadzībā, nejuzdama to kā slogu, ticēdama vienīgi darba nepieciešamībai un apzinādamās, ka iegūs laimi, ja dzīvos normālu dzīvi un būs drosmīga. Rakstura mierīgais līdzsvars vienmēr bija radījis pārdomas, vadījis un glābis viņu. Tāpēc Marī labprāt paklausīja vienīgi savai nojautai, un, kā viņa, skanīgi smiedamās, sacīja, tā esot viņas vislabākā padomdevēja. Divas reizes Māri bija noraidījusi bildinājumus, un, kad pie otrā noraidījuma Gijoms uzstāja, lai to nedara, viņa ļoti izbrīnījusies jautāja, vai viņš to vairs savā mājā negribot paturēt. Viņa jūtoties šeit ļoti labi, viņa taču palīdzot ģimenei. Kādēļ viņai šī māja butu jāatstāj, kādēļ viņai, neviena nemīlot, būtu jāaiziet kur citur, kur viņa būtu mazāk laimīga nekā tagad?

Tad pamazām bija izaugusi doma par laulībām starp Marī un Gijomu, šī doma šķita lietderīga un saprātīga. Tiešām, kas gan varētu būt piemērotāks un labāks attiecībā uz visu ģimeni? Ja Gijoms nebija otrreiz apprecējies, tad vienīgi nesot upuri saviem dēliem, jo viņš baidījās atvest mājās svešinieci, kas varbūt izjauks ģimenes pie-

i

ticīgā prieka noskaņu un kluso mieru. Un lūk, tepat mājā bija sieviete, kura rūpējās par bērniem kā māte un kuras starojošā jaunība lika viņa sirdij straujāk pukstēt! Gijomā strāvoja dzīvības spēks, un vienmēr viņš bija teicis, ka vīrietis nedrīkst dzīvot viens, lai gan līdz šim pats vēl nebija pārāk izjutis savu atraitnību, jo pilnīgi iegrima darbā. Bet gadu starpība taču bija liela, un Gijoms varonīgi paietu sāņus, viņš sameklētu jaunajai meitenei par sevi jaunāku vīru, ja viņa trīs lielie dēli un pati dižmā-miņa nebūtu sadarbojušies viņa laimes labā, kas visas saites sietu ciešāk un mājai dāvātu jaunu pavasari. Man bija ļoti aizkustināta un pateicīga Gijotnam par viņa izturēšanos šo piecu gadu laikā un bildinājumu tūlīt pieņēma; viņa paklausīja sirsnībai, ko izjuta, un uzskatīja to par mīlu. Vai tad viņa vispār varēja saprātīgāk rīkoties un savu dzīvi dibināt uz vēl drošākām cerībām gūt laimi? Tādējādi jautājums par kāzām bija apspriests un tika izlemts tās rīkot nākamā pavasara aprīļa mēneša beigās.

Kad Pjērs, izkāpis no tramvaja, devās augšup pa bezgalīgajām kāpnēm, kas veda uz Senteletēra ielu, viņu atkal pārņēma nepatika, iedomājoties, ka jāiet šai aizdomīgajā mājā, kur, protams, viss viņu aizvainos un sadusmos. Un bez tam, vai gan nebija vel sagaidāms, ka viņš sastaps satrauktu, nemiera nomāktu ģimeni pēc vēstules, kuru vakar aiznesa Sofī ar ziņu, ka tēvs neatgriezīsies mājās? Kad Pjērs uzkāpa pēdējos pakāpienus, nedroši paceldams galvu, tālumā — pašā augstienē parādījās mazā, maiga miera apvītā mājiņa dzidrajā ziemas saulē, kas bija sākusi atkal spīdēt, it kā vēlēdamās to ietīt savos liegajos glāstos.

Gandrīz pretim lielajai ielai, kas veda uz Svētās Sirds baziliku, dārza mūra žogā Senteletēra ielā bija mazas durtiņas; bet, lai iekļūtu mājiņā, vajadzēja tai apiet apkārt līdz pat Tertra laukumam, kur atradās fasāde un ieeja. Uz laukuma rotaļājās bērni; tas bija četrstūrains laukums, kādi parasti mēdz būt provinces pilsētiņās, un bija apstādīts ar panīkušiem kociņiem, un gar malām to ierobežoja pazemīgi veikaliņi — augļu tirgotava, pārtikas preču tirgotava un maiznīca. Laukuma stūri pa kreisi iznira gaišā, kopš pagājušā pavasara balsinātā mājas fasāde ar pieciem logiem, kas šeit laukuma pusē vienmēr bija kā izmiruši, jo dzīvība strāvoja otrā — dārza pusē, kas pacēlās pret Parīzes neaptveramo apvārsni.

Pjērs drosmīgi pavilka zvana misiņa pogu, kas mirdzēja kā zelts. Bija dzirdama jautra, tāla skaņa, bet tūlīt neviens nenāca, Pjērs jau gribēja zvanīt otrreiz, kad durvis plaši atvērās un skatienam pavērās eja caur visu māju, gaitenis, kura galā gaismas plūdos bija pārredzams Parīzes okeāns, viss neaptveramais jumtu klāsts. Un te, šīs bezgalības ietvarā, krasi izceldamās, stāvēja jauna meitene, ap divdesmit sešiem gadiem, vienkāršā, melnā vilnas kleitā, ko pa pusei aizsedza liels, zils priekšauts, virs elkoņiem atrotītātn piedurknēm; rokas un plaukstas vēl mitras, jo ūdens nebija kārtīgi noslaucīts.

Vienu mirkli valdīja pārsteigums un neveikls klusums. Jaunā meitene, kas bija atskrējusi ar smaidošu seju, kļuva nopietna, gandrīz naidīga, ieraugot sutanu. Priesteris saprata, ka viņam jāmin savs vārds.

— Es esmu abats Pjērs Fromāns.

Tūlīt atplauka atkal meitenes laipnais smaids.

— Ak, lūdzu, atvainojiet, cienīts kungs... Man taču vajadzēja jūs pazīt, jo es jūs redzēju kādu dienu, kad jūs, garām ejot, sveicinājāt Gijomu.

Viņa teica — Gijomu. Tātad viņa ir Marī. Pjērs pārsteigts raudzījās meitenē un nodomāja, ka viņa ir gluži citāda, nekā bija iedomājies. Viņa nebija liela, vidēja auguma, bet spēcīga, daiļi veidota, platiem gurniem, attīstītām krūtīm un slaidu, stingru amazones kaklu. Viņas taisnā, vieglā gaita, kurā izpaudās sievietes jaunības spēka daiļums, liecināja par veselību un stipriem muskuļiem. Marī bija brunete ar ļoti gaišu ādas krāsu un smagu krāšņu, melnu matu vainagu, kuru tā bija pavirši saspraudusi mezglā, bez jebkādas vēlēšanās patikt. Zem tumšo matu sasukājuma tīrā, gudrā piere, gleznām līnijām veidotais smalkais deguns un priekā dzirkstošais skatiens pauda spriegu garu; mazliet smagnējā sejas apakšējā daļa — pilnīgās lūpas un slingrais zods lika nojaust mierīgu labsirdību. Viņa jutās droša zemes virsū, un no viņas dvesa maigums un pašaizliedzība. Viņa bija īsts dzīves draugs.

Pirmās sastapšanās brīdī viņa Pjēram šķita pārāk veselīga, pārāk pašapzinīga ar saviem biezajiem, kuplajiem matiem un skaistajām, tik nevainīgi atsegtajām rokām. Viņa nepatika Pjēram, viņa mulsināja kā neparasts radījums, kas tam bija svešs.

— Mani sūta šurp brālis Gijoms...

t

ļ

I

I

Viņa atkal pārvērtās, kļuva nopietna un lūdza Pjēru ienākt gaiteni. Tad, aizvērdama durvis, viņa sacīja:

Jūs nesat mums ziņas no viņa... Lūdzu, piedo-diet, ka jūs tā saņemu. Mūsu kalpones tikko beidza mazgāt veļu, un es pēc tam pārliecinājos, vai viņas to labi izdarījušas... Un atvainojiet ari, ka lūdzu jūs, esiet tik Iaipni un ienāciet uz bridi šeit. Varbūt ir labāk, ja es pirmā visu uzzinu.

Viņa ieveda Pjēru telpā, kas atradās pa kreisi no virtuves un tika izmantota kā veļas mazgātava. Vidū stāvēja toveris, pilns ar ziepjūdeni, un uz koka kārtīm uzmestā veļa pilēja.

— Kas ir ar Gijomu?

Vienkāršos vārdos Pjērs stāstīja visu patiesību: kā Gijoms ievainots rokas locītavā un kā vienīgi gadījums ļāvis viņam būt par šī notikuma liecinieku, tad brālis patvēries pie viņa, Ncijī, un tagad vēlas, lai viņam ļauj mierīgi izveseļoties un nenāk pat viņu apmeklēt. Visu to stāstot, Pjērs vēroja savu vārdu iespaidu Marī sejā, sākumā izbīli un līdzjūtību, tad cenšanos nomierināties un domāt ar saprātu. Beidzot viņa teica:

— Vakarvakarā Gijoma vēstule mani izbiedēja, biju pārliecināta, ka notikusi kāda nelaime. Bet jābūt taču tik daudz drosmei, lai nerādītu savas bailes citiem... Ievainots rokas locītavā, tas taču nav smags ievainojums, vai ne?

— Nē. Bet tomēr tā ir brūce, kas prasa lielu piesardzību.

Marī cieši paskatījās Pjēra sejā ar savām lielajām, atklātajām acīm, kas iegrima viņa acis, lai raudzītos viņa dvēseles dzīlēs, acīm redzami apvaldot bezgala daudzos jautājumus, kas bija jau viņai uz lūpām.

— Un tas ir viss? Viņš ir negadījumā ievainots. Un ko sīkāk mums paskaidrot viņš jums nav uzdevis?

— Nē, viņš tikai vēlas, lai jūs neuztraucaties par viņu.

Tad Marī arī vairs nekā nejautāja, bet apklusa, godbijīgi paklausīdama Gijoma gribai, pieticīgi apmierinādamās ar to, ko viņš licis pateikt, lai uzmundrinātu savu māju, un viņa nemēģināja uzzināt ko vairāk. Tāpat kā vakar pēc baigās vēstules, kad viņa, sevī apslēpdama nemieru, bija tomēr ķērusies pie sava parastā darba, tā viņa arī tagad atguva atkal savu ārējo jautrību, savu mierīgo smaidu, gaišo, drosmīgo skatienu un sava spēka apziņu.

•— Gijoms, — atsāka Pjērs, — man ir devis mazu uzdevumu. Man jānodod Leruā kundzei kāda atslēdziņa.

— Labi, — vienkārši atbildēja Marī. — Dižmāmiņa ir tur pretim, un bērniem taču ari jūs jāredz... Es jūs aizvedīšu turp.

Tagad Marī apskatīja Pjēru mierīgāk, bet viņai tomēr neizdevās noslēpt savu ziņkāri, kas bija drīzāk labvēlīga un pilna neskaidras līdzjūtības. Marī glītās, baltās, jaunības smaržu dvesošās rokas bija palikušas kailas. Nesteigdamās, vientiesīgā nevainībā viņa nolaida piedurknes. Tad noraisīja lielo, zilo priekšautu un melnais, vienkāršais ģērbs piedeva grāciju viņas apaļīgajam, spēcīgajam augumam. Pjērs raudzījās viņā, meitene tam nepavisam nepatika, un, pašam nezinot, kāpēc, viņā sacēlās īsts sašutums, redzot Marī tik dabisku, veselīgu un drosmīgu.

— Vai jūs nāksiet man līdzi, abata kungs? Mums jāiet caur dārzu.

Gaiteņa otrā pusē, pretim virtuvei un veļas mazgātavai, atradās divas telpas — bibliotēka, kas veda uz Tcrtra laukumu, un ēdamistaba, kuras abi logi vērās uz dārzu. Četras otrā stāva istabas kalpoja tēvam un trim dēliem kā guļamistabas. Jau agrāk nelielais dārziņš tagad ar tajā uzcelto laboratoriju, kura aizņēma visu dārza stūri, bija sarucis mazā, oļiem nobērtā pagalmā. No senajiem kokiem bija palikušas divas milzīgas plūmes ar veciem, zarainiem stumbriem, kā ari viens loti spēcīgs ceriņu krūms, kas pavasarī rotājās ar ziediem. Sī ceriņu krūma priekšā Marī bija uzrakuši plašu dobi, un viņai sagādāja prieku pašai audzēt dažus rožu krūmus, lefkojas un rc-zēdas.

Pamādama ar roku, Māri parādīja Pjēram melnos plūmju stumbrus, ceriņu un rožu krūmus, kuru galotnītes pušķoja tikko jaušams maigs zaļums, — visu šo mazo, vēl ziemas mierā snaudošo stūrīti.

— Sakiet Gijomam, lai viņš drīz kļūst vesels un atgriežas mājās ar pirmajiem pumpuriem.

Sai mirkli Pjērs paskatījās uz Marī, un viņas vaigi pēkšņi tumši pietvīka. Sī pēkšņā, negribētā nosarkšana, reizēm pat pie visnevainīgākiem vārdiem, bija viņas īpatnība, un tas Marī ļoti mulsināja. Viņai šķita smieklīgi tā uztraukties — kā mazai meitenei, jo viņai taču bija tik drosmīga sirds. Bet savā sievietes sirdsskaidrībā viņa bija saglabājusi šo liego burvīgumu, šo dabisko kautrību, kas nepakļāvās viņas gribai. Bez šaubām, viņa pašlaik nosarka, jo viņai šķita, ka priesterim devusi mājienu par savām kāzām, jo vēlējusies, kaut drīzāk atnāktu

pavasaris.

— Esiet tik laipni, ejiet iekšā, abata kungs. Bērni nejauši ir visi trīs mājās.

Un viņa ieveda Pjēru laboratorijā.

Tā bija |oti liela, piecus metrus augsta zāle ar ķieģeļiem klātu grīdu un kailām, tēraudpelēkām, krāsotām sienām. Gaismas straume, silto saulstaru pali plūda caur lielajiem, pret milzīgo Parīzi pavērstajiem, uz dienvidiem atvērtajiem logiem, lidami pār vismazākajiem telpas kaktiņiem; pie logiem atradās ari koka klūdziņu pinumi, kurus nolaida vasarā, lai mazinātu svelmainās saules tveici. Visa ģimene pavadīja dienas šai telpā no rīta līdz vakaram ciešā, draudzīga darba atmosfērā. Katrs šeit bija iekārtojies pēc savas patikas, katram bija sava izraudzīta vieta, kur tas varēja nošķirties no citiem un gremdēties savā darbā. Pusi no visas telpas aizņēma tēvs ar plašo ķīmijas laboratoriju, krāsni, eksperimentu galdiem, plauktiem aparātu novietošanai, vitrīnām un skapjiem, kas bija pilni visdažādākām pudelītēm un burkām. Blakus tēvam bija novietojies Tomā, vecākais dēls, iekārtodams sev mazu kalvi ar laktu un atslēdznieka skrūvspīlēm, īstu darbnīcu mehāniķim, par kādu viņš bija gribējis kļūt pēc bakalaura grāda iegūšanas, lai nebūtu jāatstāj tēvs un viņš varētu tam palīdzēt kā uzticams palīgs zinātniskos pētījumos. Otrā stūrī liela, ar kartona mapēm, kārbām un grozāmiem grāmatu plauktiņiem piekrauta galda galā strādāja abi jaunākie dēli — Fransuā un Antuāns. Fran-suā, kas jau bija spīdoši pabeidzis liceju un savā laikā pirmais iestājies pedagoģiskajā institūtā, pašlaik gatavojās eksāmenam; Antuāns, jūsmodams vienīgi par zīmēšanu un izjuzdams pretīgumu studēt klasiskās zinības, trešajā mācību gadā tās bija pametis un tagad ar visu degsmi nodevās kokgriezēja amata apgūšanai. Sai mazliet skarbajā jūklī starp retortēm, darbarīkiem un biezajām, visur sablīvētajām grāmatām, pie loga, spožajā gaismā, pretim plašajam apvārsnim atradās arī dižmāmiņas un Marī darbagalds ar šūšanas piederumiem, dažādiem izšuvumiem un glītajiem, sīkajiem tērpu rotājumiem.

Savā mierīgajā balsī, kurai Marī centās piedot mundru un jautru noskaņu, viņa iesaucās:

— Bērni, bērni! Lūk, abata kungs, viņš mums pastāstīs kaut ko par tēvu.

Bērnil Kādu jaunas mātes mīlestību viņa ielika šai vārdā, uzrunādama lielos puišus, pret kuriem viņa ilgu laiku bija izturējusies kā vecākā māsa! Tomā divdesmit trīs gadu vecumā bija ists milzis, jau ar bārdu, pārsteidzoši līdzīgs tēvam, augstu pieri, stingru seju, mazliet smagnējs miesīgi un garīgi, kluss un gandrīz bikls, noslēdzies savā dēla mīlestībā, viņš bija laimīgs, strādādams fizisku darbu, kas to vērta vienkāršā, meistara pavēles izpildošā palīgā. Divus gadus jaunākais Fransuā bija smalkākiem vaibstiem, bet augumā gandrīz tikpat liels, ar tādu pašu augstu pieri, to pašu stingro muti, kopiespaidā viņš sniedza īstu veselības un spēka ainu, vienīgi dzīvo acu dziļais, liesmainais skatiens liecināja par visai attīstītām garīgām spējām. Jaunākais dēls Antuāns astoņpadsmit gados bija ne mazāk spēcīgs, tikpat skaists un gandrīz tāda paša auguma kā brāļi, atšķirdamies tomēr no citiem ar saviem gaišajiem matiem un zilajām acīm, ko bija mantojis no mātes, ar neizsakāmi maigajām acīm, kuru dzīlēs mita sapņi. Kad visi trīs brāļi bija jaunāki un apmeklēja Kondorsē liceju, viņus bija grūti atšķirt, to varēja vienīgi pēc augumiem, ja tos nostādīja blakus pēc vecuma. Pat tagad varēja kļūdīties, ja tie neatradās visi cits citam blakus, lai varētu iegaumēt atšķirības, kas pastiprinājās līdz ar gadiem.

Pjēram ienākot, visi trīs bija nogrimuši spriegā darbā tik dziļi, ka pat nedzirdēja atveramies durvis. Un Pjēru no jauna pārsteidza šī nosvērtība, ko viņš bija jau pamanījis pie Marī, šis dvēseles stiprums, šeit katrs ķērās pie sava ikdienas darba pat vislielākā dzīves satraukumā. Tomā, ģērbies darba blūzē, stāvēja pie skrūvspīlēm un savām raupjajām, veiklajām rokām vīlēja mazu vara gabaliņu, Fransuā, pārliecies pār pulti, rakstīja lielā, stingrā rokrakstā, bet Antuāns galda otrā galā ar savu smailo grebli beidza kokgriezumu kādam ilustrētam žurnālam. Marī skanīgā balss lika tiem pacelt galvu.

— Tēvs jums sūta ziņu, bērni!

Visi trīs uzreiz pameta darbu un pienāca tuvāk. Viņi visi stāvēja rindā pēc vecuma, tik ļoti līdzīgi cits citam, šķita, ka tie ir kādas senlaicīgas stipras un varonīgas ģimenes trīs dēli milži. Mirklī, kad minēja tēvu, viņi piecēlās visi reizē, pievirzīdamies cits citam, kļūdami it kā par vienu būtni, un viņu platajās krūtīs pukstēja viena sirds.

Sājā brīdī atvērās durvis darbnīcas viņā galā un pa-

rādijās dižmāmiņa, viņa nāca no otrā stāva, kur mita kopā ar Marī. Dižmāmiņa bija tur uzkāpusi, lai sameklētu dzijas kamolu, viņa cieši skatījās priesterī, nekā nesaprazdama.

Dižmāmiņ, — jaunajai meitenei vajadzēja paskaidro!, — tas ir abats Fromāna kungs, Gijoma brālis, viņš atsūtīts pie mums.

Pjērs savukārt raudzījās dižmāmiņā, pārsteigts, septiņdesmit gadu vecumā redzot viņu tik slaidu, spirgtu un pēcīgu. Mazliet garenajā sejā, kur kādreizējais skaistums bija izvērties nopietnā pievilcībā, brūnajās acīs dzirkstīja jaunība, bālās lūpas, aiz kurām vēl bija redzami visi veselie, skaistie zobi, bija veidotas noteiktām līnijām. Vienīgi daži sirmi pavedieni sudraboja ar taisnu celiņu pāršķirtos melnos matus, kurus viņa sasukāja pēc senlaiku modes. Vaigi bija tikai novītuši, iekrituši un dziļām, simetriskām grumbām izvagoti, kas piedeva sejai ļoti cēlu karalienes mātes izskatu, kāds viņai bija pastāvīgi, arī strādājot parasto ikdienas darbu, un savā mūžīgajā melnajā vilnas kleitā viņa izskatījās slaida un stalta.

— Gijoms jūs sūta šurp, kungs? — viņa jautāja. — Viņš ir ievainots, vai ne?

Pjērs bija pārsteigts, ka viņa pati uzminējusi visu, un atkārtoja otrreiz savu stāstu.

— Jā gan, ievainots rokas locītavā... Bet tiešas briesmas viņam nedraud.

Pjērs juta, ka trīs dēli notrīsēja, ka visa viņu būtne tiecās doties tēvam palīdzēt un aizstāvēt viņu. Un dēlu dēļ Pjērs meklēja cerības iedvesošus vārdus.

— Viņš ir pie manis, Neijī... Pie rūpīgas kopšanas, protams, nebūs nekādu nopietnu sarežģījumu. Viņš mani sūtīja jums pasacīt, lai jūs esat bez rūpēm.

Dižmāmiņa neizrādīja ne mazāko baiļu. 1,.oti mierīga, viņa šķita klausāmies jau sen zināmus notikumus. Likās, viņa izjuta pat atvieglojumu, jo bija atbrīvota no bailēm, par ko nevienam nebija minējusi ne vārda.

— Ja viņš ir pie jums, kungs, tad viņš ir vislabākā kopšanā un paglābts no visām briesmām... Viņa vēstule vakarvakarā bez kāda paskaidrojuma par iemeslu, kas viņu aizturējis, mūs pārsteidza, un beidzot mēs tomēr sākām baiļoties... Tagad nu viss ir kārtībā.

Un, gluži tāpat kā Marī, ne dižmāmiņa, ne arī trīs dēli neprasīja paskaidrojumu. Uz kāda galda Pjērs pamanīja atvērtus rīta laikrakstus ar plašām ziņām par atentātu. Skaidrs, ka viņi tos bija lasījuši un tagad bažījās, vai tikai tēvs nav iepīts šai briesmīgajā dēkā. Ko viņi galu galā zināja? Saivā viņiem droši vien nebija pazīstams, un neparedzētos apstākļus, kas izraisīja sastapšanos un tēva ievainojumu, viņi nespēja savirknēt. Dižmāmiņa, bez šaubām, zināja vairāk. Bet Gijoma trīs dēli, tāpat kā Marī, nezināja nekā un arī neuzdrošinājās neko uzzināt. Cik liels cieņas un mīlas pilns spēks slēpās šai nesatricināmā uzticībā un mierīgajā paļāvībā uz tēvu, kas bija licis tiem sacīt, lai ģimene ir bez rūpēm par viņu!

— Cienītā kundze, — atsāka Pjērs, — Gijoms mani lūdza nodot jums šo mazo atslēdziņu un atgādināt jums darīt to, ko viņš jums uzdevis gadījumā, ja ar viņu notiktu nelaime.

Dižmāmiņa viegli, tikko manāmi notrīsēja, saņemot atslēgu, un gluži vienkārši, it kā viss risinātos tikai ap visparastāko slima cilvēka iegribu, atbildēja:

— Ir jau labi. Sakiet viņam, ka šī vēlēšanās tiks izpildīta... Bet esiet tik laipni un apsēdieties, kungs.

Tiešām Pjērs visu laiku stāvēja kājās. Tagad vajadzēja paņemt krēslu, lai gan viņš vēl joprojām jutās neveikli, bet šajā mājā, kur viņš tomēr bija ieradies kā ģimenē, taču nedrīkstēja izrādīt savu kautrību. Marī, kura nevarēja nosēdēt rokas klēpī salikusi, ķērās pie izšuvuma, tas bija skaists, smalks darbs, un viņa to veica kādam lielam veikalam, kur gatavoja līgavu pūrus un arī zīdaiņu pūriņus, jo meitene gribēja, kā smiedamās pati teica, nopelnīt sev vismaz kabatas naudu. Pēc sava paraduma pat viesu klātbūtnē dižmāmiņa bija atsākusi mūžīgo zeķu lāpīšanu, tādēļ viņa bija gājusi meklēt dzijas kamollti. Fransuā un Antuāns, atgriezušies pie sava galda, bija atkal apsēdušies, tikai Tomā viens pats palika stāvot, atspiedies pret skrūvspīlēm. Tas bija īss darba pārtraukums atpūtai, kuru tie sev atļāvās, iekams beidza iesākto darbu. Plašajā, saules pielijušajā telpā mita sirsnība un darba prieks.

— Tātad, — ieteicās Tomā, — mēs visi kopā iesim rīt tēvu apciemot.

Marī ātri, neļaujot Pjēram atbildēt, pacēla galvu.

— Nē, nē, viņš to aizliedz; neviens no šejienes nedrīkst viņu apmeklēt — jo mūs var uzmanīt un mums sekot, un tad var atklāt viņa patvērumu... Vai ne, abata kungs?

Tiešām gan, būtu prātīgāk, ka jūs paciestos un viņu apskautu, kad viņš pats būs spējīgs atnākt. Tas var ilgt divas vai trīs nedēļas.

Dižmāmiņa tūlīt piekrita.

Bez šaubām, tas ir visprātīgāk.

Trīs dēli vairs neuzstāja, padodamies klusajam nemieram, kādā būs jādzīvo, un drosmīgi atteikdamies no apmeklējuma, kas tiem dotu tik daudz prieka; tāda bija Ieva griba, un no tā varbūt bija atkarīga viņa izveseļošanās.

— Abata kungs, — Tomā turpināja, — esiet, lūdzu, tik laipns un pasakiet tēvam, ka viņa prombūtnes laikā, kamēr darbi šeit pārtraukti, esmu nodomājis atgriezties rūp-nicā. Tur es varu sekmīgāk veikt izmēģinājumus, ar kūlieni nodarbojāmies.

— Un, lūdzu, pasakiet viņam no manis, — teica Fran-suā, — lai viņš neuztraucas par manu eksāmenu. Viss ir labi. Es ceru, ka man būs panākumi.

Pjērs apsolīja neko neaizmirst. Smaidīdama Marī raudzījās Antuānā, kurš klusēja, lūkodamies kaut kur tālumā.

— Un tu, mazais, vai tu neko tētim neteiksi?

Jaunais cilvēks, kā no sapņa pamodies, arī sāka smieties.

— Jā, jā, ka tu viņu ļoti mīli un lai viņš drīz atgriežas pie mums, un tu vari darīt viņu laimīgu.

Visi uzjautrinājās, ari Māri pati, bez jebkādas mulsas, mierīgā priekā un drošas nākotnes apziņā. Starp viņu un dēliem nebija nekā cita kā vien dziļa sirsnība. Arī dižmāmiņa nopietni pasmaidīja savām bezkrāsainajām lūpām, arī’viņa piekrita laimei, ko dzīve šķita viņiem solām.

Pjērs labprāt vēl uzkavējās dažus mirkļus. Visi tērzēja, un viņa izbrīns auga. Viens pārsteigums sekoja otram, šajā mājā viņš bija cerējis ieraudzīt apšaubāmu, izlaidīgu dzīvi, nekārtību, postošo morāles sabrukumu. Tagad viņš bija iekļuvis mīlestības pilnā mierā, tik stingrā paklausībā, kas piesātināja visu ar skarbu, gandrīz klosterim līdzīgu nopietnību, ko mazināja vienīgi jaunības līksme. Milzīgā, gaišo saules staru pielijuši telpa izelpoja mieru un darba mīlestību. Bet vairāk par visu viņu pārsteidza stingrā audzināšana, gara stiprums un sirds drosme, ar kādu dēli, neizrādot savas personīgās jūtas, neatļaujoties pat iztirzāt tēva darbu, pieticīgi un klusi nolieca galvu, uzklausot to, ko tas viņiem bija licis pateikt, un vīrišķīgi, bez liekiem vārdiem ķērās pie saviem ikdienas darbiem. Nebija nekā vienkāršāka, cēlāka un augstāka. Un tad vēi priecīgā, varonīgā apņēmība, kas dvesa no dižmāmiņas un Marī, kuras abas gulēja istabā virs laboratorijas, kur notika izmēģinājumi ar bīstamajām sprāgstvielām, tātad viņām nemitīgi draudēja iespējamās eksplozijas briesmas!

Tomēr šī drosme, kārtība un cieņa Pjēru gan pārsteidza, taču neaizkustināja. Viņam nebija iemesla gausties, saņemšana bija pieklājīga, kaut ari ne sirsnīga, jo viņš taču bija līdz šim svešinieks, priesteris. Un, visu to apsverot, viņa noskaņojums tomēr palika naidīgs, jo viņā izraisīja sašutumu izjūta, ka viņš atrodas vidē, kur nevar ne ar vienu dalīties savās mokās, kur neviens tās pat nenojauta. Kā viņi to spēja, šie cilvēki, kas neticēja reliģijai, bet vienīgi zinātnei, ka viņi spēja but laimīgi, kur tiem pretim raudzījās šausminošā Parīze ar visu netaisnību un postu kā vētrā trakojoša jūra bez robežām? Pjērs pagrieza galvu, viņš pilsētu redzēja caur plašo logu, kur ia izplūda bezgalībā, tā taču vienmēr bija viņiem acu priekšā, un tajā bez mitas strāvoja nerimstoša, strauji pulsējoša dzīve. Un šajā stundā ziemas pusdienas saules slīpajos staros visa Parīze šķita nosēta spožiem, zeltainiem putekļiem, it kā neredzams sējējs, slēpdamies saules mirdzā, būtu pilnām riekšavām metis savas sēklas, kas zelta plūsmā lija uz visām pusēm. Viss plašais, iekoptais lauks bija noklāts ar sēklām, bezgalīgais jumtu un diženo celtņu mudžeklis likās vienīgi tīrums, kuru bija izvagojis milzu arkls. Un Pjērs, lai gan vēl mulsas nomākts, juta sevī mostamies neatvairāmu cerību, viņš vaicāja sev, vai šī ar dievišķās saules gaismas putekļiem nosētā Parīze neslēpj sevī lielo nākotnes ražu, taisnības un patiesības ražu, kuru gaidot viņš krita izmisumā.

Beidzot Pjērs piecēlās un devās projām, apsolīdams atkal atnākt, ja atgadīsies kas slikts. Marī viņu pavadīja līdz pat āra durvīm. Pēkšņi viņa atkal nosarka kā maza meitenīte, un tas viņai pašai tik ļoti nepatika, viņa nosarka, jo vēlējās arī no sevis nodot mīļus vārdus ievainotajam Gijomam. Viņa tos pateica drosmīgi, ar savu! skaidro skatienu lūkodamās priesterim tieši acis.

— Uz redzēšanos, abata kungs... Pasakiet Gijomam, ka viņu mīlu un gaidu.

III

Pagāja trīs dienas. Katru rītu, kad mazajā namā Nēijī lika atnesti laikraksti, Gijoms, drudža karstumos pie gultas. saistīts, kur to māca nemiers, izjuta arvien no jauna augošas bailes. Pjērs bija mēģinājis laikrakstus nobēdzi-ii.it. Viņš tomēr manīja, ka brālis tad mokās vēl vairāk, nu Pjēram vajadzēja lasīt tam priekšā visu, kas bija rak-lits par atentātu; tā bija pārbagāta vārdu straume, un .1 vižu slejas negribēja vairs apsīkt.

Tādi sensāciju plūdi presē nekad vēl nebija parādījumos, «Globuss», kas parasti bija tik uzmanīgs, tik nopietns, šoreiz nebija izņēmums, bet padevās ziņu sniegamas neprāta vilnim. Bet vajadzēja vēl ieskatīties mazāk apzinīgos laikrakstos, kā tie, sevišķi «Tautas Balss», izmantojot vispārējo drudzi, biedēja un mulsināja lasī-lājus, lai tikai iespiestu un pārdotu vairāk eksemplāru! Katru ritu parādījās jauna izdoma, jauns šausmu stāsts, lai satricinātu lasītājus. Ziņoja, ka barons Divijārs katru dienu saņemot nekaunīgas vēstules, kurās kāds piedraud nogalināt sievu, meitu un dēlu, pašam pārgriezt rīkli un uzspridzināt viņa savrupnamu, tāpēc to dienu un nakti apsargājot vesels bars par vienkāršiem pilsoņiem pārģērbušos policistu. Citreiz atkal ziņoja par noziedznieku pārsteidzošu izgudrojumu, blakus Madlēnas baznīcai esot kāds midzenis, kur salasījušies anarhisti, izrakuši eju zem vesela pilsētas kvartāla, palikuši tur mīnas un sanesuši pulvera mucas, tātad tas ir vulkāns, kas aprīs pusi Parīzes. Vai arī stāstīja, ka policija esot nākusi uz pēdām milzīgai sazvērestībai, kas aptver visu Eiropu, sākot no Krievijas tālajām robežām līdz pat Spānijas vidienei, signāls šiem sazvērniekiem tikšot dots no Francijas, tad trīs dienas ilgšot slaktiņi un dedzināšanas, karteču uguns noslaucīšot visus bulvārus un Sēna kļūšot sarkana, veldama asiņainus viļņus. Sīs varenās un gudri izdomātās preses kampaņas dēļ visur valdīja satraukums, pārbijušies ārzemnieki masveidā atstāja viesnīcas un Parīze bija vairs tikai vājprātīgo nams, kur mita ticība vistrakākiem murgiem.

Bet ne tas satrauca Gijomu. Viņā radīja nemieru Saivā un avīžu minējumi par jaunajām pēdām, Saivā nebija vēl arestēts, jā, līdz šim taču vēl nebija nevienas ziņas, ka Saivā pēdas būtu atrastas. Pēkšņi Pjērs izlasīja rindas, kas lika ievainotajam Gijomam nobālēt.

— Redzi, kā liekas, tad zem gruvešiem Divijāra nama iebrauktuvē atrasts darbarīks, caurumsitis, uz kura spala iegravēta pazīstamās Grandidjē rūpnīcas marka. Un šo Grandidjē šodien uzaicina pie izmeklēšanas tiesneša.

Gijoms izmisis pamāja.

— Šoreiz viņiem tas ir rokā, nu viņi ir uz pareizām pēdām. Noteikti tas ir Saivā, kas izmetis šo darbarīku. Viņš strādāja pie Grandidjē, iekams atnāca uz dažām dienām pie manis... No Grandidjē viņi uzzinās visu, tagad vienīgi jāritina tālāk šis pavediens.

Tad Pjērs atcerējās Grandidjē rūpnīcu, par kuru bija dzirdējis runājam Monmartrā un kur Tomā, Gijoma vecākais dēls mehāniķis, bija nostrādājis savu apmācības laiku un reizēm strādāja arī vēl tagad. Pjērs vēl arvien neuzdrošinājās brāli izvaicāt, tomēr izjuta, cik nopietnas, cēlas un no zemiskām bailēm brīvas bija Gijoma bažas.

— Tu man stāstīji, ka Tomā pa manu prombūtnes laiku ies rūpnīcā pastrādāt pie jaunā motora, kuru viņš ir izgudrojis un grib ievadīt pareizā gaitā, un darbs tikpat kā jau ir paveikts. Ja nu tagad mājās notiks kratīšana, tad, iedomājies tikai, kā viņu izklaušinās, bet viņš taču negribēs atbildēt un aizstāvēs savu noslēpumu!... Ak, viņš ir jābrīdina, jābrīdina tūlīt!

Pjērs piesolījās labprāt izpalīdzēt, neļaudams Gijo-mam izteikt šo vēlēšanos līdz galam.

— Ja tu gribi, aiziešu šo pēcpusdienu pie Tomā uz rūpnīcu. Varbūt sastapšu tur arī Grandidjē kungu un uzzināšu, kas runāts pie izmeklēšanas tiesneša un cik tālu ir pavirzījusies lietas izmeklēšana.

Asarām acis un siltu rokas spiedienu Gijoms pateicās.

■— Jā, jā, brālīt, dari to, tas būs labs un drosmīgs darbs.

— Vēl jo vairāk tāpēc, — turpināja priesteris, — ka es gribēju šodien iet uz Monmartru... Es tev neko neesmu teicis, bet mani moka kāda doma. Ja šis Saivā bēguļo,tad viņš tur mājās atstājis sievu un bērnu vienus pašus. Es šo ģimeni redzēju atentāta rītā tādā postā, tādā trūkumā, ka nevaru nedomāt par šīm nabaga atstātām būtnēm, kas varbūt mirst badā, man tas plosa sirdi... Kad vīra vairs nav, sievai un bērnam jāiet bojā.

Gijoms, kas visu laiku vēl turēja Pjēra roku, paspieda to sirsnīgāk un atbildēja drebošā balsī:

— Jā, jā, tas būs labs un drosmīgs darbs... Dari to, brālīt, dari to.

Vītolu ielas māja — šī briesmīgā posta un ciešanu māja — bija palikusi Pjēra atmiņā kā šausminoša mēslu bedre, kurā Parīzes trūcīgie ļaudis cīnījās ar nāvi. Un šo pēcpusdienu, kad viņš atkal devās turp, Pjērs to atrada tais pašos lipīgajos dubļos slīgstam, pagalms bija tiem pašiem netīrumiem piemētāts, un tumšās, mitrās kāpnes, lil<pat nolaistas un atstātas, izplatīja nelabu smaku. Pilsētas centra skaistie kvartāli arī ziemā ir sausi nu tiek tīrīti, bet nabadzīgo iedzīvotāju kvartāli, nožēlojamā ļaužu bara nemitīgi mīdīti kļūst netīri un dubļaini.

Pjērani bija jau zināmas kāpnes, kas veda uz Saivā ģimenes dzīvokli, un viņš kāpa augšup, bērnu kliedzienu pavadīts, kaut kur mazuļi skaļi brēca, bet tad pēkšņi apklusa, un visa māja iegrima kapa klusumā. Doma par veco Lavēvu, kas šeit bija nomiris kā suns uz ielas stūra, atkal uzmācās Pjēram un viņu stindzināja. Viņam pārskrēja trīsas, kad augšā, pieklauvējot pie durvīm, atbilde bija vienīgi dziļš klusums. Nebija dzirdama neviena elpas pūsma, nebija redzama neviena dzīva dvēsele.

Pjērs klauvēja otrreiz, un, kad joprojām vēl nekas nepakustējās, viņš nodomāja, ka tur neviena nav. Varbūt Saivā bija atgriezies, lai paņemtu sev līdzi sievu un bērnu, varbūt viņi tam sekojuši kādā citā alā, kaut kur svešumā. Tas Pjēra tomēr radīja izbrīnu, jo nabadzīgie cilvēki nemēdz mainīt savu mitekli, viņi mirst tur, kur cieš. Pjērs viegli pieklauvēja trešo reizi.

Beidzot klusumā bija sadzirdama viegla mazu solīšu dipoņa. Bikla bērna balstiņa iedrošinājās vaicāt:

— Kas tur ir?

— Abata kungs.

Atkal iestājās klusums un nedzirdēja vairs neko pakustamies. Tātad iekšpusē meitene pārdomāja un vilcinājās.

— Abata kungs, kurš nesen šeit bija.

Sie vārdi laikam izkliedēja visu nedrošību, pusatvērtajās durvīs parādījās Selīna un lūdza priesteri ienākt.

— Lūdzu piedodiet, abata kungs, māmiņa Teodora ir izgājusi, un viņa man cieši piekodināja nevienu neielaist.

Mirkli Pjērs bija iedomājies, ka, bez šaubām, Saivā būs šeit. Bet, pametis skatienu, viņš ātri pārlūkoja vienīgo telpu, kur mita visa ģimene. Teodora kundze laikam baidījās no policijas apmeklējuma. Vai viņa bija bērna tēvu redzējusi? Vai viņa zināja, kur tas slēpjas? Vai viņš bija atgriezies, lai abas apskautu un mierinātu?

— Vai tavs tētis, meitiņ, ari nav mājās?

— Ak, nē, abata kungs, viņam ir daudz darīšanu, viņš ir aizbraucis.

— Kā — aizbraucis?

— Jā, viņš nav vairs mājās pārnācis, "lēs nezinām, kur viņš ir.

— Var būt, ka viņš strādā?

— Ak nē, tad viņš atsūtītu naudu.

— Tātad viņš ceļo.

— Es nezinu.

— Bez šaubām, viņš māmiņai Teodorai ir rakstījis?

— Es nezinu.

Pjērs pārstāja izvaicāt meiteni, viņš mazliet sakaunējās, ka cenšas ko uzzināt no vienpadsmit gadus vecas meitenītes, kuru sastapis vienu. Iespējams, ka viņa nekā nezināja, ka Saivā aiz piesardzības neko nebija ziņojis par sevi... Meitenes gaišā, piemīlīgā un gudrā sejiņa izskatījās patiesa, tai jau piemita nopietnā izteiksme, kas ir tik raksturīga dziļā nabadzībā augošiem bērniem.

— Ļoti žēl, ka Teodora kundze nav mājās, es gribēju parunāt ar viņu.

— Bet, abata kungs, ja jūs gribētu pagaidīt... Viņa aizgāja pie tēvoča Tusēna Markadē ielā, un viņai drīz jānāk; viņa jau ir projām vairāk nekā stundu.

Meitene atbrīvoja krēslu, uz kura atradas klēpis smalki saskaldītas, laikam kādā apbūves laukumā uzlasītas malkas.

Nekurinātajā, stindzinoši ledainajā istabā acīmredzot nebija maizes. Bija jūtams, ka trūka saimnieka, ka nav tā, kam ir griba un spēks, uz kuru paļaujas pat nedēļām ilgā bezdarba laikā. Ģimenes galva aiziet, apstaigā visu pilsētu un beidzot tomēr atnes nepieciešamo maizes donu, ar kuru tad dalās un kura neļauj nomirt. Bet, ja ģimenes galvas nav, sieva un bērns ir galīgi pamesti, bez atbalsta un palīdzības.

Pjērs apsēdās, raudzīdamies mazajā nabaga radījumā ar dzidri zilajām acīm un palielo muti, kas viņam uzsmaidīja, un viņš neviļus vaicāja atkal.

— Vai tu skolā neej, mans bērns?

Meitene mazliet nosarka.

— Man nav kurpju, lai ietu skolā.

Pjērs pamanīja, ka tiešām viņai kājās bija vecas, saplīsušas zeķītes, pa kuru caurumiem rēgojās ārā mazi, no aukstuma sarkani pirkstiņi.

— Un turklāt, — viņa atsāka, — māmiņa Teodora saka, skolā nevarot iet, ja neko neēdot... Viņa jau gribēja strādāt, māmiņa Teodora, bet viņa nevarēja savu aru dēļ, kas tūlīt sūrst un asaro... Tagad mēs nezinām, ko iesākt, kopš vakardienas mums nekā vairs nav, un, ja tēvocis Tusēns nevarēs mums aizdot divdesmit sū, tad visam ir beigas.

Meitene vēl joprojām smaidīja kā neizpratnē, bet acīs sariesās divas lielas asaras. Tukšā istaba ar ieslodzīto, no visiem laimīgajiem cilvēkiem it kā atšķirto mazo meitenīti radīja tik dziji skumju ainu, ka satrauktais priesteris juta sevī mostamies niknu sašutumu par šo postu, juta mostamies slāpes pēc sociālās taisnības, jo tas bija vienīgais, kas viņa pārliecības sabrukumā vēl spēja likt tam degt un kvēlot.

Desmit minūtes pagaidījis, Pjērs kļuva nepacietīgs, viņš atcerējās, ka vēl jāaiziet uz Grandidjē rūpnīcu.

— Tas ir gan brīnums, ka māmiņa Teodora vēl nenāk, — atkārtoja Selīna, — viņa droši vien tērzē.

Tad viņai ienāca prātā kāda doma.

— Ja jūs gribētu, abata kungs, es jūs aizvestu pie tēvoča Tusēna. Tas ir tepat blakus, tikai jāpagriežas ap ielas stūri.

— Bet tev taču nav kurpju, mans bērns.

— Ak, tas nekas, es eju tāpat!

Priesteris piecēlās un noteica:

— Labi, tā būs labāk, aizved mani turp. Es tev nopirkšu kurpes.

Selīna nosarka kā brūklene. Viņa steidzās sekot priesterim, kad bija rūpīgi aizslēgusi durvis, divreiz apgriezdama atslēgu kā maza, kārtīga saimniece, kurai tomēr nav nekā ko sargāt.

Teodora kundzei bija ienākusi prātā doma, iekams pieklauvēt pie Tusēna, sava brāļa durvīm, lai aizņemtos divdesmit sū, izmēģināt laimi vispirms pie savas jaunākās māsas Ortansas, kas bija apprecējusies ar kādu ierēdni, mazo Kretjeno, un apdzīvoja četristabu dzīvokli Roše-šuāra bulvārī. Bet tas bija grūts solis, par to viņa izšķīrās trīcēdama, domādama vienīgi par Sclīnu, kura nebija nekā ēdusi kopš vakardienas.

Mehāniķis Tusēns, Teodora kundzes vecākais brālis, bija piecdesmit gadus vecs. Viņš bija pirmās laulības bērns.

Tēvs, k|uvis atraitnis, bija apprecējies otrreiz ar kādu gluži jaunu šuvēju, kas tam dāvināja trīs meitas — Po-līnu, Leoniju un Ortansu. Ar to arī bija izskaidrojams, kāpēc vecākā meitene Polina bija desmit gadus jaunāka par Tusēnu, bet Ortansa, pati jaunākā, veselus astoņpadsmit. Kad tēvs nomira, Tusēnam bija jāapgādā pamāte un trīs māsas. Ļaunākais bija tas, ka, pašam vēl jaunam esot, tam jau bija sieva un bērns. Par laimi, pamāte bija darbīga, gudra sieviete un zināja, kā izkulties no grūtībām. Viņa iestājās atkal par šuvēju darbnīcā, kur Polina jau strādāja kā mācekle. Tur viņa iekārtoja arī Leoniju, mājās palika vienīgi Ortansa, kas bija izlutināta, skaistāka un smalkāka par māsām; māte, lepodamās ar meitas panākumiem, ļāva tai ilgāk apmeklēt skolu; vēlāk, kad Po-līna apprecējās ar mūrnieku Labitu un Leonija ar mehāniķi Saivā, Ortansa, kura strādāja konditorejā Mocekļu ielā par pārdevēju, iepazinās ar ierēdni Kretjeno, kas, nevarēdams meiteni iegūt par mīļāko, to apprecēja. Leonija nomira jauna, dažas nedēļas pēc savas mātes, abas no tīfa. Polīna, ko vīrs bija atstājis, dzīvoja ar savu svaini Saivā, kura meitenīte to sauca par māmiņu, dzīvoja bada dzīvi Vienīgi Ortansa valkāja svētdienās vieglu zīda kleitu, mita jaunā, skaistā mājā un piederēja pie buržuāzijas, bet cena tam bija — elles dzīve un materiālas grūtības.

Teodora kundzei bija labi zināmas māsas grūtības katra mēneša pēdējās dienās, tāpēc viņa šim kārdinājumam — aizņemties naudu — padevās ar lielu nemieru sirdī. Bez tam Kretjeno, sarūgtināts par savu viduvēja cilvēka neveiksmi, visu vainu uzvēla sievai, kopš tās skaistums bija novītis, un negribēja vairs redzēt viņas piederīgos, jo viņš kaunējās par tiem. Tusēns taču vismaz bija kārtīgs strādnieks. Bet šī Polina, šī Teodora kundze, kas dzīvoja ar savu svaini turpat bērna acu priekšā, šis Saivā, kurš klīda no darbnīcas uz darbnīcu, šis apsēstais kūdītājs, par kuru neviens patrons neko negribēja zināt, visa šī dumpošanās, viss posts un netīrība sadusmoja beidzot mazo, kārtīgo un iedomīgo ierēdnīti, kuru dzīves grūtības darīja īgnu. Viņš bija aizliedzis Ortansai pieņemt savu māsu.

Tomēr, kāpjot augšup pa skaistās Rošcšuāra bulvāra mājas kāpnēm, kuras sedza paklājs, Teodora kundze izjuta zināmu lepnumu iedomājoties, ka viena viņas māsa dzīvo greznībā. Dzīvoklis maksāja septiņi simti franku un atradās ceturtajā stāvā, sētas pusē. Kalpone, kas inē-dza ierasties ap pulksten četriem, lai pasniegtu pusei ietu , tagad bija jau atnākusi. Viņa ielaida viešņu, kuru pazina, visai pārsteigta, ka tā bija iedrošinājusies apmeklēt māsu tik sliktā apģērbā. Uz mazās viesistabas sliekšņa Teodora kundze samulsa un apstājās, redzot Ortansu šņukstam vienā no atzveltnes krēsliem, kuri bija pārvilkti ar zilu ripsu un ar kuriem viņa ļoti lepojās.

— Kas tev kaiš? Kas tad ir noticis?

Tikko trīsdesmit divus gadus sasniegusi, viņa vairs nebija skaistā Ortansa. Vēl joprojām viņai bija blondas, ■daidas, trauslas lelles seja ar skaistām acīm un krāšņiem matiem. Bet viņa, kas sevi senāk tik rūpīgi bija kopusi, saka kļūt nolaidīga un staigāja rītakleitās, kuru tīrība bija apšaubāma, viņas acu plaksti kļuva sarkani un smalkā ada vīta. Divas, viena otrai sekojošas dzemdības — viņai bija divas meitenītes, viena tagad jau deviņus gadus veca, otra — septiņus — bija viņu galīgi novārdzinājušas. Starp cilu, viņa bija ļoti lepna un savtīga sieviete, kas nožēloja savas precības, jo viņa taču kādreiz bija uzskatījusi sevi par skaistuli, kurai pienāktos dzīvot kādā pasaku prinča pilī un vizināties karietēs.

Ortansas izmisums bija tik liels, ka viņa nemaz nebrīnījās, redzot ienākam māsu.

— Ak tu tā esi! Kaut tu zinātu, kāds trieciens nācis vēl klāt pie visām citām nepatikšanām!

Vienu mirkli Teodora kundze iedomājās par mazajām meitenītēm Lisjēnu un Marsclu.

— Vai tavas meitenītes slimas?

— Nē, nē, blakus dzīvokļa kaimiņiene aizgāja pastaigāties ar viņām pa bulvāri... Mana mīļā, iedomājies tikai, esmu atkal stāvoklī! No sākuma domāju, ka viss vēl būs kārtībā, bet nu zinu, tas jau ir otrais mēnesis. Un šorīt, pēc brokastīm, kad es to pateicu Kretjeno, viņš tik ļoti sadusmojās, ka uzkliedza man visādiem ļauniem vārdiem, ka tā esot mana vaina. It kā tas būtu atkarīgs vienīgi no manis!... Ak, mani tas vissmagāk skar! Man jau tā ir bēdu diezgan!

Viņa sāka atkal elsot un stomīdamās stāstīt, ka viņus tas satriecis, jo ilgu laiku jau viņi neatļaujoties neko intīmu, vienīgi mazas draiskulības, jo intīmās attiecības izlēmuši labāk pārtraukt nekā riskēt iegūt vēl trešo bērnu. Laime, ka viņš pārliecināts, ka viņa nav spējīga vīru krāpt, jo viņa taču esot viņam padevīga un maiga un vairāk par visu viņai rūpot vīra miers.

— Ak, mans dievs, — beidzot piebilda Teodora kundze, — jūs izaudzināsiet šo bērnu, ja tas piedzims, tāpat kā abus pārējos.

Pēkšņas dusmas nožāvēja Ortansas asaras. Viņa uzlēca no krēsla, iesaukdamās:

— Ak, cik tev gan labi runāt! Tas jau redzams, ka tu neesi mūsu ādā. Ar ko tad mēs viņu lai izaudzinām, ja tikko ar pūlēm savelkam galus?

Un, aizmirsdama sīkumaino, pilsonisko godkāri, kastai parasti lika klusēt vai arī melot, viņa izstāstīja par saviem spaidīgajiem apstākļiem, briesmīgo naudas trūkumu, kas to grauza visu cauru gadu. Dzīvoklis maksāja septiņi simti franku. No trīs tūkstošiem franku, kurus vīrs nopelnīja kantorī, atlika tikko divsimt franku mēnesī. Un kā lai tiek cauri, ja visiem četriem jāēd un jāģērbjas savai kārtai piemēroti? Vīram nepieciešama fraka, kundzei jauna kleita, ja tie negrib deklasēties, kurpītes meitenes novalkā mēneša laikā, un tad vēl rodas visādi blakus izdevumi, kurus nav iespējams ierobežot. Viņi samazināja sev vienu maltīti, liedza sev pat vīnu, taču gadījās tādi vakari, kad vajadzēja tomēr braukt ekipāžā. Tam visam pievienojās vēl bērnu izšķērdība, nolaidība, kur drosmi zaudējusī sieva pameta saimniecību novārtā un vīrs izmisa, apzinoties, ka nekad neizkulsies no grūtībām, pat ja kādu dienu viņa alga sasniegtu necerēto summu — četri tūkstoši franku. Patiesību sakot, tie bija tie paši nepanesamie dzīves apstākļi slikti apmaksātam ierēdnim, kā melnais posts strādniekam, mānīgā ārpuse, melīgais greznums, viss, ko cilvēks slēpj savā garīgās uzpūtības apziņā, ka viņam nav jāstrādā pie skrūvspīlēm vai uz sastatnēm.

— Nu, bet jūs taču tomēr šo bērniņu nenogalināsiet? — vaicāja Teodora kundze.

Ortansa atkrita krēslā.

— Protams, ka ne, bet nu ir visam beigas. Divi, tas jau bija pārāk daudz, bet nu, lūk, vēl trešais! Mīļais dievs, kas ar mums notiks! Kas ar mums noliks!

Viņa saknupa savā rītakleitā, kas bija atpogājusies, un asaras sāka atkal plūst no sasarkušajām, saraudātajām acīm.

Teodora kundzei bija ļoti nepatīkami, ka atnākusi tik neizdevīgā brīdī lūgt aizdot naudu, bet viņa tomēr iedrošinājās to darīt un paprasīja divdesmit sū. Tas vēl vairāk palielināja Ortansas izmisumu.

— Goda vārds, man mājās nav neviena santīma. Nupat es aizņēmos no kalpones desmit sū bērniem. Aizvakar saņēmu lombardā deviņus frankus par mazu gredzentiņu. Tā tas ir vienmēr mēneša beigās... Kretjeno šodien saņem algu un nāks agrāk mājās, lai man iedotu naudu pusdienām. Apsolu, ka rīt aizsūtīšu tev kaut ko, ja varēšu.

Sai mirklī ieskrēja kalpone, izbijusies, zinādama, ka kungs nevar ieredzēt kundzes radus.

— Ak, kundze, kundze, es dzirdu kungu kāpjam augšup!

— Airi, ātri, ej projām! — sauca Ortansa. — Būs atkal scēna... Ja varēšu, tad rīt, es tev apsolu.

Teodora kundzei vajadzēja paslēpties virtuvē, lai izvairītos no Kretjeno, kas ienāca. Viņa pamanīja kalseno, mazo varmāku ar iedomīgo, šauro seju un labi kopto bārdu, viņš, kā aizvien, bija labi ģērbies cieši pieguļošā mētelī. Kancelejas darba četrpadsmit gados viņš bija nocietinājies, un viņa kaislība — pavadīt garas stundas vakaros tuvajā kafejnīcā — paveica visu pārējo.

Teodora kundze pasteidzās aiziet.

Lēnām, vilkdama kājas, Teodora kundze atgriezās Mar-kadē iela, kur dzīvoja Tusēns. No brāļa viņa daudz necerēja, jo zināja, kādās neveiksmēs un grūtībās ģimene bija iestigusi. Piecdesmit gadu vecumā Tusēnu pagājušo rudeni pirmo reizi bija ķērusi trieka, kas viņu piecus mēnešus saistīja pie krēsla. Līdz tam viņš bija turējies vēl braši, kā jau labs strādnieks, nedzērājs, uzaudzinājis trīs bērnus — kādam galdniekam izprecētu meitu, kas ar savu vīru aizbrauca uz Havru, un dēlu kareivi, kas bija miris Tonkinā, un vēl otru dēlu, Sarlu, kas, atgriezies no karadienesta, kļuva mehāniķis. Pieci slimības mēneši bija iztukšojuši nelielo ietaupījumu krājkasē, un Tusēns, atguvis atkal kājas, sāka tagad dzīvi no jauna bez neviena sū, it kā tam būtu tikai divdesmit gadu.

Teodora kundze sastapa savu svaini Tusēna kundzi vienu pašu vienīgajā, ļoti tīrajā istabā, kuru apdzīvoja laulātais pāris; blakus atradās šaurs kambarītis, kur gulēja Viktors. Tusēna kundze bija ļoti pilnīga sieviete un vēl pieņēmās resnumā, kaut gan dzīvoja rūpēs un tai brīžiem vajadzēja pat pagavēt. Tā bija krietna sieviete ar apaļu, izplūdušu seju, kurā zibēja mazas, gaišas actiņas, viņa bija mazliet pļāpīga, mazliet kāra uz saldumiem, un viņas vienīgā kļūda bija tas, ka tai ļoti patika labi gatavot ēdienu. Tūlīt, iekams atnācēja atvēra muti, Tusēna kundze jau uzminēja šī apmeklējuma iemeslu.

— Mana mīļā, jūs nākat nelaikā, mēs esam gluži sausā. Tikai aizvakar Tusēns varēja atgriezties rūpnīca, un jau šovakar viņam jālūdz avanss.

Tusēna kundze raudzījās ar neuzticību un ne visai līdzjūtīgi uz savu svaini, jo viņu aizvainoja radinieces nolaidīgais izskats.

— Un Saivā, vai tad viņš arvien vēl neko nestrādā?

Bez šaubām, Teodora kundze bija paredzējusi šo jautājumu, jo viņa mierīgi meloja:

— Viņš nav Parīzē, kāds draugs solīja viņam darbu un aizveda kaut kur uz Beļģijas pusi, un es gaidu, ka viņš mums kaut ko atsūtīs.

Tusēna kundze tomēr vēl joprojām raudzījās neuzticīgi.

— Jo labāk, ka viņš nav Parīzē, mēs jau viņu pieminējam, runājot par tām bumbu padarīšanām. Mēs teicām, Saivā jau ir traks diezgan, lai tur listu iekšā.

Teodora kundze nepamirkšķināja ne acu, ja viņa arī ko nojauta, tad paturēja to pie sevis.

— Nu labi, bet jūs, mana dārgā, vai tad nekādu darbu nevarat atrast?

— Ak es, kā tad jūs domājat, ko lai es iesāku ar manām nabaga acīm? Sūt vairs nav iespējams.

— Tā ir patiesība. Šāda darba strādniece ātri notrulinās. Tāpat klājās arī man, kad Tusēns nevarēja kustēties, gribēju tūdaļ mesties atkal uz veļas šūšanu, manu veco darbu. Jā gan, es sabojāju visu un uz priekšu netiku... Tagad vairs cils nekas neatliek kā vienīgi mājsaimniecība. Kāpēc tu nevari strādāt kaut kur par kalponi?

— Es jau meklēju un neko nevaru atrast.

Pamazām atkal parādījās Tusēna kundzes labā sirds un atmaiga tik liela posta priekšā. Viņa lika svainei apsēsties un teica, ja Tusēns būšot dabūjis avansu, viņa kaut ko iedošot. Tad viņa sāka stāstīt visādas tenkas, padodamās savai pļāpībai, tiklīdz bija kāds, kas klausās. Nebeidzamais stāsts, pie kura Tusēna kundze vienmēr atgriezās un kuru atsāka bez gala, bija stāsts par dēlu Šarlu un par vīna tirgoņa kalponi pāri pretim, ar kuru tas aiz muļķības bija sagājies un kurai tagad nu bija bērns no viņa. Iekams Saris bija aizgājis karadienestā, viņš esot bijis viscentīgākais strādnieks, ļoti mīlīgs dēls un vienmēr nesis mājās visu savu algu. Protams, labs

strādnieks un labs zēns viņš gan esot palicis, bet tomēr Karadienests, kaut ari viņu padarījis vingrāku, tomēr mazliet atradinājis no darba. Dienestu viņš gan tāpēc vēl nenožēlojot, ka runājot par kazarmām kā par cietumu, būdams tikpat brašs kā citi. Tikai darbarīki viņam šķituši par smagu, kad viņš tos mēģinājis atkal ņemt rokās.

— Jā, mana mīļā, kaut arī Saris joprojām ir labs pret mums, bet viņš jau vairs neko nevar mums palīdzēt... I!s jau zināju, ka šīs nastas dēļ, kas viņam tagad uzkrauta, ar laulībām nav jāsteidzas. Pie tam viņš aizvien bija ļoti piesardzīgs ar meitenēm. Un nu uzreiz notika šāda muļķība ar šo Eženī, kas tieši apkalpoja tobrīd, kad viņš uz mirkli iegriezās tur pretim iedzert kādu glāzīti... Protams, viņš nedomāja viņu precēt, lai gan viņš nesa apelsīnus uz slimnīcu, kad viņa tur nokļuva. Meiča ir ne-1 ira staigule, kas jau sapinusies ar kādu citu vīrieti... Bet bērns ir un paliek. Saris to ir pieņēmis un nodevis uz laukiem audzināšanā un maksā par to katru mēnesi. Tā ir īsta izputēšana, izdevumi, kas nekad nebeigsies. Vārdu sakot, visas nelaimes mums uzreiz uzbrukušas.

Šādā veidā Tusēna kundze runāja jau veselu pusstundu; pēkšņi viņa aprāvās, jo pamanīja, ka Teodora kundze bija gluži nobālusi no gaidīšanas.

— Jums laikam jāsteidzas. Tusēns tik ātri nebūs. Vai mums neaiziet uz rupnīcu? Tad es noteikti zināšu, vai viņš ir ko dabūjis.

Viņas izlēma iet, bet aizkavējās vēl aptuveni stundas ceturksni lejā pie kāpnēm patērzēt ar kādu kaimiņieni, kura tikko bija zaudējusi bērnu. Beidzot viņas izgāja no mājas, kad tās aizturēja sauciens.

— Māmiņ, māmiņ!

Tā bija mazā Selīna — jaunās kurpēs, sajūsmā kozdama maizītē.

— Māmiņ, tas ir abata kungs, kas nesen pie mums bija. Viņš grib ar tevi runāt... Paskaties taču, ko viņš man nopircis!

Teodora kundze, ieraugot kurpes un maizīti, saprata visu. Viņa sāka drebēt un stostīdamās teikt pateicības vārdus, kad Pjērs, iedams aizmugurē, viņu uzrunāja. Tusēna kundze ātri pienāca un pali pateica savu vārdu, neko neprasīdama sev, bet priecādamās par svaines laimi, jo tā bija vēl nelaimīgāka par viņu. Redzot priesteri iespiežam svainei rokā desmit franku, viņa paskaidroja, ka labprāt būtu kaut ko aizdevusi, bet nav spējīga

to darīt, un viņa sāka atkal savu stāstu par Tusēna trieku un Sarla neveiksmi.

— Saki, māmiņ, — Selīna pārtrauca krustmāti, — tā rūpnīca, kurā tētis strādāja, ir taču tepat, šajā ielā, vai ne? Abata kungam turp jāiet.

— Tā ir Grandidjē rūpnīca, — atsāka Tusēna kundze, — mēs tieši tur]) ejam, mēs varam abata kungu pavadīt.

Vēl bija jāiet apmēram simt soju. Kamēr abas sievietes un bērns Pjēru pavadīja, viņš palēnināja soļus, jo vēlējās, kā bija nodomājis, izvaicāt Teodora kundzi par Saivā. Viņa tomēr tūlīt kļuva atturīga. Viņa vīru nebija vairs redzējusi, viņam vajadzēja būt ar kādu biedru darbā Beļģijā. Priesteris saprata, ka Saivā nav iedrošinājies atgriezties Vītolu ielā, kur viņa atentāts bija sadragājis visu un viss aizgājis bojā — pagātne ar darbu un iespējām cerēt, tagadne ar sievu un bērnu.

— Lūk, abata kungs, te jau ir rūpnīca, — teica Tusēna kundze. — Manai svainei vairs nevajadzēs gaidīt, jūs taču bijāt tik labs un viņai palīdzējāt... Sirsnīgs paldies no viņas un mums.

Teodora kundze un Selīna arī pateicās, abas stāvēdamas uz ietves kopā ar Tusēna kundzi garāmgājēju burzmā šī bieži apdzīvotā kvartāla mūžīgajos dubļos un šķīdonī, un, noskatīdamās, kā Pjērs ieiet rūpnīcā, joprojām tērzēja, izteikdamas domas, ka pasaulē tomēr esot arī ļoti laipni priesteri.

Grandidjē rūpnīca aizņēma milzīgu platību. Ielas pusē atradās vienīgi ķieģeļu celtne ar šauriem logiem un celtnes galā plaši atvērtiem vārtiem, no kurienes bija pārredzams lielais pagalms. Tur rindojās ēku korpusi, darbnīcas, rūpnīcas noliktavas un neskaitāmi jumti, pār kuriem pacēlās divi augsti tvaika mašīnu dūmeņi. Tūlīt pie ieejas bija dzirdama mašīnu šņākoņa un drebēšana, dobjais darba troksnis, steiga un rosme, kur viss kuslas un apdullina ar savu skaļumu, no kura pat zeme grīļojās. Pagalmā tecēja melnas urdziņas, un no kāda jumta caur tievu dūmenīti cēlās augšup balti tvaiki vienmērīgiem un spalgiem svilpieniem, kas atgādināja milzīga, darbīga bišu stropa sanoņu.

Pašlaik rūpnīca ražoja vienīgi divriteņus.^ Kad Grandidjē, beidzis Salonas tehnisko skolu, pārņēma šo rūpnīcu, tā bija panīkusi, slikti vadīta un mazo motoru izgatavošanā bija atpalikusi novecojušas iekārtās dēļ. Būdams tālredzīgs, ar sava vecākā braļa palīdzību, kas bija

viens no firmas «Bonmaršē» administratoriem, viņš piemāna pasūtījumu, apņemdamies piegādāt minētajai firmai augstākā labuma divriteņus par simt piecdesmit Irankiem gabalā. Apgrozība ievērojami pieauga, Bonmaršē laida tirgū populāro divriteni «Lizete», kas deva iespēju nodarboties ar riteņbraukšanas sportu visiem, kā lo reklamēja firmas sludinājumi. Grandidjē tomēr vēl vajadzēja cīnīties, uzvara vēl nebija gūta, un jaunās iekārtas iegāde bija viņu iedzinusi briesmīgos parādos. Katru mēnesi viņš ieviesa kādu jauninājumu, atrada kādu ražošanas procesa vienkāršošanas paņēmienu, ar ko varētu ietaupīt līdzekļus. Viņš vienmēr bija modrs par savu uzņēmumu un pašlaik gudroja atgriezties pie mazo motoru ražošanas, nojauzdams tuvo automašīnas triumfu.

Pēc Pjēra vaicājuma, vai nevarētu sastapt Tomā Fro-māna kungu, kāds vecs strādnieks aizveda viņu nelielā, no dēļiem uzceltā darbnīcā, kur viņš atrada jauno cilvēku darba uzvalkā, mehāniķa audekla blūzē un metāla skaidu nomelnotām rokām. Pašlaik Tomā pielāgoja kādu mašīnas detaļu un neviens nevarēja iedomāties, ka šai divdesmit trīs gadus vecajā milzī, šai uzmanīgajā vienkāršā darba strādniekā slēpjas cilvēks, kas spīdoši beidzis Kcn-dorsē liceju, kur trīs brāļi Fromāni bija atstājuši savus slavenos vārdus apbalvoto sarakstos. Bet viņš, kā sava tēva uzticamais palīgs, negribēja būt nekas cits kā vienīgi izpalīga kalēja roka, amatnieks, kas veic savu darbu. Viņš bija ar noteiktiem uzskatiem, pacietīgs, kluss, un viņam pat nebija mīļākās, un viņš mēdza teikt, ja vēlāk sastapšot kādu krietnu sievieti, tad to apprecēšot.

Tiklīdz Tomā pamanīja Pjēru, viņš nodrebēja, pameta darbu un steidzās tēvocim pretim.

— Tēvam taču nav sliktāk?

— Nē, nē, viņš izlasījis laikrakstos par atrasto caurumsiti Godo de Moruā ielā, un viņam tagad nav miera, jo viņu māc bailes, ka policija varētu izdarīt kratīšanu.

Tomā apmierinājies pasmaidīja.

— Sakiet viņam, lai guļ vien mierīgi. Vispirms, neesmu vēl ticis ar mūsu mazo motoru tik tālu, kā es gribētu. Otrkārt, tas vēl nav samontēts, atsevišķās daļas atrodas pie manis mājās, un šeit neviens pat īsti nezina, ko es daru. Policija var kratīt, viņa nekā neredzēs, mūsu noslēpumam briesmas nedraud.

Pjērs apsolīja vārdu pa vārdam pateikt to visu Gijo-mam, lai brāli atbrīvotu no baiļu sloga. Kad priesteris pēc tam mēģināja kaut ko uzzināt no Tomā — kādas domas valda fabrikā par atentāta laikā atrasto caurumsiti un vai aizdomas sāk krist uz Saivā — Tomā kļuva atkal mazrunīgs, atbildēdams ļoti īsi. Tātad policija šeit nebija vēl bijusi? Nē. Bet strādnieki taču Saivā vārdu minējuši? Jā, protams, jo viņa anarhistiskie uzskati visiem bija zināmi. Un ko tad teicis pats uzņēmuma saimnieks, kad atgriezies no izmeklēšanas tiesneša? Tomā nekā nezināja, jo nebija vēl runājis ar saimnieku.

— Lūk, te jau viņš nāk... Nabaga cilvēks, viņa sievai šorīt atkal bijusi lēkme!

Tas bija bēdpilns mūžs, par kuru Pjēram jau bija stāstījis Gijoms. Grandidjē bija aiz mīlestības apprecējis ļoti skaistu, jaunu meiteni; pirms pieciem gadiem Grandidjē sieva bija kļuvusi vājprātīga, pārciešot dzemdību drudzi un zaudējot puisīti zīdaini. Vīrs nespēja ievietot viņu psihiatriskajā slimnīcā, bet ieslēdzās ar viņu atsevišķā paviljonā, kura logi, kas vērās uz rūpnīcas pagalmu, vienmēr bija aizvērti. Nekad slimniece nebija redzama, un nevienam viņš par to nestāstīja. Valodas klīda, ka viņa esot kā bērns, bez kāda ļaunuma, ļoti laipna un ļoti skumja, vēl vienmēr skaista, ar karalisku, gaišu matu vainagu. Reizēm viņai uznāca ļoti smagas lēkmes, vīram bija jācīnās ar sievu un stundām ilgi jātur rokās, lai viņa pret sienām nesadragā sev galvu. Reizēm bija dzirdami baigi kliedzieni, tad viss atkal grima kapa klusumā.

Grandidjē ienāca mazajā darbnīcā, kur Tomā strādāja. Tas bija glīts vīrietis ap četrdesmit gadiem, enerģisku seju, biezām, tumšbrūnām ūsām, stāvus sasukātiem matiem un gaišu skatienu. Viņš ļoti labi ieredzēja jauno cilvēku, atvieglodams viņam mācību laiku un apiedamiesar viņu kā ar dēlu. Viņš atļava Tomā ierasties darbā pēc patikas un nodeva viņa rīcībā visus instrumentus. Zinādams, ka Tomā nodarbojas ar mazo motoru jautājumu, kas arī viņu pašu ļoti interesēja, viņš izturējās visai atturīgi un nekad Tomā neizvaicāja.

Tomā iepazīstināja Grandidjē ar priesteri.

— Mans tēvocis abats Pjērs Fromāna kungs, kas atnācis mani apciemot.

Viņi apmainījās pieklājības frāzēm, tad Grandidjē, kura seju vēl aizplīvuroja skumjas un piedeva tam nopietnu, skarbu izskatu, gribēja izlikties jautrs.

— Es taču, Tomā, vēi neesmu pastāstījis par savu vizīti pie izmeklēšanas tiesneša. Viņi tur labi ieredz mani, citādi šeit būtu jau klāt visi prefektūras okšķeri... Viņš gribēja, lai es paskaidroju, kādā veida caurumsitis ar manas rūpnīcas zīmi nokļuvis Godo de Moruā ielā. Es

kaidri izpratu viņa aizdomas, ka atentāta rīkotājs strādā šeit. Tūlīt iedomājos arī Saivā, bet es nenodotu nevienu. Viņš izskatīja strādnieku pieņemšanas grāmatu; par Saivā es tikai pateicu, ka pagājušajā rudeni viņš gandrīz trīs mēnešus nostrādāja manā uzņēmumā un tad nozuda. Lai viņš meklē!.. .Ak, šis tiesnesis, — mazs, gaišmatains, rūpīgi kopts un labi ģērbts kundziņš, kas dreb un trīs, lai ko uzzinātu, un acis tam spīd kā kaķim.

— Vai tas nav Amadjē kungs? — jautāja Pjērs.

— Jā, tas pats; šis cilvēks droši vien tagad ir ļoti iepriecināts par šo dāvanu, ko tam ar savu atentātu pasnieguši anarhisti.

Priesteris satraukts klausījās. No tā, lūk, baidījās viņa brālis, tās bija beidzot atrastās īstās pēdas, pirmais vadošais pavediens. Pjērs raudzījās Tomā, lai redzētu, vai arī to māc nemiers. Varbūt jaunais cilvēks nezināja neko par saiti, kas vienoja Saivā ar viņa tēvu, vai arī viņš tik ļoti valdīja pār sevi, ka mierīgi smaidīja par Gran-didjē radīto tiesneša portretu.

Tad Grandidjē apskatīja mašīnas detaļu, ko Tomā beidza izgatavot, un abi ilgu laiku sprieda par to, bet Pjērs tuvojās atvērtajām durvīm, kas veda ļoti lielā, garumā izstieptā darbnīcā, kur dūca virpas un urbjmašīnu svārpsti krita īsiem, ritmiskiem klaudzieniem, dzensiksnas skrēja bez mitas un tvaikiem piesātinātajā mitrajā gaisā norisa spraigs darbs. Grupa nosvīdušu, no lidojošiem putekļiem nomelnējušu strādnieku vēl rosījās, lai gan darbadiena jau beidzās. Tā bija pēdējā piepūle uzdevuma izpildē. Trīs strādnieki bija atnākuši pie ūdens krāna netālu no priestera, lai nomazgātu rokas, un viņš dzirdēja, kā tie savā starpā sarunājās.

Sī saruna ieinteresēja Pjēru, kad viņš izdzirdēja, ka viens no tiem, kāds liela auguma sarkanmatis, sauca otro par Tusēnu un trešo par Sarlu. Tie bija tēvs ar dēlu. Tu-sēns, drukna auguma vīrs platiem pleciem un mezglainām rokām, par kura piecdesmit gadiem varēja pārliecināties, vienīgi ieskatoties darba izvārdzinātajā, apaļajā sejā, kuru ietvēra sirma bārda, ko viņš sukāja vienīgi svētdienās; viņa labā roka, kuru bija ķērusi trieka, kustējās lēnāk nekā kreisā. Šarls bija sava tēva dzīvs atveids, ar apaļu seju, kurā kuploja biezas, melnas ūsas, divdesmit sešu gadu vecumā viņā strāvoja jaunības spēks, un zem baltās ādas izcēlās stiprie muskuļi. Strādnieki pārrunāja arī par Divijāru savrupmājā nomesto bumbu, par caurumsiti, kas tur bija atrasts, un par Saivā, uz kuru tagad vērsās visu aizdomas.

— Šādu triku spējīgs izdarīt vienīgi bandīts, — teica lūsēns. — Viņu anarhija man aizdod dusmas, es to nespēju saprast. Bet tomēr mūsu buržuāzijai ar to jārēķinās, ka viņus var uzspert gaisā. Tas ir viņiem domāts, viņi paši to ir izraisījuši.

Sīs vienaldzības pamatā bija visa garā posta un netaisnības pilnā pagātne, tagad vecajam vīram nebija vairs nekādu cerību, viņš dzīves cīņā bija noguris, lai tad arī sagrūst šī pasaule, kur nespēcīga kļuvušā strādnieka vecumdienas apdraud bads!

— Ziniet, — atsāka Saris, — es dzirdēju savā starpā sarunājamies anarhistus, jā gan! Tiešām, viņi saka ļoti patiesus un saprātīgus vārdus... Tu taču, tēt, galu galā jau strādā vairāk nekā trīsdesmit gadu, vai tad tā nav neģēlība, kas ar tevi var notikt, — ka tu vari nobeigties kā vecs, nodzīts zirgs, kuru nogalina pie visniecīgākās saslimšanas? Tiešām, ja iedomājos par sevi, tad jāsaka — tāds gals nav visai priecīgs... Velns lai mani parauj, man nudien arī uznāk brīžiem kārdinājums pievienoties viņiem, ja bulu garantija, ka ar to varētu padarīt laimīgu visu pasauli.

Protams, viņš to neteica aiz kvēlas pārliecības, bet aiz ilgām pēc labākas dzīves, jo kazarmas bija viņu izrāvušas no ierastās vides, un no obligātā karadienesta viņš bija atnesis līdzi priekšstatu par vienlīdzību, par dzīves cīņu, par tiesībām ņemt savu daļu arī no dzīves priekiem. Tas bija liktenīgais solis uz priekšu, ko veica jaunā paaudze; tēvs, kas bija vilies savās cerībās piedzīvot republikā īstu brālību, bija kļuvis skeptisks un pilns nicināšanas, un dēls bija gatavs sekot jaunajai idejai un pat atzīt varasdarbu nepieciešamību, redzot acīm redzamo brīvības bankrotu.

Tomēr, kad lielais sarkanmatis, kā jau kārtīgs vīrs, sadusmojās, iesaukdamies, ja Saivā tiešām to izdarījis, tad viņš jāgrābj ciet un tūlīt jānogādā pie giljotīnas bez jebkādas tiesas, Tusēns beidzot tam piekrita.

— Jā, jā, lai gan viņš apprecējis vienu no manām mā-sām, es atsakos no viņa... Bet mani tas tomēr pārsteigtu, ja to būtu darījis viņš, jo, ziniet, viņš nav ļauns, viņš jau pat mušu nevar nosist.

— Jā, bet ko tad jūs gribat? — piebilda Saris. — Kad cilvēku noved līdz galējībai, viņš kļūst traks.

Visi trīs bija rūpīgi nomazgājušies, un Tusēns, kas nupat bija ieraudzījis patronu, aizkavējās, lai to pagaidītu un palūgtu avansu. Tiešām Grandidjē, sirsnīgi paspiedis Pjēram roku, piegāja pats pie vecā strādnieka, kuru viņš cienīja, noklausījās viņa lūgumu un nolēma uzrakstīt dažus vārdus uz kartītes kasierim. Avansu došanas ziņā Grandidjē bija ļoti atturīgs, strādnieki viņu nemīlēja un domāja esam ļoti bargu, lai gan īstenībā viņš bija labsirdīgs, bet centās uzturēt savu saimnieka cieņu un nepakļauties nekam, kas varētu kaitēt rūpnīcas interesēm. Kad konkurence ir tik sīva, kad kapitālistiskā sistēma prasa tik briesmīgu cīņu katru stundu, kā gan īpašnieks lai piekrīt strādnieku prasībām, kaut arī tās būtu likumīgas?

Aiziedams Pjērs vēlreiz vienojās ar Tomā par atbildēm, kādas aiznest brālim; pagalmā viņš negaidīti atkal ieraudzīja Grandidjē, kas, pabeidzis tagad apgaitu, atgriezās savā slēgtajā paviljonā, kur to gaidīja viņa dziļi skumjā drāma. Kāds slepens, neremdināms izmisums plosīja šo viru, kas dzīves cīņā aizstāvēja savu mantu, dibināja savu labklājību baigajā kaujā starp kapitālu un algoto strādniecību, neatrazdams mierīgu atpūtu vakarā pie sava pavarda, bet atrazdams vienīgi savu vājprātīgo, dievināto, bet atkal bērna prātā nonākušo sievu, kas bija mirusi tnilail Pat panākumu pilnajās dienās, atgriežoties vakaros, viņu sagaidīja šīs neremdināmās ciešanas. Vai bija vēl kāds nelaimīgāks, vēl nožēlojamāks cilvēks par viņu starp nabagiem, kas mira badā, starp raižu nomāktajiem strādniekiem, starp darba kaujā uzvarētiem, kas viņu nolādēja un apskauda?

Iznācis ārā uz ielas Pjērs bija pārsteigts, ieraugot abas sievietes — Tusēna kundzi un Teodora kundzi ar rnazoSc-līnu — vēl joprojām turpat stāvam. Ar kājām dubļos iekāpušas, kā bojā gājuša kuģa atliekas, kuras garāmgājēju straume grūstīja šurpu turpu, viņas nebija pakustējušās un tērzēja bez mitas, pļāpīgas un noraizējušās, ar šiem tenku plūdiem iemidzinādamas savu postu. Kad Sarla pavadībā iznāca Tusēns, laimīgs par dabūto avansu, viņš tās atrada vēl arvien turpat runājam; viņš pastāstīja Teodora kundzei par atrasto caurumsiti, ka viņš un ari citi strādnieki esot lādas domās, ka Saivā varētu būt spējīgs izdarīt atentātu. Teodora kundze kļuva ļoti bāla un, neļaudama nojaust, ko zināja un domāja sevī, iesaucās:

— Saku tev vēlreiz, ka neesmu viņu vairs redzējusi. Noteikti viņam jābūt Beļģijā. Kur tad var bumbu nomest, turklāt tu taču pats teici, ka viņš ir pārāk labsirdīgs un pat mušu nevar nosist!

Atceļā uz NeijI tramvaja vagonā Pjērs iegrima dziļās pārdomās. Kvartāla strādnieku satraukums, rūpnīcas dunoņa, visa šī bišu stropa pārplūstošā rosība vēl atbalsojās viņā. Pirmo reizi savu dziļo skumju ietekmē Pjērs šodien skaidri saprata, cik dzīvē nepieciešams ir darbs, — tas bija liktenīgs spēks, kas cilvēkam tikpat nepieciešams kā veselība. Te nu viņš beidzot atrada stingru pamatu — tas bija spēks, kas ceļ augšup un glābj. Vai varbūt tas bija kādas jaunas ticības pirmais gaismas stars? Bet kāds izsmiekls! Nenodrošināts, bezcerīgs darbs, kas aizvien ved uz mūžīgo netaisnību, uz postu, kas pastāvīgi uzglūn strādniekam, iznīcina viņu, tiklīdz iestājas vismazākais bezdarba brīdis, un, kad pienācis vecums, izmet laukā kā suni, lai tas nobeidzas kaut kur pie žoga!

Nonācis Neijī, Pjērs pie Gijoma gultas sastapa Bcr-teruā, kas bija ieradies ievainoto pārsiet. Vecais zinātnieks, šķita, nebija vēl pārliecināts, ka brūce sadzīs bez farežģījumiem.

— Jūs taču neizturaties mierīgi, es jūs atrodu vienmēr drudžainā satraukumā, kas var jums kļūt liktenīgs. Jums jābūt mierīgam, mīļais dēls, nekas nedrīkst jūs nomākt, pie velna!

Pēc dažām minūtēm, gatavodamies aiziet, Bertcruā vēl piebilda, labsirdīgi smaidīdams:

— Vai zināt, pie manis atnāca reportieris izvaicāt par bumbu Godo de Moruā ielā. Sie žurnālisti iedomājas, ka mēs visu zinām! Es viņam atbildēju, ka viņš būtu ļoti laipns, ja paskaidrotu man kaut ko par pulveri, kas tur izmantots... Un šī iemesla dēļ es rīt savā laboratorijā nolasīšu lekciju par sprāgstvielām. To noklausīsies tikai daži cilvēki. Atnāciet arī jūs, Pjēr, un tad pastāstiet par to Gijomam, viņu tas interesēs!

Pjērs, jautājoši paskatīdamies brālī, pieņēma uzaicinājumu. Kad brāļi atkal palika divi vien un Pjērs bija pateicis, ko dzirdējis šai pēcpusdienā, ka pret Saivā sāk

nīsties aizdomas un izmeklēšanas tiesnesis nonācis uz īstajam pēdām, Gijomu atkal sagrāba stiprs drudzis, galvu iespiedis spilvenā un pievēris acis, viņš stostījās

kā murgos:

— Tagad visam beigas... Saivā arestēts, Salvā nopratinās... Ak, tik daudz darba, tik daudz cerību — viss vējā!

IV

Jau pulksten pusdivos Pjērs ieradās Ulmas ielā, kur Berteruā apdzīvoja diezgan plašu māju, ko tam bija piešķīrusi valsts, lai viņš tur ierīkotu laboratoriju nodarbībām un pētījumiem. Visu apakšējo stāvu aizņēma liela zāle, kuru slavenais ķīmiķis mēdza reizēm atvērt izmeklētai publikai — saviem skolniekiem un cienītājiem, kuriem tad lasīja lekcijas un rādīja eksperimentus, paskaidrodams jaunos atklājumus un jaunās teorijas.

Šādiem gadījumiem sarindoja vairākus krēslus garā, masīvā galda priekšā, uz kura bija novietoti laboratorijas trauki un aparāti. Aiz galda atradās krāsns, bet pudelītēm un paraugiem pieblīvētās vitrīnas ietvēra apkārtējās sienas. Krēsli jau bija aizņemti, tur sēdēja galvenokārt visi zinātnieka kolēģi, daži jauni cilvēki, pat dāmas un pazīstami žurnālisti. Visi jutās kā savā ģimenē, apsveica zinātnieku un sarunājās ar viņu draudzīgā noskaņā.

Tiklīdz Berteruā pamanīja Pjēru, viņš tūlīt pienāca tam klāt, paspieda roku un veda pie galda, lai nosēdinātu blakus Fransuā Fromānam, kurš bija ieradies viens no pirmajiem. Jaunais cilvēks pašlaik beidza pedagoģiskā institūta trešo kursu: institūts atradās gandrīz blakus viņa skolotāja mājai, bet savu skolotāju viņš ļoti cienīja un uzskatīja par sava laikmeta ievērojamāko zinātnieku. Pjērs bija iepriecināts par šo sastapšanos, jo slaidais jauneklis ar dzīvajām acīm un lepno, gudro seju kopš apmeklējuma Monmartrā bija atstājis uz viņu dziļu, patīkamu iespaidu. Brāļadēls sagaidīja tēvoci sirsnīgi, ar jaunībai piemītošo atklātību, būdams laimīgs, ka uzzinājis ko par tēvu.

Berteruā iesāka. Viņš runāja, it kā tērzēdams ar paziņām, ļoti atturīgi, bet labi izvēlētiem vārdiem. Vispirms viņš it kā rezumēja visus savus ievērojamākos darbus un pētījumus par sprāgstvielām. Smiedamies viņš stāstīja,

ka reizēm viņš rīkojies ar pulveriem, kas spējīgi uzspridzināt veselu pilsētas kvartālu. Bet tad zinātnieks tūlīt nomierināja visus klausītājus — viņš esot ļoti uzmanīgs. Beidzot viņš pieminēja arī Godo de Moruā ielā nomesto bumbu, kas kopš dažām dienām satraukusi visu Parīzi. Lietpratēji esot rūpīgi izpētījuši šķembas un viņam arī atnesuši kādu atlūzni, lai viņš izteiktu savas domas par to. Sī bumba šķiet esam diezgan slikts fabricējums, kas pielādēts ar maziem dzelzs gabaliņiem un visai bērnišķīgu degli. Neparastais šajā gadījumā esot centrālā šāviņa briesmīgais spēks, jo tam pie tik niecīga apmēra bijusi graujoša iedarbība. Rodoties jautājums, kāds neaprēķināms, iznīcinošs spēks būtu sasniedzams, ja lādiņu pastiprinātu desmitkārt un simtkārt? Bet sākas grūtības, tik līdz mēs gribētu noteikt lietotā pulvera sastāvu, un diskusijas padara šo problēmu vēl neskaidrāku un tumšāku. No trim lietpratējiem viens izteicies, ka tas ir vienkārši dinamīts, bet abi pārējie, savos uzskatos tomēr nevienodamies, atzinuši, ka tā ir kāda jaukta viela. Kas attiecas uz viņu pašu, tad viņš pazemīgi atsakoties izteikties, jo viņam atnestie atlūžņi esot pārāk mazi un pārāk niecīgas uz tiem pulvera paliekas, lai būtu iespējams izdarīt analīzi. Viņš nezinot un nevarot nekā secināt. Viņa pārliecība esot, ka šeit lietots nepazīstams pulveris, jauna sprāgstviela, kuras iedarbība pārspēj visu, kas bijis zināms līdz šim. Viņš iedomājoties kādu vientuļu zinātnieku vai arī naivu izgudrotāju, kam nejauši laimējies atrast šī pulvera formulu. Un tas tad arī bija visas viņa lekcijas pamats, daudzas vēl nezināmas sprāgstvielas, nākotnes atklājumi, kurus viņš paredzēja. Viņam savu pētījumu gaitā bija uzaususi nojauta par vairākām tādām vielām, bet viņam nebija ne laika, ne izdevības nodoties šiem pētījumiem. Viņš pat norādīja, kādā nozarē jāveic šie pētījumi un kā tas jādara. Pēc viņa domām, tieši sprāgstvielām pieder nākotne. Un plašos, ļoti skaistos noslēguma vārdos viņš izteicās, ka līdz šim sprāgstvielas ir liktas negodā, jo tās izlietojot aplamai atriebībai un postam, bet tieši tās varbūt nes sevī zinātnes meklēto atbrīvotāja spēku, varbūt šīs vielas ir svira, kas pasauli cels augšup un pārvērtīs to, ja sprāgstvielas cilvēka rokās nebūs nekas cits kā padevīgi, paklausīgi kalpi.

Visas šīs tikko pusotras stundas ilgās tērzēšanas laikā Pjērs izjuta, kā viņam blakus sēdošais Fransuā nodreb un iedegas sajūsmā, skatot neaptveramos apvār-šņus, ko pavēra viņa skolotājs. Ari Pjēru ļoti interesēja šis priekšlasījums, jo bija taču neiespējami nesaprast noteiktus mājienus un rast zināmu sakarību starp dzirdēto un arī to, kas bija izprotams no Gijoma bažām, ka viņa noslēpumu neatklāj izmeklēšanas tiesnesis. Kad viņi abi, Fransuā un Pjērs, pirms aiziešanas piegāja pie Berteruā, lai tam paspiestu roku, Pjērs teica ar nodomu:

— Gijoms joti nožēlos, ka nevarēja noklausīties tik brīnišķīgu ideju atklāsmē.

Vecais zinātnieks tikai pasmaidīja.

— Dodiet viņam īsu pārskatu par to, ko es teicu. Viņš jau sapratīs — viņš no visa tā saprot vairāk nekā es.

Uz ielas Fransuā, kurš slavenā ķīmiķa klātbūtnē klusēja kā godbijīgs skolnieks, pēc dažiem tāpat klusējot noietiem soļiem iebilda:

— Cik žēl, ka tik apdāvināts, no visiem aizspriedumiem brīvs cilvēks, kas gatavs atzīt patiesību, — ka šāds virs ļauj sevi klasificēt, sev pielīmēt etiķeti un ieslēgt sevi titulos un akadēmijās! Daudz kvēlāk mēs viņu mīlētu, ja viņš saņemtu mazāku atbalstu no valsts budžeta un viņa rokas nesaistītu ordeņu lentes!

— Bet ko lai dara? — Pjērs samierinoši atbildēja. — Ir taču jādzīvo. Bez tam es ticu, ka savā dziļākajā būtībā viņš tomēr jūtas nesaistīts.

Sājā brīdī viņi pienāca pie pedagoģiskā institūta un priesteris apstājās, jo viņš domāja, ka viņa jaunajam pavadonim šeit jāiel iekšā. Fransuā pameta skatienu uz veco ēku un brīdi to aplūkoja.

— Nē, šodien ir ceturtdiena, — viņš teica, — tad es esmu brīvs... Ak, tagad mēs pārāk bieži esam brīvi! Es par to priecājos, jo tad varu kāpt augšā mūsu mājiņā un apsēsties pie sava vecā skolnieka galdiņa, lai pastrādātu. Vienīgi tur es jūtu, ka domas raisās skaidras un saprotamas.

Fransuā bija vienlaikus iestājies politehniskajā un arī pedagoģiskajā institūtā, bet izvēlējās tomēr pēdējo, kur bija iestājies zinātniskajā nodaļā. Tēva griba bija, lai viņš izvēlas sev arodu un kļūst skolotājs, vēlāk, beidzot institūtu, ja dzīve to atļautu, viņš varētu būt neatkarīgs un pievērsties zinātniskajam darbam. Jaunais cilvēks, bija ļoti neatlaidīgs, viņš beidza trešo kursu un gatavojās pēdējam eksāmenam, kas viņam aizņēma visu laiku. Viņa vienīgā atpūta bija gājiens kājām uz Monmartru mājās un garās pastaigas Lukscmburgas dārzā.

Nevi|us Fransuā bija nogriezies šī dārza virzienā, un Pjērs tērzēdams tam sekoja. šajā februāra pēcpusdienā gaisu piesātināja pavasarīgs maigums un bāla saule apspīdēja vēl melnos kokus; šī bija viena no tām skaista jām dienām, kas raisa mazos, zaļganos ceriņu pumpuri-ņus. Saruna risinājās ap pedagoģisko institūtu.

— Atzīstos, — teica Pjērs, — ka es šīs iestādes garu nc visai cienu. Protams, tiek jau nopietni strādāts un vienīgā iespējamība izaudzināt labus skolotājus acīmredzot ir sagatavot tos savam arodam, ja piebāž tiem galvas ar nepieciešamajām zināšanām. Ļaunākais ir, ka ne jau visi, kurus māca un audzina par skolotājiem, tādi tiešām arī k|ūst. Vairums izklīst pa visu pasauli, pievēršas žurnālistikai, cenšas ieņemt redzamu vietu mākslas vai literatūras nozarēs vai arī sabiedrībā. Un šie tad, patiesību sakot, pa lielākajai da]ai ir nepanesami... Visu laiku viņi pielūguši vienīgi Voltēru, bet tad pēkšņi tiem rodas tieksme uz spiriluālismu un misticismu, jo pēdējā laikā tas esot modē. Tam vēl pievienojas diletantisms un kosmopolītisms. Kopš stipra ticība zinātnei tiek uzskatīta par gara nabadzību, par kaut ko, kam trūkst elegances, šie cilvēki cenšas nomazgāt no sevis visas pedagoģiskās izglītības pēdas, pieglaudīgi liekuļodami šaubas, tīšu gara tumsību un vientiesību. Visvairāk tic bīstas likt manīt, ka mācījušies pedagoģiskajā institūtā; viņi cenšas spīdēt kā īsti parīzieši, nebaidīdamies pat apmest kūleni, viņi runā žargonā, izturas graciozi kā jauni, mācīti lāči, lai tikai izpatiktu salonu publikai. No turienes nāk sarkastiskās bultas, ar kurām tiek apbērta zinātne, un pie tam viņi iedomājas, ka visu zina, un tagad atgriežas pie vienkāršas ticības, pie tā naivā, burvīgā ideālisma, ar kādu pielūdz Jēzus bērniņu silītē.

Fransuā iesmējās.

— Ak, šis portrets ir mazliet pārspīlēts, bet jums ir taisnība, jums ir taisnība!

— Pazīstu vairākus tādus cilvēkus, — turpināja Pjērs iekaisdams un aizmirsdamies. — Un viņi visi šausmīgi baidījās, kaut tikai nenonāktu muļķu kārtā, lādē) sāka noliegt visus domas sasniegumus, visus mūsu laikmeta darbus, viņi neieredzēja brīvību, šaubījās par zinātni, noliedza nākotni, Omē^1 kungs viņiem ir biedēklis, smieklīguma kalngals, un vienīgi bailes kļūt tam līdzīgiem dzen

> Omē — persona Flobera romānā «novari kundze».

viņus aiz tīras elegances neticēt nekam vai ticēt vienīgi lam, kas nav ticības cienīgs. Protams, Oinē kungs ir smieklīgs, bet viņš vismaz stāv uz stingra pamata. Kāpēc viņam neizturēties izaicinoši pret pasaules aizspriedumiem un nepateikt patiesību, kaut vai pašam Lapalisa^4kungam, kad tik daudzi izturas nevērīgi pret tiem — jā, pat lepojas ar to, ka krīt ceļos aplamību priekšā? Ja patiesība, ka divreiz divi ir četri, kļuvusi pārāk nodrāzta, tad — grozi, kā gribi, tomēr četri vien ir. Katrā gadījumā to pateikt ir mazāk stulbi un neprātīgi nekā, piemēram, ticēt Lurdas brīnumiem.

Fransuā pārsteigts noraudzījās priesterī. Pjērs to pamanīja un aprāvās. Tomēr no viņa dvēseles lauzās ārā dusmas un sašutums, runājot par tagadējo jaunatni, kādu viņš savā izmisumā io iztēlojās. Tāpat kā tur lejā, nabadzības kvartālā, viņa sirds sāpēja, redzot strādniekus mirstam badā, tāpat tā sāpēja nicināšanā, redzot jaunos, garīgi attīstītos cilvēkus, kuriem trūka drosmes izzināt un kuri atgriezās pie melīgā spiriluālisma mierinājuma, pie mūžīgās laimes solījumiem aizsaulē pēc ilgotās, cildinātās nāves. Vai tad tas nebija noziegums, dzīves nokaušana, šī gļēvā doma — nedzīvot dzīvi viņas pašas dēļ un atdot tai savus spēkus vienkārši aiz esamības pienākuma? Vienmēr savs «es» ir bijis dzīves centrā, cilvēka indivīda esamība vienmēr prasa sev laimi, cenšas laimīga būt pati sevī un sevis dēļ. Ak, šī jaunatne, par kuru Pjērs bija sapņojis, ka tā drosmīgi saņēmusi uzdevumu arvien vairāk tuvoties patiesībai, ka tā vienīgi mācās no pagātnes, kā no tās atbrīvoties, lai soļotu pretim nākotnei; bet tagad Pjērs bija izmisis, redzot, ka jaunatne iegrima metafiziskās neskaidrībās vai nu aiz paguruma, vai arī aiz laiskuma, varbūt arī aiz pārmērīgas darba slodzes šī gadsimta beigās!

Fransuā atkal pasmaidīja.

— Bet jūs maldāties, mēs visi tādi neesam, — viņš teica. — Šķiet, ka jūs pazīstat vienīgi literārās nodaļas audzēkņus pedagoģiskajā institūtā; taču jūs noteikti mainīsiet savus uzskatus, ja iepazīsieties ar zinātņu nodaļas audzēkņiem... Ir taisnība, ka mūsu biedri literāti ir noskaņoti pret pozitīvismu un viņus vajā doma par zinātnes bankrotu. Bez šaubām, tā ir viņu skolotāju neospiri-tuālistu un dogmatisko retoriku ietekme, kuru iespaidā viņi nokjuvuši. Bet vēl jo vairāk tas ir modes novirziens, laika gars, kurš — kā jūs visai pareizi izteicāties — prasa, lai zinātniskā patiesība būtu slikti uztverama, nepievilcīga un tik skarba, ka cēlākiem un maigāk noskaņotiem prātiem tā liktos nepieņemama. Vairāk vai mazāk attīstīts jauns cilvēks, kas grib patikt sabiedrībā, ir spiests pakļauties jaunā laika garam.

— Ak, šis jaunais laika gars, — iesaucās Pjērs, jo nespēja savaldīties. — Tas nav tik nevainīgs kā kaut kāda pārejoša mode, bet tā ir taktika, briesmīga taktika, tumsas sacelšanās pret gaismu, verdzības protests pret domas brīvību, pret patiesību un taisnību.

Pamanījis, ka jaunais cilvēks, arvien vairāk izbrīnījies, otrreiz uzlūko viņu, Pjērs apklusa. Viņa priekšā pacēlās rnonsenjora Martā tēls, un Pjēram šķita, ka dzird viņa daiļrunību Madlēnas baznīcas kancelē, kur tas pūlējās Parīzi pievērst Romas politikai, viltus neokatolicismam, kas no demokrātijas un zinātnes paņemtu, ko var piesavināties, lai tad tās iznīcinātu. Tā bija izmisīga cīņa; visa inde, ko pasniedza jaunatnei, nāca no turienes, Pjēram bija zināmas tās pūles, ko veica reliģiskās iestādes neprātīgās cerībās pasteidzināt zinātnes sabrukumu un sekmēt misticisma atdzimšanu. Stāstīja, ka monsenjors Martā esot visvarens katoliskajā universitātē un saviem uzticamajiem piekritējiem atkārtoti izteicies, ka nepieciešamas trīs paaudzes ticīgu un paklausīgu audzēkņu, lai baznīca k|ūtu atkal par Francijas augstāko valdnieci.

— Attiecībā uz pedagoģisko institūtu jūs maldāties, es jums to apliecinu, — atkārtoja Fransuā. — Protams, mums ir daži stingri ticīgie, kas ir visai aprobežoti, bet pat literārajā nodajā lielākā daļa patiesībā ir skeptiķi, patīkami un atturīgi, viduvēji apdāvināti jaunieši; vispirmām kārtām tādi ir skolotāji, lai gan viņi mazliet kaunas par savu profesiju un tāpēc slēpj zem ironijas savu pedantismu, ir saindēti ar kritizēšanas garu un nav spējīgi radīt kaut ko oriģinālu. Protams, es būtu visai pārsteigts, ja no viņu vidus rastos ģēnijs, ko gaida pasaule. Varētu tikai vēlēties, lai nāktu kāds necivilizēts ģēnijs barbars, kas bez lasīšanas, bez kritikas, bez prātojumiem, neapsverot un neatšķirot dažādās nianses ar vienu vienīgu cirvja cirtienu izcirstu durvis uz nākamo gadsimtu, kur uzliesmotu taisnība un patiesība... Bet par saviem biedriem zinātņu nodaļā varu jums teikt, ka viņus nepavi-

sam neuztrauc neokatolicisms, misticisms un visas citas modernās fantasmagorijas. Viņi nedomā zinātni pārvērst reliģijā, viņi pārāk stipri pakļaujas šaubām, taču pa lielākai daļai viņu prāts ir pārāk skaidrs, noteikts un stingrs, viņu vēlēšanās ir uzzināt patiesību, un visa viņu degsme pievērsta pētījumiem, un šis darbs turpinās visā milzīgajā cilvēces zināšanu laukā. Viņi nesvārstās, viņi paliek pārliecināti pozitīvisti, evolucionisti, deterministi, kas ir stingri pārliecināti, ka novērojumi un zinātniskie pētījumi palīdzēs cilvēkam iekarot dabu.

Fransuā arī aizrāvās un daiļrunīgi stāstīja par savu pārliecību, ejot pa klusajām, saules pielietajām dārza alejām.

— Ak, jaunatne! Vai tad viņu kāds pazīst? Mums jā-smejas, kad redzam, ka visādi apustuļi strīdas par jaunatni, cenšoties to ievilināt pie sevis, un, lai panāktu savu ideju uzvaru, mēģina jaunatni krāsot gan baltā, gan melnā, gan pelēkā krāsā. īstā jaunatne atrodas skolās, laboratorijās, bibliotēkās. Sī jaunatne, kas strādā, ir tā, kas veidos mūsu nākotni, bet nevis tā sauktā literāro biedrību, manifestu un ekstravaganču jaunatne. Protams, ši jaunatne saceļ daudz trokšņa, jo dzirdama ir vienīgi viņa. Bet ja jūs iepazītu šo pārējo jauniešu nepārtrauktās pūles, viņu kvēli, ja jūs pazītu tos, kas klusē, noslēgušies savā darbā! No šo jauniešu vidus es pazīstu daudzus, viņi iet laikam līdzi, nav atmetuši nevienu savu cerību, apņēmušies turpināt savu priekšteču darbu, lai nākošais gadsimts gūtu vairāk gaismas, vairāk taisnības. Aizejiet un parunājiet ar tiem par zinātnes bankrotu: viņi tikai paraustīs plecus, jo nekad vēl zinātne nav ickveldinājusi vairāk siržu, nekad vēl tai nav bijuši brīnišķīgāki sasniegumi. Lai taču aizver skolas, laboratorijas, bibliotēkas, lai pamatīgi pārstrādā visu sociālo augsni, vienīgi tad varēsim bīties ieraudzīt tur uzdīgstam maldus, kas ir tik tīkami jūtīgām sirdīm un aprobežotiem prātiem!

Tad šie skaistie, iedvesmas pilnie vārdi tika pārtraukti. Kāds liela auguma gaišmatis apstājās, lai paspiestu roku Fransuā. Pārsteigtais Pjērs šajā cilvēkā pazina Hiacintu, barona Divijāra dēlu, kurš viņu ļoti pieklājīgi sveicināja. Abi jaunie cilvēki uzrunāja viens otru ar tu.

— Ko tad tu dari te, mūsu vecajā kvartālā, te taču ir mazpilsēta?

— Miļais draugs, dodos tur lejup, aiz observatorijas, pie Žonā... Tu nepazīsti Žonā? Ak, mans dārgais, tas ir ģeniāls tēlnieks, kurš jau sasniedzis tādu attīstības pakāpi, ka gandrīz pilnīgi izskauž matēriju. Viņš ir radījis statuju — Sieviete; maziņu, pirksta augstumā, tur ir vienīgi dvēsele, tajā nav nekas no apkaunojošā formu ze-miskuma, un tomēr tā ir pilnā mērā sieviete, viņas visbūtiskākais simbols! Tas ir apbrīnojami, tas ir pārsteidzoši, tā ir estētika, tā ir reliģija.

Fransuā noraudzījās Hiacintā smaidīdams, garie svārki, kuros jaunais cilvēks bija iežņaugts, izskaistinātā seja ar apcirptajiem matiem un bārdu piešķīra viņam her-mafrodīta izskatu.

— Un tu? Domāju, ka tu raksti un drīz publicēsi mazu poēmu?

— Ak, mīļais draugs, cik pretīgs man radīšanas darbs! Viens pants man maksā nedēļas... Ja gan, esmu sarakstījis kādu nelielu poēmu «Sievietes gals». Redzi, neesmu nemaz tāds izņēmums, kā stāsta, jo es apbrīnoju Žonā, kas vēl tic sievietes nepieciešamībai pasaulē. Viņam ir piedodams, jo viņš taču ir tēlnieks, un skulptūra ir rupja tīri materiāla māksla. Bet poēzijā, lielais dievs, kāda ļaunprātība tur izdarīta ar sievieti! Vai tiešām nav laiks pienācis viņu no turienes padzīt, lai šo mākslas templi mazliet iztīrītu no sārņiem, ar kādiem sievišķis savas vainas dēļ to aptraipījis? Cik pretīga taču ir auglība, grūtniecība un viss cits! Ja mēs visi būtu pietiekoši (īri, pietiekoši izsmalcināti, lai aiz riebuma nevienu sievieti neaizskartu, un ja viņas visas nomirtu neauglīgas, vai ne, tad tas būtu vismaz pieklājīgs gals.

Pēc šīs asprātības, ko Hiacints norunāja savā parastajā, gurdenajā balsī, viņš aizgāja, viegli šūpodamies gurnos, laimīgs par panākto iespaidu.

— Vai jūs viņu pazīstat? — Pjērs vaicāja.

— Viņš bija mans skolas biedrs Kondorsē licejā, mēs, mācījāmies vienā klasē. Ak, tas ir amizants tips, sliņķis^ kurš švītīgi ģērbās par sava tētiņa Divijāra miljoniem, valkāja visdārgākās kaklasaites, it kā izlikdams apskatei šos miljonus un visu laiku tēlodams, ka tos nicina, izlikdamies par revolucionāru un stāstīdams, ka esot gatavs ar savu cigāru aizdedzināt bumbas degli, kas uzspertu pasauli gaisā. Sopenhauers, Nīče, Tolstojs un Ib

isa

sens — no visu mācībām viņš aizguvis pa mazumiņam. Un nu jūs redzat, kas no viņa iznācis — garīgs kroplis un āksts.

— Tas ir baigs simptoms, — murmināja Pjērs, — ka liesi laimīgo, privileģēto ļaužu dēli aiz garlaicības, bezdarbības inficējas ar iznīcināšanas kāri un grib visu sagraut!

Fransuā devās tālāk, nokāpdams lejā pie baseina, kur bērni peldināja veselu laiviņu flotili.

— Šis Hiacints nav nekas vairāk kā jokdaris... Kā gan iespējams skatīties nopietni uz viņa misticismu, uz atgriešanos pie spirituālisma, ko izdaudzinājuši zinātnes bankrota doktrināri, ja tik īsā attīstības laikā tas ir novedis pie neprāta mākslā un literatūrā? Dažu šīs ietekmes gadu pietika, un sātanisms, okultisms un visas cilas aplamības ir pilnos ziedos, nemaz nerunājot par Sodomu un Gomoru, kas, kā stāsta, salabusi ar jauno Romu. Pēc augļiem taču pazīst koku, vai ne tā? Un vai tad nav acīm redzams, ka mēs šeit nestāvam atdzimšanas priekšā, lielas sociālas kustības priekšā, kas virza mūs atkal uz pagātni, bet vienkārši vērojam pārejošu reakciju, ko radījuši pilnīgi saprotami iemesli? Vecā pasaule negrib mirt, viņa cīnās nāves agonijā un, šķiet, kādu brīdi atkal piecelsies, iekams to aizvilnīs cilvēces zināšanu varenā plūsma, kuras straume nemitīgi aug. Un tā būs nākotne, tā būs jaunā pasaule, ko uzcels īstā jaunatne, tā, kas strādā, tā, ko nepazīst un nedzird. Bet ieklausieties, varbūt jūs šo jaunatni sadzirdēsiet, jo šeit mēs esam viņas mājās, viņas mītnē, un dziļais klusums, kas valda mums visapkārt, ir grūtā darba, piepūles radīts, kur tik daudz jaunu galvu noliekušās pār darbagaldiem, grāmatām un aprakstītām lapām, cenzdamies katru dienu apgūt vairāk patiesības.

Ar plašu rokas mājienu Fransuā norādīja pāri Luk-semburgas dārzam uz mācību iestādēm, licejiem, augstskolām, juridisko un medicīnas fakultāti, uz Franču institūtu ar tā piecām akadēmijām, neskaitāmām bibliotēkām un muzejiem, uz visu šo garīgā darba lauku, kas aizņem milzīgu lielās Parīzes plašumu. Pjērs jutās dziļi saviļņots un iedragāts savā visa noliegšanā, viņam šķita, ka tiešām no visām šo skolu telpām, amfiteātriem, laboratorijām, lekciju zālēm un vienkāršajām studiju istabām atlido dobja, neskaidra darba dūkoņa. Tās nebija straujās, ritmiskās trīsas, rūpnīcu grandošā dūkoņa, kur verd

smagais nogurdinošais roku darbs. Bet šeit nogurumā tāpat nopūlas, piepūle bija tikpat smaga un grūtais darbs tikpat auglīgs. Vai tiešām tā bija patiesība, ka intelektuālā jaunatne vienmēr atradās klusajā kalvē, neatteikdamās ne no vienas savas cerības, nevienu guvumu nepamezdama, pilnīgā gara brīvē ar neapstrīdamiem vērojumu un pieredzes veseriem kaldinādama nākotnes taisnību un patiesību?

Fransuā pacēla acis, lai pavērtos Burbonu pils lielajā pulkstenī.

— Es eju uz Monmarlru, — viņš teica, — vai jūs negribētu mani kādu gabalu pavadīt?

Pjērs piekrita, it sevišķi tāpēc, ka jaunais cilvēks teicās, garām ejot, iegriezties Luvra muzejā pie brāļa Antuāna. Šai skaidrajā pēcpusdienā, ienākot no ielas trokšņa un burzmas muzeja gandrīz tukšajās gleznu galeriju zālēs, šeit valdīja vēss, cēls miers. Te neredzēja neviena cita kā vien gleznu kopētājus, kas strādāja dziļā klusumā, kuru traucēja vienīgi dažu apkārt klīstošo ārzemnieku soļi. Viņi atrada Antuānu primitīvistu zāles pašā galā, kur tas, iedziļinājies darbā, ar izcilu rūpību tin lielu godbijību nozīmēja kādu Mantēņa studiju. Antuānam lika jūsmot par primitīvistiem nevis mistika — lidojums ideālu pasaulē, ko pašreizējie modernie kritiķi vēlējās viņos saskatīt, bet gan gluži pretēji un pilnīgi pareizi — naivo reālistu atklātība, viņu pazemība un cieņa pret dabu, viņu zīmējuma patiesīgums līdz sīkumainībai, ar kādu viņi centās to atdarināt, cik vien iespējams, precīzi un patiesi. Caurām dienām Antuāns strādāja spraigā darbā, kopējot gleznas, studējot tās, lai no tām mācītos nopietnu, stingru attieksmi pret darbu, zīmējuma pareizību un arī aizgūtu no šiem godīgajiem māksliniekiem viņu cildeno stilu.

Pjēru pārsteidza skaidrā aizrautības liesma, ko Antuāna gaišzilajās acīs bija iededzis spraigais darbs. Sī gaišmatainā milža seja, ko parasti aizplīvuroja maigums un sapņi, tagad bija sakarsusi drudžainā kvēlē, un augstā, skaidrā piere, ko tas bija mantojis no tēva, šķita Pjēram kā cietoksnis, kas bruņojies uzvarai par taisnību un daiļumu. Antuāna astoņpadsmit gadu ilgas dzīves stāsts bija šāds: liceja trešajā klasē viņu sagrāba nepatika pret klasiskajām zinātnēm; viņš aizrāvās ar zīmēšanu, kas pamudināja tēvu izņemt dēlu no liceja, kur tam nebija īpašu panākumu; pēc tam aizritēja dienas, kurās viņš ilgstoši centās atrast pats sevi, mēģināja rast sevī dziji apslēptas īpatnības avotu, par ko tik skaļi un pavēloši ierunājās viņa iekšējā balss. Vispirms Antuāns bija izmēģinājies ar vara gravēšanas mākslu, ar dobspieduma tehniku, tomēr ļoti ātri viņs izšķīrās par kokgriešanu un pie tās ari palika, lai gan šī māksla bija kritusi nežēlastībā, jo masveida reprodukcijas to padarīja mazvērtīgu. Vai šo mākslu nevajadzēja no jauna atdzīvināt, paplašināt? An-luāns sapņoja griezt reiz kokā paša zīmējumus, dot šai mākslai savu radošo ideju un būt arī tehniskais izpildītājs, lai panāktu vēl neredzētu spilgtumu un izteiksmību. Paklausīdams tēvam, kurš vēlējās, lai viņa dēli apgūtu kādu amatu, Antuāns pelnīja sev maizi kā visi gravieri, izgatavodams ilustrētajiem žurnāliem zīmējumus kokā. Bet līdztekus šim parastajam darbam viņš bija izstrādājis dažas visai izteiksmīgas, dzīvības un spēka pilnas gravīras, dzīves īstenības attēlojumus, ikdienas dzīves ainas, bet tik neparasti enerģiskas un patiesas, veidotas īpatnējā manierē un meistarīgi, kas šķita negaidīti tik jaunam zēnam.

— Vai tu šo gribi iegriezt koka? — viņam vaicāja Fransuā, ielikdams Mantēņa zīmējuma kopiju kartona mapē.

— Ak nē, tā ir tikai nevainīga izprieca, laba mācība pazemīgam un atklātam būt... Mūslaiku dzīve ir gluži citāda.

Iznākot uz ielas, Pjērs augošā jūsmā par abiem jauniešiem pavisam aizmirsās un pavadīja tos līdz pat Mon-martrai, viņam blakus soļojošais Antuāns kļuva runīgs un saka stāstīt par savām iecerēm mākslā; droši vien arī viņā savukārt modās radniecīgas maiguma un uzticības jūtas.

— Protams, krāsai ir bezgala liela vara, tai piemīt visaugstākais burvīgums, un var teikt, ka bez tās nav iespējams panākt pilnvērtīgu realitātes ilūziju. Taču, lai ias arī liktos dīvaini, es tomēr varu teikt, ka spēju iztikt bez krāsām. Man šķiet, ka ar baltu un melnu krāsu es varu dzīvi atveidot tikpat spraigi un noteikti; es pat iedomājos, ka varu to tuvināt īstenībai vēl noteiktākā manierē, atsegt vēl būtiskāk bez krāsu paviršā māna, bez toņu glāstošā malda... Bet kāds tas ir plašs uzdevums! Apskatiet šo lielo Parīzi, caur kuru mēs soļojam. Es gribētu uztvert mūsdienu pilsētas seju, to atveidot dažās scēnās, dažos tipos, kas paliktu kā nemirstīgi liecinieki tās šodienas veidolam. Es gribētu to veikt ļoti pareizi un sirds-skaidri, jo mužibas izpausme uztverama vienīgi māksliniekam, ja tas pazemībā un ticībā noliecas vienmēr skaistās dabas priekšā. Esmu jau ieskicējis dažas figūras, es jums tās parādīšu... Ak, ja es uzdrīkstētos koku apstrādāt tūlīt ar grebli, neveidojot vispirms zīmējumu uz dēļa, jo tas taču tā atvēsina. Starp cilu, es ar zīmuli uzmetu vienīgi kontūras, pēc tam greblis pats atrod izteiksmi, drosmi un negaidītas izsmalcinātas līnijas. Tādējādi es sevī apvienoju gan zīmētāju, gan gravieri: pats gravēju savus zīmējumus; ja tos gravē kāds cits, tic zaudē savu dzīvīgumu. Māksliniekam, kas atveido dzīvas būtnes, ne tikai smadzenēm, bet arī pirkstiem piemīt spēja radit dzīvi.

Kad viņi visi trīs stāvēja Monmartra pakājē un Pjērs gribēja kāpt tramvaja vagonā, lai atgrieztos Neijī, An-tuāns, iededzies jūsmā, jautāja, vai tas pazīstot skulptoru Zahānu, kas izpildot darbus Svētās Sirds baznīcai.

— Nāciet taču kādu mirkli augšā, — viņš iebilda, kad Pjērs atbildēja noliedzoši, — tas ir vēl jauns cilvēks ar spīdošu nākotni, jums jārcdz viņa eņģeļa skice, kura tika noraidīta.

Arī Fransuā slavēja šo eņģeli, un priesteris piekrita iet viņiem līdzi. Augšā kalnā starp barakām, kas bija nepieciešamas bazilikas celšanai, Zaļums bija licis kādā šķūnī iekārtot sev stiklotu darbnīcu, lai tur veiktu savu darbu — radītu milzīgo eņģeli, kas viņam bija pasūtīts. Apmeklētāji sastapa Zahānu, kas bija ģērbies darba blūzē, uzraugām divu palīgu darbu; tie pašlaik sāka atcirst gabalus no akmens bluķa, no kura bija jāpiedzimst eņģelim. Tēlnieks bija spēcīgs, trīsdesmit sešus gadus vecs vīrietis, ļoti melnīgsnējs, ar bārdu, lielu, veselīgu muti un skaistām, spulgām acīm. Viņš bija dzimis Parīzē, apmeklējis pedagoģisko institūtu, un viņam bija īpatns, vētrains temperaments, kas tam radīja nemitīgas nepatikšanas.

— Ak tā, jūs nākat apskatīt manu eņģeli, kuru arhibīskapijā nopēla ... Lūk, tur jau viņš ir!

Figūra bija metra augstumā, māls jau žuva, un lās lidojums bija brīnišķīgs, lielie, atplestie spārni izteica bezgalīgas ilgas pēc tālēm. Kailais, viegli aizplīvurotais jaunekļa ķermenis bija tēlots slaids un spēcīgs, sejā mirdzēja prieks, un šķila, viņu nes debesu līksme.

— Viņiem mans eņģelis bija licies pārāk cilvēcīgs. Un tiešām, viņiem ir taisnība... Radīt eņģeli ir ļoti gruts uzdevums. Šaubas jau rada pats dzimums, vai eņģelis ir zēns vai meitene? Ja turklāt trūkst ari vēl ticības, tad jāņem pirmais labākais modelis, kas pagadās, un, tajā ie dziļinoties, tas jākopē. Radot šo te, es centos iedomāties kaistu bērnu, kam aug spārni un ko lidojuma skurbums nes saules gaviļpilnā mirdzā... Taču tas pasūtītājus satrauca, tie gribēja kaut ko reliģiozāku, nu, un tad es darināju, lūk, šo draņķi. No kaut kā taču jādzīvo.

Ar roku 2ahāns norādīja uz otru maketu, kuru palīgi aka jau apstrādāt; tas bija visai korekti veidots eņģelis ar simetriskiem zoss spārniem un ķermeni, kas nepiederēja ne zēnam, ne meitenei, ar šablonisku galvu, kur seja pauda muļķīgu ekstāzi, kā lo prasīja tradīcija.

— Jā, bet ko lai dara? — viņš atsāka. — Visa baznīcas māksla ir zemu noslīdējusi, kļuvusi sekla līdz pretīgumam. Baznīcas vairs netiek radītas, tās vienkārši uzcel, tāpat kā ceļ kazarmas, un izgrezno ar mīļajiem dieviem un svētajām jaunavām, ka, to redzot, gribas raudāt. Tas ir tāpēc, ka ģēnijs ir vienīgi savas sociālās augsnes zieds, liels mākslinieks spēj kvēli aizdegties vienīgi sava laikmeta ticībā ... Tā, piemēram, es, Bosas zemnieka mazdēls, izaudzis pie tēva, esmu ieradies Parīzē, lai tur augšā, Ro-ketes ielā apmestos pie marmora slīpētāja. Sākumā biju strādnieks, visa mana bērnība pagājusi vienkāršo ļaužu vidū, uz ielas, un nekad man neienāca prātā spert kāju kādā baznīcā... Tātad, kas var iznākt no mākslas tādā laikmetā, kur cilvēks vairs netic ne dievam, ne pat daiļumam? Ir jāatgūst jauna ticība, un tā ir ticība dzīvei, darbam, auglībai, visam kas strādā un rada...

— Jā, — viņš pēkšņi pārtrauca pats sevi, — mana auglības statuja, esmu to pilnīgi pārstrādājis un esmu diezgan apmierināts... Nāciet taču to apskatīt!

Tēlnieks noteikti vēlējās viesus aizvest uz savu darbnīcu, kas atradās netālu, mazliet zemāk par Gijoma mājiņu. Ieeja bija no Golgātas ielas, kas būtībā likās kā bezgalīgas, ļoti stāvas kāpnes. Durvis vērās uz vienu no mazajiem kāpņu laukumiņiem, un, dažus pakāpienus uzkāpjot, pavērās plaša, ar lieliem stiklotiem logiem bagātīgi apgaismota telpa, kas bija pieblīvēta ar modeļiem, ģipša atlējumiem, skicēm un statujām, — šeit bija īsti krietna, varena darba augļi. Uz zema ķeblīša stāvēja mitros apvalkos ietīta statuja Auglība, pie kuras viņš vēl strādāja. Iztīta no apvalkiem, tā atsedza sievietes platos gurnus un mātes klēpi, no kura bija jādzimst jaunai pasaulei, un barojošā mātes piena piebriedušās krūtis.

— Nu kā! — viņš sauca, līksmi smiedamies. — Man šķiet, ka, šīs mātes dzemdēts, pēcnācējs nebūs tāds vārgulis kā šodienas bālie estēti un tam nebūs bail arī savukārt laist bērnus pasaule!

Antuāns un Fransuā apbrīnoja statuju, bet Pjēru visai interesēja kāda jauna meitene, kas viņiem atvēra darbnīcas durvis; nogurusi viņa atsēdās pie maza galdiņa, kur lasīja grāmatu. Tā bija Liza, Zahāna māsa. Viņa bija divdesmit gadus jaunāka par brāli, tagad sasniegusi tikko sešpadsmit gadus un kopš vecāku nāves dzīvoja pie sava lielā brāļa. Viņa bija trausla un vārga, ar ļoti maigu sejiņu, kuru apvija krāšņi, pelēkblondi mati, viegli un smalki kā bāli zeltaini tīmekļi. Gandrīz kroplīte, nespēcīgām kājām, viņa virzījās uz priekšu ar grūtībām, arī garīgā attīstībā viņa šķita atpalikusi, vienkārša un bērnišķīgi vientiesīga. Sākumā tas brāli dziļi apbēdināja. Pēc tam viņš pamazām pierada pie viņas bērnišķības un vārguma un, būdams ļoti nodarbināts, vienmēr satraukts, viņš pastāvīgi kala jaunus plānus; tāpēc viņš bija spiests māsu atstāt novārtā, atļaudams tai dzīvot viņa mājā, kā tai pašai šķita labāk; un viņa dzīvoja brālim līdzās kā maza piemīlīga māsiņa.

Pjērs ievēroja, cik draudzīgi Liza sagaidīja Antuānu. Un tūlīt, kad bija apsveicis Zahānu par viņa statuju Auglība, viņš redzēja, ka Antuāns, apsēdies blakus meitenei, nodarbojās ar to, izvaicādams un apskatīdams grāmatu, ko viņa lasīja. Jau kopš pusgada viņus abus saistīja vistīrākās, visliegākās saites. Augšā, no sava tēva dārza Tertra laukumā Antuāns meiteni bija pirmo reizi ieraudzījis un caur lielo, stikloto sienu vērojis darbnīcu, kur norisa nevainīgās meitenes dzīve. Sākumā viņa jaunekli interesēja tāpēc, ka sēdēja pastāvīgi viena, gandrīz pamesta; vēlāk, kad tie bija iepazinušies un viņš sajūsmā redzēja, cik meitene bija vienkārša un daiļa, viņu pārņēma kvēla vēlēšanās ar mīlestību Lizu atmodināt dzīvei un tās izpratnei, viņš gribēja atdot meitenei visu savu saprāta un sirds spēku, lai panāktu auglīgu garīgo atmodu. Ko brālis nespēja dot, to deva viņš šim gleznajam stādam — maiguma pilnas rūpes, sauli un mīlu, kas tai bija nepieciešami. Antuāns sen jau bija iemācījis meiteni lasīt, lai gan šis uzdevums bija atbaidījis visas viņas skolotājas. Liza klausījās Antuānā un saprata visu.

viņas skaistajās, skaidrajās acīs un sejiņā ar nepareiziem vaibstiem pamazām iedegās saulains prieks. Tas bija mīlas brīnums, jauneklis atdeva savu dvēseli, visu

savu būtni un sieviete atmodās. Protams, viņa joprojām palika trausla un vārga un jebkuru brīdi viņa varēja aiziet kā gaistoša nopūta; viņa arī nestaigāja vēl droši, jo kājas bija pārāk nespēcīgas. Bet viņa nebija vairs pagājušā pavasara mazā mežone, panīkusī puķīte, kas atpalikusi augšanā.

Žahāns, vēl arvien pārsteigts par brīnumu, kas bija sācies, pienāca pie abiem jauniešiem.

— Ak, jūsu skolniece dara jums godu. Ziniet, viņa jau lasa pavisam tekoši, viņa ļoti labi saprot visu, kas rakstīts skaistajās grāmatās, kuras jūs viņai nesat... Vai nav taisnība, Liza, ka tu vakaros man lasi priekšā?

Viņa pacēla skaidrās acis un uzlūkoja Antuānu ar bezgala pateicīgu smaidu.

— Ak, ko viņš man gribēs mācīt, to es visu zināšu, to es visu darīšu!

Klātesošie klusi smaidīja; kad visi trīs viesi devās projām, Fransuā apstājās pie kāda modēja, kas žūstot bija ieplaisājis.

— Tā ir neizdevusies iecere, — teica skulptors. — Es gribēju radīt Žēlsirdību — tas ir kādas labdarības iestādes pasūtījums. Bet visas pūles bija veltīgas, tas viss bija tik banāls, ka es atmetu visam ar roku... Tomēr pēc kāda laika domāju atkal ķerties pie šī darba.

Kad viņi bija iznākuši ārā, Pjēram ienāca prātā doma uzkāpt līdz Svētās Sirds bazilikai, jo viņš cerēja tur sastapt abatu Rožu. Pjērs ar abiem brāļiem tāpēc apgāja ap kalnu pa Gabriēla ielu un nokļuva atkal pie nogāzēm uz Sapa ielas kāpnēm. Pa tām viņi kāpa augšup un, nonākuši pie baznīcas, kuru ietvēra īsts sastatņu mežs zem skaidrajām debesīm, sastapa Tomā, kas pa Lainarka ielu atgriezās mājup no rūpnīcas, kurp viņš bija aizgājis, lai dotu rīkojumu kādam lējējam.

— Ak, cik priecīgs esmu, — Tomā izsaucās jūtu uzplūdā, un parasti vienmēr klusais, noslēgtais jauneklis staroja priekā. — Šķiet, ka esmu atradis, ko meklēju mūsu mazajam motoram... Sakiet tēvam, ka viss norit labi, lai tik viņš ātrāk veseļojas!

Tiklīdz Tomā izteica šos vārdus, abi brāļi, Fransuā un Antuāns, pēkšņi straujā kustībā nostājās Tomā blakus un cieši pieglaudās tam, tā viņi stāvēja, drosmīgā kopā vienoti visi trīs, un viņiem visiem bija viena vienīga sirds, kas pukstēja vienā līksmā domā, ka tēvs priecāsies un ka labas ziņas no viņiem palīdzēs kļūt tam veselam. Pjērs, kurš tagad jaunekļus bija iepazinis un vērtēja jo augstu, pat sāka jau iemīlēt, bija sajūsmināts par šiem trim tik pārsteidzoši līdzīgajiem un jūtīgajiem milžiem, kas pēkšņi jutās tik cieši saistīti, it kā varonīga falangā vienoti, tiklīdz viņos uzliesmoja dēlu mīlestības jūtas.

— Pasakiet tēvam, lūdzu, ka mēs viņu gaidām, ka pie pirmā mājiena būsim pie viņa.

Visi trīs cieši paspieda priestera roku. Pjērs noskatījās, kā tie attālinās mājiņas virzienā, kuras dārzs bija redzams viņpus Senteletēra ielas mūrim, un viņam šķita, ka pavīd maigs siluets, saules apmirdzēta bāla sejiņa zem melnu matu vainaga; tā, bez šaubām, bija Marī, kas raudzījās savu ceriņu plaukstošajos pumpuros. Bet izkliedētie saules stari bija tik zeltaini šai vakara stundā, ka vīzija izplūda tajos un šķita zūdam gaismas oreoiā. Apžilbušām acīm Pjērs pagrieza galvu sāņus, viņš nekā vairs neredzēja, vienīgi otrā debess malā saskatīja Svētās Sirds baznīcas masīvo celtni, kas tuvumā likās krīta baltumā un tik nospiedoši liela, ka aizsedza visu debesu apvārsni.

Pjērs palika stāvam nekustīgs; viņu saviļņoja pretrunīgas domas un vērojumi, kas izraisīja tik dziļu nemieru, ka viņš nespēja skaidri izprast pats sevi. Tagad viņš bija pagriezies pilsētas virzienā. Milzīgā Parīze pletās viņam pie kājām, dzidrā un vieglā Parīze tuvā pavasara rožainajā gaismā. Bezgalīgā jumtu jūra iznira tik neizsakāmi skaidra, ka likās, varētu saskaitīt visus dūmeņus un miljoniem mazās, melnās logu svītriņas. Klusajā gaisā celtnes atgādināja kuģus, kas izmetuši enkurus, braucienā aizturētu eskadru, kuras augstie masti zaigo saules ardievās. Un nekad vēl Pjērs nebija tik skaidri atšķīris šī cilvēku okeāna lielos sadalījumus: tur lejā austrumos un ziemeļos atradās pilsētas daļa, kur valda cilvēku roku darbs, kur tusnī un dūmo rūpnīcas; dienvidos, viņpus upei pletās studentu un garīgā darba pilsēta, klusa un dziļi nopietna; bet tirgošanās kaisle mutuļoja visur, it sevišķi centra apkaimē, kur nemitīgās ratu riteņu dimās saplūda un drūzmējās ļaužu pūļi; taču rietumos pletās tā pilsētas daļa, kurā mita laimīgie, visvarenie, cīnīdamies tikai par bagātību un varu, un viņu neskaitāmās

pilis sārtojās norietošajā saulē, kas pamazām vērtās asinssarkanā ugunskurā.

Pēkšņi Pjērs juta uzvēdījam burvīgu svaigumu no visa noliegšanas dzīlēm, no tukšuma un nebūtības, kur viņš bija iegrimis, zaudējot savu ticību, — šī svaiguma dvesma (agad bija vēl neskaidrā jaunās ticības elpa. Viņš nespēja vēl ietvert noteiktā formulējumā visas cerības. Bet jau lad, kad viņš atradās starp skarbajiem rūpnīcas strādniekiem, viņu roku darbs tam bija šķitis īstais nepieciešamais atpestītājs spēks, par spīti postam un pazemojošai netaisnībai, ko tas nes sev līdzi. Un jaunatnē, kuru viņš, likās, neatzina vairs, šajā nākotnes paaudzē, kuru viņš iedomājās pagrimušu, atgriezušos atkal pie vecajiem maldiem, šajā jaunatnē viņš tagad saskatīja vīrišķīgus solījumus turpināt vecās paaudzes darbu un vienīgi ar zinātnes palīdzību iekarot īsto patiesību un taisnību.

V

Bija jau aizritējis vesels mēnesis, kopš Gijoms patvērās pie sava brāja mazajā namiņā Neijī. Rokas locītavas ievainojums bija gandrīz sadzijis, sen jau viņš bija gultu atstājis un veselām stundām kavējās dārzā. Tomēr, lai kā viņš dega nepacietībā atgriezties Monmartrā pie savējiem un atsākt savus darbus, katru rītu laikraksta ziņas viņā izraisīja atkal nemieru un piespieda atlikt atgriešanos mājās. Stāvoklis bija viens un tas pats: Saivā turēja aizdomās, kādu vakaru viņš bija redzēts centrālajā tirgū, lad policija atkal bija pazaudējusi pēdas, un pašlaik viņam draudēja neizbēgams arests. Kas gan lad notiks? Vai Saivā atklās visu, vai sekos jaunas kratīšanas?

Veselu nedēļu prese bija nodarbojusies tikai ar Divijāru savrupmājas iebrauktuvē atrasto caurumsiti. Visi Parīzes reportieri bija apmeklējuši Grandidjē rūpnīcu, izvaicājuši strādniekus, arī pašu īpašnieku un laikrakstos ievietojuši attēlus. Daži pat bija uzsākuši patstāvīgu izmeklēšanu, lai paši notvertu vainīgo. Visi ņirgājās par policijas nevarību, un šīs cilvēka medības iekarsēja ļaužu prātus, laikraksti bija pārpilni visdīvainākārn fantāzijām, bailes divkāršojās, jo bija piedraudēts ar jaunām bumbām un ar to, ka vienā skaistā rītā Parīze noteikti uzlidošot gaisā. «Tautas Balss» katru ritu atklāja jaunu šausmu stāstu — draudu vēstules, izsmejošas paskvilas un noslēpumainas,

plašas sazvērestības. Nekad vēl nebija pilsētā izplatījusies tik smieklīga un nelietīga aplamību sērga.

Tikko pamodies, Gijoms drudžainā satraukumā gaidīja laikrakstus, ikreiz nodrebēdams pie domas, ka uzzinās par Saivā arestēšanu. Niknā kampaņa, ko bija uzsākuši laikraksti, muļķības un nežēlība, ko viņš tajos atrada, laupīja Gijomam pacietību, un nervozās gaidas viņš sa-’ traucās. Tikli bija izmesti uz labu laimi visā aizdomīgajā' barā, kas šķita piederam pie anarhistiem, arestēja godīgus strādniekus un bandītus, sapņotājus un slaistus, visraibāko jūkli, ko izmeklēšanas tiesnesis Arnadjē tagad nopūlējās padarīt par organizētu un plašu ļaundaru bandu. Kādu rītu Gijoms izlasīja pat savu vārdu, kas tika minēts sakarā ar kratīšanu pie kāda ļoti apdāvināta revolucionāra žurnālista, ar kuru viņu saistīja draudzīgas attiecības. Viņa sirds stipri pukstēja sašutumā, bet vai tomēr nebija prātīgāk vēl mazliet paciesties šai klusajā Neijī patvērumā, jo ik brīdi taču policija varēja iebrukt viņa mazajā Monmartras namā un arestēt viņu, ja tur atrastu?

Šajās pastāvīgajās slepenajās bailēs abi brāļi stingrā noslēgtībā dzīvoja ļoti vientuļi un ļoti klusi. Pjērs ari pats vairījās iziet un pavadīja mājās augas dienas. Pašlaik bija marta sākums, un agrīnais pavasaris, dāvādams burvīgu siltumu, padarīja mazo dārziņu spirgti daiļu. Kopš Gijoms bija izveseļojies, viņš vismīļāk uzturējās tēva bijušajā laboratorijā, kas bija pārvērsta plašā darba kabinetā. Tur vēl atradās visi slavenā ķīmiķa papīri, visas grāmatas, un tagad dēls tur atrada aizsāktus pētījumus, kurus aizrautīgi lasīja no rīta līdz vakaram. Pašam to nemaz neapzinoties, Gijoms, vienīgi pateicoties šai nodarbībai, pacietīgi panesa savu labprātīgo ieslodzījumu. Arī Pjērs allaž lasīja, sēdēdams lielajam galdam otrā pusē, bet cik bieži viņa skatieni novērsās no grāmatas un aizklīda drūmos sapņos, it kā iegrimstot nebūtībā. Stundām ilgi abi brāļi iā sēdēja blakus, nerunādami ne vārda, iegrimuši domās, ieslīguši klusumā. Tomēr abus vienoja aizkustinošā apziņa, prieka un savstarpējās uzticības apziņa, ka tie ir abi kopā. Reizēm viņu skatieni sastapās, viņi uzsmaidīja viens otram un neizjuta nekādu vajadzību izteikt vārdos, cik ļoti viņi mīl viens otru. Senā, kvēlā sirsnība atkal atdzima viņos, un šķita, ka šai mājā, kur bija aizritējusi viņu bērnība, klusajā gaisā, kuru viņi pašlaik elpoja, atdzimst tēva un mātes gars. Lielais logs vērās uz dārzu, uz Parīzi, un bieži viņi pārtrauca lasīšanu, iznira no ilga-

jiem, reizēm pēkšņa nemiera pilnajiem sapņiem, lai ieklausītos tālajās grandās, lielās pilsētas trauksmainajā dunoņā.

Reizēm viņi pārtrauca savu nodarbošanos, izbrīnā klausīdamies nemitīgajos soļos virs viņu galvām. Tas bija Nikolā Bartēss, kurš šeit bija apmeties kopš atentāta vakara, kad Teofils Morēns to bija šurp atvedis un lūdzis dot tam patvērumu. Bartēss tagad istabu vairs neatstāja, roti jo reti iedrošinādamies nokāpt lejā dārzā, jo viņam esot bailes, kā viņš pats teica, ka viņu nenovērojot un nepazīstot no attālās mājas, kuras logus aizsedza koki. Si veca sazvērnieka uzmācīgā doma par policiju būtu vatējusi izraisīt smaidu. Taču šie lauvas soļi krātiņā, šī mūžiņā cietumnieka spītīgā staigāšana, kas bija pavadījis (iivas trešdaļas sava mūža dažādos Francijas cietumos citu brīvības labad, šie soļi viesa mazajā, klusajā namā smeldzošas skumjas, — tie bija kā visa labā un daiļā ritums, kam cilvēks tic, bet kas nekad neliks piepildīts.

Apmeklētāji, kas iztraucēja abus brāļus viņu vientulībā, gadījās reti. Kopš Gijoma brūce sāka dzīt, Berteruā nemīca vairs tik bieži. Čaklākais apmeklētājs bija Teofils Morēns, kura piesardzīgais zvans atskanēja ikkatras otrās dienas vakarā, vienā un tai pašā stundā. Viņš godināja Bartēsu tāpat, kā mēdz godināt mocekli, kaut arī neatbalstīja viņa idejas. Teofils Morēns uzkāpa augšā pie Bar-tēsa, lai kādu stundu pavadītu pie viņa, bet laikam gan kā viens, tā otrs runāja visai maz, jo neviena skaņa nenāca no šis istabas. Kad Morēns brīdi pakavējās pie abiem brāļiem laboratorijā, Pjēram dūrās acīs skolotāja pārgurušais izskats: mati un bārda bija pelnu pelēkumā, seja neizteiksmīga un novārgusi. Vienīgi tad, kad Pjērs uzsāka sarunu par Itāliju, Morēna nogurušās acis iekvēlojās kā ogles. Kādu dienu, pieminot lielo patriotu Orlando Pradu, Morēna cīņu un uzvaras biedru, leģendārā «Tūkstoša* drosminieku karagājiena dalībnieku, Pjērs bija pārsteigts, redzot pēkšņo aizrautības liesmu izdzisušajā sejā. Taču šie uzliesmojumi bija reti, drīz vien tas atkal bija vecais profesors, kurā saskatāms vienīgi Prudona domubiedrs un draugs, kas vēlāk kļuva Ogista Konta uzticīgais māceklis. No Prudona viņš bija mantojis nabadzīga cilvēka sašutumu pret bagāto, tieksmi radīt sabiedrisko vienlīdzību. Bet jaunais laikmets viņu biedēja; ne viņa pārliecība, ne temperaments neļāva viņam izmantot galējus revolucionārus pasākumus. No Konta viņš bija piesavinājies nesatri-

cināmu pārliecību par saprātīgu esamību, viņš palika pie tā loģikas, pie saprotamas un noteiktas pozitīvisma metodes, kas klasificē visu zinātni, atmet visas liekās metafi-ziskās hipotēzes pārliecībā, ka cilvēces sociālo un reliģisko problēmu atrisinās vienīgi zinātne. Bet visā šai pazemībā, visā šai pajāvībā viņa stiprajai ticībai jaucās klāt arī zināms rūgtums, jo dzīvē viņš nekur nebija pamanījis saprātīgu mērķtiecību, arī Konts pats taču beidzot iegrima visdziļākā misticismā, lielos zinātniekus sagrāba bailes no patiesības, gara tumsoņi draudēja pasaulei ar jaunu tumsu, un Morēns gandrīz pārvērtās politiskā reakcionārā, jau iepriekš samierinājies ar diktatoru, kas ievedīs kaut cik kārtības, lai pabeigtu cilvēces izglītošanu.

Laiku pa laikam ieradās Bass un Jansens, kuri nāca vienmēr abi kopā un katrreiz tikai naktī. Dažreiz, tērzējot ar Gijomu lielajā kabinetā, viņi aizkavējās līdz pat pulksten diviem no rīta. Sevišķi resnais, tēvišķīgais Bašs ar mazām, mīlīgām actiņām un garu, sniegbaltu bārdu un matiem, izklāstīdams savas idejas, runāja lēnām, svinīgi un ilgi. Ar visu cieņu viņš atsaucās par ce]a lauzēju Sen-simonu, kas pirmais atzinis darba nepieciešamību katram pēc viņa spējām. Bet, kad sāka runāt par Furjē, tad viņa balss skanēja aizkustinoši, viņš izklāstīja visu savu pārliecību. Furjē bija īstais mesija, tas, ko gaidija mūsdienu laikmets, viņš bija glābējs ģēnijs, kas izsējis labo jaunās pasaules sēklu, un viņa idejas kļūs par pamalu nākotnes sabiedrībai, kāda noteikti izveidosies. Harmonijas likums nu bija pasaulei pasludināts, visas cilvēces atbrīvotās un saprātīgi izlietotās kaislības iedarbinās sociālo mehānismu, un ar patiku padarītais darbs kļūs par dzīves nepieciešamību. Nekas Bašam nespēja laupīt drosmi: viena kopiena pārvērtīšoties par falansteru, šim piemēram sekos vesels departaments, pēc tam visi apkārtējie departamenti un visbeidzot visa Francija. Viņš atzina arī Kabē mācību un apgalvoja, ka tā «Ikārija» nemaz neesot tik vientiesīga utopija. Bašs atgādināja priekšlikumu, kuru viņš 1871. gadā, būdams Komūnas loceklis, iesniedzis, lai Francijas republikā tiktu izmantotas Furjē idejas, un Bašs bija pārliecināts, ka Versaļas karapulki, noslāpēdami asinīs komunāru domu, atvirzījuši komunisma uzvaru par veselu gadsimtu. Atsākoties valodām par galdiņiem, kas griežas, viņš izlikās smejamies par tiem, taču tas viņu nemaz netraucēja dvēseles dziļumos būt dedzīgam spirilistam. Kopš viņš bija municipālais padomnieks, viņš svārstījās, mētādamies no vienas sociālas apvienības otrā, vadīdamies no tā, cik tā bija vairāk vai mazāk radniecīga viņa agrākajiem uzskatiem. Viņa būtne slāpa pēc jaunas ticības, viņu tirdīja dievišķā alkas, kas lika viņam vispirms izdzīt dievu no baznīcām un pēc tam to atkal atrast galdiņa kājā.

Jansens bija tikpat kluss, cik viņa draugs Bašs runīgs. No Janscna dzirdēja vienīgi īsas frāzes, bet tās līdzinājās pātagas cirtieniem un grieza kā zobeni. Viņa idejas, viņa teorijas palika mazliet neizprotamas, jo vairāk tāpēc, ka viņam sagādāja grūtības izteikt tās franču valodā un viss, ko viņš sacīja, bija kā miglā tīts. Viņš bija ieradies šeit no svešuma, no liela tāluma, vai nu no Krievijas, Polijas, Austrijas, varbūt no Vācijas, — patiesību neviens īsti nezināja, — bet katrā ziņā viņš bija cilvēks bez dzimtenes, kurš nesa sev līdzi pāri visām robežām sapni par asiņainu brālību. Kad šis bālais, gaišmatainais cilvēks ar Kristus seju, salti un bez jebkādas kustības izteica savus drausmīgos vārdus, kas, tāpat kā izkapts pļavā, visu aizslaucīja, tie nepauda neko citu kā vienīgi nepieciešamību nopļaut gluži tāpat visu cilvēci, lai pēc tam atkal apsētu zemi ar jaunu un labāku cilti. Uz katru no Basa iebildumiem, ka darbs rīkojumu ceļā tiks padarīts patīkams, ka falansteru noorganizēs kazarmas veidā, ka reliģija atdzims panteistiskā vai spiritiskā deismā, viņš tikai viegli paraustīja plecus: Kam gan vajadzīgas šādas bērnišķības, kam vajadzīga šāda liekulīga lāpīšanās, ja ēka gruva un vienīgā godīgā izeja bija to sagraut galīgi, lai pēc tam uzceltu izturīgu rītdienas ēku no jauniem materiāliem un jaunām detaļām? Par šī darba propagandēšanu ar bumbu palīdzību viņš klusēja, aprobežodamies ar cerību pilnu rokas mājienu. Droši vien viņš notikušo faktu atzina. Janscna nevienam nezināmo pagātni šķita apgaismojam leģenda, ka viņš it kā esot viens no Barselonas atentāta rīkotājiem. Kādu dienu Bašs pieminēja savu draugu Ber-gasu, šo zādzībā iejaukto biržas spekulantu, nosaucot to par bandītu, Jansens tikai pasmaidīja un ar mierīgu sejas izteiksmi sacīja, ka zādzība neesot nekas cits kā taisnīguma atjaunošana ar varu. Varēja manīt, ka šajā izglito-tajā, izsmalcinātajā cilvēkā, kura nezināmā pagātne slēpa varbūt noziegumus, bet noteikti nevienu negodīgu, zemisku rīcību, mita nepielūdzams, stūrgalvīgs teorētiķis, kas bija gatavs savas idejas uzvaras labā pielaist uguni visai pasaulei.

Tajos vakaros, kad Teofils Morčns sastapās ar Basu un Jansenu un visi trīs kopā ar Gijomu aizmirsās, tērzējot līdz vēlai nakts stundai, Pjērs izmisis klausījās viņos no sava tumšā kakta, kur viņš sēdēja nekustīgs, nekad nepiedalīdamies diskusijās. Sākumā sarunas viņu saviļņoja, jo, šaubu mocīts, neprātīgās ilgās pēc taisnības Pjērs sapņoja rezumēt gadsimta idejas, izstudēt tās, kas bija iznirušas, lai pēc tam noskaidrotu cilvēces līdz šim noieto ceļu un noteiktu tās sasniegumus. Bet jau pēc pirmajiem mēģinājumiem, dzirdot visus četrus savā starpā strīdamies, nespējot rast vienošanos, Pjērs izbijies un mulss zaudēja drosmi. Pēc abiem neveiksmīgajiem meklējumiem Lurdā un Romā viņš tagad, uzsākdams savu trešo pārbaudi Parīzē, skaidri saprata, ka šoreiz jautājums skar visus gadsimta sasniegumus, jaunās patiesības gaidīto evaņģēliju, kuru pasludinot vajadzēja pārvērst visas pasaules seju. Savās drudžainajās ilgās Pjērs pieķērās te vienai pārliecībai, te otrai un tad atmeta atkal otro, lai pieņemtu trešo. Vispirms viņš izjuta sevi radniecību ar pozitīvistu Teofilu Morēnu, bet tad viņš kopā ar savu brāli Gijomu jutās ka evolucionists un determinists, pēc tam viņu aizkustināja Baša humānais komunisms ar viņa sapni par tuvo zelta laikmetu, kur valdīs brālīga mīlestība starp cilvēkiem. Pat Jansens viņu bija mirkli saviļņojis ar savu bargo lepnumu un abstrakto teorētisko sapni par neierobežotu individuālismu. Taču tad Pjērs bija pazaudējis pamatu zem kājām un neredzēja vairs nekā cita kā vienīgi pretrunas, haosu, uz priekšu soļojošās cilvēces nesaskaņas. Viņš neredzēja nekā cita kā nepārtrauktu vulkānisko izvirdumu kaudzes, kurās viņš maldījās. Furjē bija Sensimona pēctecis, taču daļēji viņš noliedza savu skolotāju, un, ja arī viņa mācība šķita atzīstam mistisko sensuālismu, tad Furjē doktrīna šķita novedam pie nepieņemamas militāras sabiedrības reglamentācijas. Prudons ārdīja, bet neuzcēla nekā jauna. Konts, kas radīja savu metodi un ierādīja zinātnei pienācīgo vietu, izsludinādams to par vienīgo valdnieci, pat neparedzēja sociālo krīzi, kura savā plūsmā draudēja visu aizraut sev līdzi, un beidza ar mistiskas mīlestības sludināšanu, ar verdzisku padevību sievietei. Arī šie abi domātāji uzsāka cīņu ar Sensimonu un Furjē, un kopēji izstrādātās patiesības vispārējās nesaskaņās un mulsumā zaudēja savu skaidrību, tika izkropļotas, tā ka tās vairs nevarēja pazīt. Un šajā mirklī tad arī radās viss pašreizējā brīža neparastais juceklis — Bašs, kas piekrita Sensi-mona un Furjē idejām, Teofils Morēns, kas atzina Pru-dona un Konta mācību, nesaprata vairs Mēžu, franču ko-lektivistu deputātu, viņi to neieredzēja un nolādēja līdz ar viņa koleklivistiem tāpat, kā lamāja visas pašreizējās sociālistiskās apvienības, neapzinādamies, ka tās taču bija radītas pēc viņu skolotāju idejas. Tādos brīžos Pjēram nu šķita, ka nežēlīgajam, saltajam Jansenam taisnība, ēka nebija labojama, pasaule gruva, un atlika to noārdīt.

Kādu nakti, kad visi trīs apmeklētāji bija aizgājuši un Pjērs palika divatā ar Gijomu, viņš redzēja, ka brālis |oti drūmā noskaņojumā sāka lēniem soļiem staigāt šurpu turpu. Bez šaubām, ari Gijoms redzēja, ka tuvojas sabrukums. Un viņš vēl joprojām runāja, nemaz neatskārzdams, ka viņa klausās vienīgi brālis. Viņš izteica savas bažas par Meža propagandēto kolektīvistisko Franciju, par viņa proponēto diktatūras valsti, kas atjaunotu ar vēl lielāku bardzību seno laiku verdzību. Visi sociālistiskie nogrupējumi, savā starpā cīnīdamies, grēkoja, patvaļīgi nosakot darba organizācijas veidus, upurēdami indivīdu vispārības labā. Un tāpēc viņš aiz nepieciešamības, lai apvienotu abas lielās strāvas — sabiedrības tiesības un indivīda tiesības, — visas cerības liekot uz ne ar ko neierobežoto komunismu^5, uz anarhismu, uz iekārtu, kur — tā viņš sapņoja — indivīds kļūs brīvs un bez jebkādiem ierobežojumiem varēs brīvi attīstīt savas spējas, savas personības un arī vispārības labā. Vai tad tā nebija vienīgā zinātniskā teorija: atsevišķas vienības, saplūstot cita ar citu, atomi savienojoties rada pasaules, tāpat kā kvēla brīvā mīla rada dzīvību? Nomācošais mazākums izzudīs, nekas nepaliks pāri, vienīgi katra atsevišķa cilvēka brīvi attīstītās spējas un spēki, kuri mūžīgi mainīgajā uz priekšu ejošās cilvēces spēju un vajadzību harmonijā sasniegs savu augstāko pakāpi. Tādu Gijoms sev iztēloja tautu, ko neierobežotu valsts aizbildniecība, kam nebūtu valdnieka, kas būtu gandrīz bez jebkādiem likumiem, laimīgu tautu, kur kairs atsevišķs pilsonis pēc tam, kad tas brīvē sasniedzis savas būtnes augstāko attīstību, labprātīgi, no brīva prāta vienojas ar kaimiņiem par tūkstoš dažādām dzīves nepieciešamībām; un no tādiem cilvēkiem tad izveidosies sabiedrība, labprātīga apvienība, simt dažādas apvienības, kas kārtos sabiedrisko dzīvi nn kas vienmēr būs mainīgās, dažkārt pat pretējās domās, pat naidīgās, jo progresu taču sekmē pretrunas un cīņas, un arī pasaule radīta pretrunīgu spēku cīņā. Un tas bija viss, tad vairs nebūs apspiedēju, nebūs vairs ne bagāto, ne nabago; zeme kļūs par kopēju īpašumu, darbarīki un dabas bagātības tiks atdotas tautai, to likumīgajam ipaš-niekam, kas pratīs to izmantot saprātīgi un taisnīgi, jo nekas pretdabisks neiespaidos vairs tautas attīstību. Tikai tad iedarbosies mīlas likums, tikai tad kļūs redzama cilvēku vienprātība un šī vispārējā mīla un vienprātība būs saistošais spēks, kas visus cilvēkus vienos vienā kopējā ģimenē. Pie šāda skaista sapņa, pie šāda cēla un skaidra sapņa par neierobežotu brīvību, pie šādas idejas par brīvu cilvēku brīvā sabiedrībā varēja nonākt vienīgi cēls apgarots zinātnieks pēc tam, kad bija iepazinis visas pārējās sociālistiskās sektas un secinājis, ka tās visas pārņēmusi tirānijas tieksme. Sapnis par anarhiju tādam cilvēkam tad šķiet kā visaugstākais, vislepnākais, un kādu baudu viņš jūt, atdodoties cerībām piedzīvot šādu dzīves harmoniju, kas pati ar saviem dabiskajiem spēkiem radīs ļaudīm laimi!

Tad Gijoms apklusa, šķita, ka viņš atmostas no sapņa, un, kad viņš pārsteigtu skatienu pavērās Pjērā, likās, ka viņš baidījās, vai tikai nav pateicis kaut ko par daudz un nav aizvainojis brāli. Pjērs bija aizkustināts un vienu mirkli padevās Gijoma domām, bet tūlīt viņš izjuta šo savu visas cerības iznīcinošo dabisko iebildumu. Kāpēc harmonija nebija iedarbojusies jau pirmajās pasaules tapšanas dienās, kad dzima cilvēku sabiedrība? Kāpēc varēja triumfēt tirānija, atdodama tautas apspiedēju varā? Un pat ja īstenotu šo neatrisināmo problēmu — visu iznīcināt, lai visu sāktu no jauna, — kurš gan varēja dot garantiju, ka cilvēce, pakļaujoties tiem pašiem likumiem, nevirzīsies atkal pa to pašu ceļu? Savā kopumā cilvēce taču ir tāda, kādu to dzīve izveidojusi, un pilnīgi iespējams, ka dzīve to vēlreiz izveidos tādu pašu. Sākt no gala! Ak jā! Protams, lai radītu kaut ko citu! Bet šis kaut kas cits taču bija atkarīgs no cilvēka, vai tad nevajadzēja pārveidot arī pašu cilvēku? Protams, ja domā sākt cilvēka attīstību ar to, kāds tas pašlaik ir, cik gan lēnām tas veidosies un cik ilgi būs jāgaida! Cik tas būtu bīstami un kāda novēlošanās varētu notikt tad, ja cilvēce grieztos atpakaļ, nezinot, pa kādu ceļu jāiet, lai haosā un drupās atgūtu reiz zaudēto laiku!

— Iesim pie miera, — teica Gijonis pasmaidīdams. — Vai nav muļķīgi, ka nogurdinu tevi ar sarunām, kas tev vienaldzīgas!

Pjēru šie vardi satrauca, viņš gribēja atklāt brālim savu sirdi, parādīt, kāda briesmīga ciņa noris viņā. Bet kautrība viņu atturēja; brālim taču bija aplams priekšstats par viņu, ja Gijoms uzskatīja viņu par ticīgu priesteri, kas uzticīgs reliģijai. Neatbildējis ne vārda, Pjērs devās uz istabu.

Nākamā vakarā ap desmitiem Gijoms un Pjērs sēdēja un lasīja lielajā darba kabinetā, kad vecā kalpone pieteica Jansenu un kādu tā draugu. Tas bija Saivā. Un viņa ierašanās nebija nekas neparasts.

— Viņš gribēja jūs redzēt, — Jansens paskaidroja Gijo-mani. — Līs viņu sastapu, un viņš mani ļoti lūdza, lai atvedu šurp, kad bija uzzinājis par jūsu ievainojumu un bažam ... Bet tas gan nav prātīgi darīts.

Gijoms pārsteigts piecēlās, viņu dziļi satrauca šāds solis; Pjers turpretim apmulsa, šim cilvēkam ienākot, un raudzījās viņā, savā krēslā nepakustēdamies.

— Fromāna kungs, — beidzot ierunājās Saivā, kājās stāvēdams, bikli un nedroši, — mani māca liels nemiers, kad man pastāstīja, kādās nepatikšanās esmu jūs iegrū dis, jo nekad neaizmirsīšu, cik labs jūs bijāt pret mani tajās dienās, kad visi mani izmeta ārā pa durvīm...

Viņš mīņājās uz vietas, mētādams savu veco, apaļo cepuri no vienas rokas otrā.

— Tad es gribēju pats atnākt, lai jums pateiktu, ka visā šai notikumā es nožēloju tikai vienu, proti, to, ka tajā vakarā, kad jūs man pagriezāt muguru, es nozagu jums vienu patronas čaulu ar jūsu pulveri, un tas arī ir vienīgais, par ko mani moka sirdsapziņas pārmetumi, jo tas var jums kaitēt... Bez tam gribu arī apzvērēt, ka jums nav no manis ko bīties, drīzāk es ļaušu sev divdesmit reizes galvu nocirst nekā minēšu jūsu vārdu.,. Lūk, un tas ir viss, kas man bija uz sirds.

Viņš atkal kautri apklusa, bet viņa labās uzticīga suņa acis, sapņainās, maiguma pilnās acis godbijīgā pielūgsmē noraudzījās Gijomā. Pjērs joprojām vēl skatījās uz viņu; Saivā ierašanās izsauca priestera atmiņā šausminošo ainu — nabaga izsūtāmo*meiteni, gaišmataino, skaisto bērnu, kas gulēja lejā Divijāru nama vārtu telpā ar

uzšķērstu vēderu. Sis neprātis slepkava stāv šeit, un vai iespējams, ka viņam acīs ir asaras?

Gijoms aizkustināts piegāja pie Saivā, lai šim vīram paspiestu roku.

— Saivā, es joti labi zinu, ka jūs neesat ļauns cilvēks, bet kādu nejēdzīgu un muļķīgu aplamību jūs esat pastrādājis, mans draugs!

Saivā rāmi pasmaidīja, nemaz nejuzdamies aizskarts.

— Ak, Fromāna kungs! Ja man tas būtu otrreiz jādara, es to darītu. Tā nu reiz ir mana doma, jūs zināt, un, ja vien nebūtu jums nepatikšanas, tad saku vēlreiz, viss ir kārtībā, es esmu apmierināts.

Viņš nevēlējās apsēsties, runādams vēl kādu mirkli ar Gijomu, tāpat kājās stāvot, turpretī Jansens, it kā viņam viss būtu vienaldzīgs, bija apsēdies, šķirstīdams kādu ilustrētu grāmatu, jo viņam nepatika šis liekais un bīstamais Saivā apmeklējums. Gijoms izvaicāja Saivā, ko tas darījis atentāta dienā, un strādnieks stāstīja par savu neprātīgo klejošanu, ka viņš, kā vajāts suns šķērsodams Parīzi, nēsājis bumbu visur līdzi, sākumā savā darbarīku somā, vēlāk zem žaketes, kā iebrauktuves vārti Divijāru savrupnamā bijuši slēgti, kā parlamenta durvju sargi viņu neielaiduši iekšā, kā viņš, pie cirka par vēlu nonācis, nav iedomājies uzspridzināt gaisā visu buržuāziju un kā beidzot tomēr atgriezies pie Divijāru nama, it kā paša likteņa vadīts. Viņa darbarīku soma guļot Senas dzelmē, viņš to tur iemetis pēkšņā naidā pret darbu, kas nebija pat spējis uzturēt viņu un piederīgos, un tad viņš paturējis vienīgi bumbu, lai pašam būtu brīvākas rokas. Pēc tam viņš stāstīja par savu bēguļošanu: par briesmīgo eksploziju, kas viņam aiz muguras satricinājusi visu pilsētas kvartālu, stāstīja par savu prieku un izbrīnu, kad tālu projām klusajās ielās viņš attapies, jo tur vēl neviens neko par notikušo nezināja. Kopš mēneša viņš nu dzīvojot, kur pagadoties, nekad nezinādams, kur un kā paslēpties, bieži vien pārguļot zem klajas debess, un ne katru dienu viņam esot ko ēst! Kādu vakaru mazais Viktors Matīss iedevis viņam simt sū. Arī cili biedri viņam palīdzot, paturot kādu nakti pie sevis un pie mazākajām briesmu pazīmēm ļaujot nozust. Līdz šim viņu glābuši no policijas līdzzinātāji, kas klusēs. Bēgt uz ārzemēm? Vienu mirkli viņam esot iešāvusies prātā šī doma, bet viņa pazīmes taču esot zināmas visur, viņam droši vien uzglūnot uz robežas, un vai tāds solis nenozīmētu pasteidzināt savu arestu? Parīze

bija okeāns, un nekur viņš nebija mazāk apdraudēts kā šeit. Turklāt viņam arī neesot vairs ne gribas, ne enerģijas bēgt, viņš bija sava veida fatālists, kam trūka spēka atstāt Parīzi, un tāpēc, sapņodams nomodā, klīzdams caur pūli, gaidīja kā pēdējā stadijā nonācis bojā gājis vraks, lai viņu apcietina.

— Un jūsu meitiņa, mazā Selīna, — jautāja Gijoms, — vai jums bija drosme atgriezties mājās, lai viņu redzētu?

Saivā nenoteikti atmeta ar roku.

— Nē, vai tad to var darīt? Viņa atrodas pie māmiņas Tcodoras. Sievietes jau vienmēr atradīs izeju. Un tad, kādēļ gan? Ar mani ir beigas, es nevienam vairs nevaru noderēt. Esmu jau tikpat ka miris.

Acīs viņam sariesās asaras.

— Ak, nabaga mazā meitenīte! Es viņu noskūpstīju no visas sirds pirms aiziešanas. Ja nebūtu redzējis, ka viņa un sieva cieš badu, man laikam nekad nebutu ienākušas prātā tādas domas.

Tad Saivā atklāti pateica, ka ir gatavs mirt. Ja viņš bija nolicis bumbu pie baņķiera Divijāra vārtiem, tad tāpēc, ka viņš šo vīru labi pazīstot, jo viņš zinot, ka tas ir bagātākais no visiem buržuā, kuru tēvi revolūcijas laikā piemuļķojuši tautu, jo tie visu varu un naudu taču sagrābuši sev, bet tagad viņi ir iespītējušies un grib paturēt sev un nevēlas atdot tautai pat druskas. Par revolūciju Saivā bija sava izpratne — kā nemācītam cilvēkam, kas pats sevi mazliet izglītojis, lasīdams laikrakstus un apmeklēdams tautas sapulces. Viņš runāja par savu godīgumu, sizdams sev ar dūri pa krūtīm, un negribēja pieļaut, ka šaubās par viņa drosmi, tāpēc ka bija bēdzis.

— Es neesmu nevienu apzadzis un, ja es tiem bendes kalpiem nedodos rokās, tad tāpēc vien, lai tie papūlas paši mani sameklēt un apcietināt. Man viss ir skaidrs, es visu saprotu, kopš tiem ir caurumsitis, tic ir visu uzminējuši. Bet muļķīgi taču būtu, ja es censtos viņu darbu atvieglot. Ja mani neapcietinās rīt, tad tas notiks parīt, un, patiesību sakot, man jau apnicis bēguļot, kad tieku vajāts kā zvērs ar suņiem un vairs nesaprotu, kā īsli dzīvoju.

Jansens bija pārstājis šķirstīt ilustrēto grāmatu un ziņkāri paskatījās uz Saivā. Viņa saltajās acīs vīdēja nicīgs izsmiekls. Lēnām, stieptā franču valodā viņš teica:

— Cilvēki cīnās, aizstāv sevi, nogalina citus un cenšas, lai pašus nenogalina. Tas ir karš.

Sie vārdi izskanēja dziļā klusumā. Saivā šķita tos nedzirdam, un viņš patētiski un stomīdamies izteica savu pārliecību: viņš labprātīgi uzupurējot savu dzīvību, lai tikai reiz beigtos nabadzības posts; viņš rādot liela varoņdarba piemēru, būdams pārliecināts, ka viņam sekos citi varoņi, lai cīņu turpinātu. Sai sirdsskaidrai ticībai, šim atbrīvotāja sapnim jaucās klāt ari mocek|a lepnums un prieks, ka viņš kļūs viens no jaundzimušās revolucionārās baznīcas pielūgtajiem svētajiem.

Saivā aizgāja tikpat negaidīti, kā bija atnācis. Kad Jansens viņu veda projām, šķila, ka nakts, kas viņu bija atvedusi, aiznes atkal savā nezināmajā tumsā. Tikai tagad Pjērs piecēlās un plaši atvēra kabineta lielo logu, jo viņam pēkšņi slāpa pēc gaisa. Bija silta marta nakts, tumša, bezmēness nakts, un no apvāršņa malā neredzamās, dusošās Parīzes atlidoja šurp gaistoši trokšņi.

Gijoms pa vecai paražai bija sācis šurpu turpu staigāt. Tad viņš pēkšņi ierunājās, atkal aizmirsdams, ka viņā klausās priesteris, kas bija viņa miesīgais brālis.

— Ak, šis nabaga radījums! Cik saprotams ir viņa cerību ietekmē pastrādātais varasdarbs! Visa viņa pagātne, kas pilna veltīga darba, un nemitīgi augošs posts to izskaidro. Visam pievienojas idejas valdzinājums, publiskās sanāksmes, kur cilvēki skurbst no dzirdētajiem vārdiem, un slepenās biedru sapulces, kas vēl nostiprina ne-laimīgā cilvēka pārliecību un iekvēlina garu... Un Saivā, lūk, ir šāds piemērs, es viņu pazīstu, tas ir kārtīgs strādnieks, nedzērājs un godīgs cilvēks. Netaisnība viņu arvien sarūgtinājusi, un ilgas pēc vispārējās laimes viņu pamazam atvirzījušas no īstenības, un beidzot viņš sāk to ienīst. Kā lai viņš nedzīvo sapņos par vispārējās netaisnības izlīdzināšanu, kas panākama ar dedzināšanām un slepkavībām? ... Kad es raudzījos uz viņu, kā viņš te stāvēja man priekšā, man šķita, ka redzu vienu no senās Romas pirmajiem kristīgajiem vergiem. Visu netaisnību, ko vergi izjuta jau vecajā pagāniskajā sabiedrībā, kas dabūja galu izvirtības un naudas puvekļos, viņš nesa uz saviem pleciem, un tā viņu sadragāja. Man viņš likās kā iznācis no kalakombu tumsas, kur ar saviem nelaimīgajiem brāļiem čukstējis brīves un atpestīšanas vārdus. Viņu dedzina mocību slāpes, viņš iespļāva cēzariem sejā un apsmēja pagāniskos dievus, gaidīdams, lai beidzot pienāktu pestītāja ēra un iznīcinātu verdzību. Un viņš bija gatavs mirt, zvēru zobu saplosīts.

Pjērs tūlīt neatbildēja. Jau agrāk viņam bija dūrusies acīs zināmā līdzība starp anarhistu slepeno propagandu, viņu apstrīdamajām dogmām un pirmo kristiešu sektām. Gan vieni, gan otri nodevās jaunām cerībām, ka beidzot taču taisnība piederēs nabaga ļaudīm. Pagānisms zuda aiz miesas paguruma, jo bija taču nepieciešams kas cits, kāda skaidra ticība, kas stāvētu augstāk par visu. Tā bija jaunā cerība, kas pienāca noteiktā vēsturiskās attīstības brīdī, tas bija sapnis par kristīgo paradīzi, kas par atlīdzinājumu šīs pasaules ciešanām atvēra aizsaules dzīves vārtus. Tagad pēc astoņpadsmit gadsimtiem, izsmēluši visu šo cerību, kad pēc neskaitāmiem mēģinājumiem mūžīgais vergs joprojām tiek piemuļķots, tagad strādniekam modies jauns cerību sapnis, viņš grib laimi gūt jau šai pasaulē, jo zinātne viņam ar katru dienu skaidrāk parāda, ka solītā laime viņpus kapa ir meli. Varbūt arī šis sapnis izrādīsies tikai ilūzija, bet lai tā atdzimst ar jaunu spēku un uz ilgu laiku iekaro prātus, iemiesojot sevī zinātnes iegūto patiesību. Nav taču nekā cita kā mūžīga cīņa starp nabadzīgo un bagāto, šī mūžīgā tieksme pieredzēt vairāk taisnības un mazāk ciešanu. Un nabadzīgo ļaužu sazvērestība likās tāda pati kā senos laikos, viņiem bija savas apvienības, viņi neizprotamā aizrautībā vēlējās rādīt ciliem piemēru un asinis liet.

— Bet, — Pjērs beidzot sacīja, — tu taču nevari būt vienisprātis ar šiem bandītiem, šiem slepkavām, kuru zvēriskie varasdarbi mani šausmina. Vakar es tev ļāvu runāt, tad tu sapņoji par lielu, laimīgu tautu, par ideālo anarhiju, kur katra atsevišķa brīvā būtne būs laimīga visu citu būtņu brīvē. Bet kāda nejēdzība, kā pretojas mans saprāts un sirds, kad redzu, ka teorija pāriet propagandā un tā tiek lietota īstenībā! Ja tu esi domājošs saprāts, kas tad ir šī neģēlīgā roka, kas darbojas, kas nogalina bērnus, ielauž durvis un izlaupa mājas? Vai tu vari uzņemties šo atbildību? Vai patiešām tu, labi audzinātais un kulturālais cilvēks, kuram ir tik daudz kulturālu priekšteču, vai tevī nemostas sašutums, iedomājoties zādzības un slepkavības?

Nodrebēdams Gijoms pēkšņi apstājās brāļa priekšā.

— Zādzības, slepkavības, nē, nē, to es negribu! Bet jāizsaka reiz viss, pareizi, jāatjauno vēsture, kas bija pirms mūsu laikmeta posta, kuru mēs pārdzīvojām. Pēc pirmajiem, vēl nevainīgajiem anarhistu darbiem sods bija tik briesmīgs un policija izturējās tik bargi pret tiem pāris nabaga velniem, kas nokļuva viņas rokās, ka pamazām izauga īsts niknums, kas noveda pie baigas atmaksas. Padomā par piekautajiem un cietumā iegrūstajiem tēviem, par mātēm un bērniem, kas mira badā uz ielas, padomā par galīgā strupceļā iedzītajiem atriebējiem, ko atstāj ikkatrs uz ešafota mirstošs anarhists! Buržuāzijas terors ir radījis anarhistu zvērības. Un tad, vai tu zini, kas vainojams šāda Saivā noziegumā? Mūsu nekaunības un netaisnības pārsātinātie gadsimti, tas viss, ko tautas ir cietušas, visi šolaiku trūkumi, kas mūs grauž: baudkāre, tas, ka vārgais tiek nicināts, visa neģēlība, ko parāda diendienā mūsu trūdošā sabiedrība.

Lēnām pagājis dažus soļus, Gijotns sāka atkal skaļi domāt.

— Ak, cik daudz pārdomu, kādas cīņas bija jāizcīna pašam ar sevi, lai nonāktu pie tādiem secinājumiem, pie kādiem es beigās nonācu. Es biju vienīgi pozitīvisls, zinātnieks, kurš bija nodevies vērojumiem un pētījumiem un kurš nepieņēma nekā ārpus konkrēti konstatētiem faktiem. Zinātnes un sabiedrības attīstībā es saskatīju vienkāršu lēnas evolūcijas ceļu, es domāju, ka cilvēce attīstās tāpat, kā atlīstās cilvēciskā būtne. Vēlāk, lasot mūsu zemeslodes vēsturi un sabiedrisko iekārtu vēsturi, man tomēr bija jāatzīst arī vulkānu un pēkšņu izvirdumu iespējamība, kas raksturīga katrai ģeoloģiskajai fāzei, katram vēsturiskajam periodam. Un tā man bija jānonāk pie secinājuma, ka bez drausmīgām katastrofām nekad neviens solis nav sperts uz priekšu, nav panākts nekāds progress. Katra virzīšanās uz priekšu ir prasījusi miljardiem esību upuru. Mūsu aprobežotā taisnības izpratne ir sašutusi par to, mēs nopeļam dabu kā cietsirdīgu māti, bet — kaut arī mēs neattaisnojam vulkānu darbību — tā izvirdums zinātniekam tomēr jāpieņem kā noticis fakts, paY kuru tas jau iepriekš ir bijis brīdināts... Un tad, ak, un tad... varbūt cs esmu tāds pats sapņotājs kā tie citi, bet arī man ir savas idejas.

Un ar plašu rokas mājienu Gijoms apliecināja, kāds sapņotājs par sociālām idejām slēpās viņā, šajā apzinīgajā zinātniekā, kas veic sistemātiskus pētījumus un padevīgi noliecas dabas parādību priekšā. Viņš neatlaidīgu centās visu attiecināt uz zinātni un ļoti sašuta, ja zinātniskā ceļā neatrada dabā ne vienlīdzību, ne pat taisnību, kādu tiecās panākt cilvēku sabiedrībā. Viņš bija izmisis, jo nevarēja savienot savus loģiskos zinātnieka slēdzienus ar sapņotāja apustuļa cilvēku mīlestību. Sājā duālismā viņa attīstītais saprāts patstāvīgi veica savus uzdevumus, bet viņa bērna sirds loloja sapni par labklājību visai cilvēcei, par brālību starp visām laimīgajām tautām, jo tad taču nebūs vairs netaisnības, nebūs karu un pār visu pasauli valdīs vienīgi mīla.

Bet Pjērs, kurš bija palicis stāvam pie lielā, atvērtā loga, tumsā raudzīdamies uz naksnīgo Parīzi, no kurienes atlidoja vakara pēdējā, skarbā dunoņa, juta sevī mostamies atkal vecās mokošās šaubas un izmisumu. Sis brālis, kas tik pēkšņi bija ieradies viņa mājā ar saviem zinātnieka un apustuļa atzinumiem, šie vīri, kas, apstrīdēdami cits citu, apsprieda no visiem viedokļiem attiecīgā laikmeta domu, šis Saivā visbeidzot, kurš izmisumā bija pastrādājis neprāta darbu, — tas viss sniedzās pāri Pjēra spēkiem. Viņš, kas visu laiku bija tikai klusējis, klausījies nepakustēdamies, slēpdamies no brāļa aiz skaistajiem meliem par labo priesteri, — viņš juta sirdī saceļamies tādu rūgtumu, ka nespēja vairs turpmāk melot. Un Pjēra noslēpums izlauzās pēkšņā dusmu un sāpju uzplūdā.

— Ak, brāli, tev ir tavs sapnis, bet man krūtīs ir dziļa brūce, kas mani grauž un moka, iztukšodama manu sirdi un dvēseli... Vai tad tu neredzi, ka tava anarhija, tavs sapnis par taisnīgu laimi, kuru Saivā cenšas radīt ar bumbu palīdzību, ir galējais ārprāts, kas aizslaucīs projām visu? Mūsu gadsimts beigsies drupās, lūk, jau ilgāk nekā mēnesi, kopš noklausos jūsu prātojumos: Furjē noliedz Scnsimonu, Prudons un Konts apgāž Furjē, pretrunas un nesakarīgums aug augumā, paliek tikai jūklis, kurā tu, cilvēks, neuzdrošinies nekam pieķerties. Mudžēt mudž dažādas sociālistiskas sektas, saprātīgākās no tām noved pie diktatūras, pārējās pievēršas vienīgi bīstamiem murgiem. Un no visas šīs daudzo ideju brāzmas beidzot paliek pāri tikai tava anarhija, tavi atentāti, kas galu galā veco pasauli pārvērtīs putekļos... Ak, es taču jau paredzēju, es gaidīju šo pēdējo katastrofu, šos drausmīgos brāļu karus, šo neizbēgamo šķiru cīņu, kur mūsu civilizācijai būs jānogrimst. Daudzās pazīmes jau uz to norāda — posts apakšējos slāņos, neierobežots savtīgums augšējos, cilvēces vecās ēkas krakšķi, pirms tā sagrūst zem pārlieku smagās noziegumu un sāpju slodzes. Kad es devos uz Lurdu, tad es gribēju redzēt, vai garā nabago dievs izdarīs gaidīto brīnumu, vai tas atdos sendienu ticību tautai, kura saceļas sašutumā pret savām nemilī-gājām ciešanām. Un, kad es devos uz Romu, tas notika naivā cerībā atrast tur jauno, mūsu demokrātijām nepieciešamo reliģiju — to reliģiju, kas vienīgā spēj pasaulei nest mieru, nodibinot atkal zelta laikmeta brālību. Bet cik es biju aušīgs! Gan vienā, gan otrā vietā es neatradu nekā, vienīgi viszemākās niecības dzīles. Kur cs degsmē sapņoju rast glābiņu citiem, pazudināju pats sevi kā kuģis, kurš nogrimst stāvus un no kura pat vraku vairs neatrod. Viena vienīga saite mani vēl saistīja ar cilvēkiem — žēlsirdība, mīlestība pret savu tuvāko, es cerēju, ka tā tomēr pārsies vātis, atvieglos cilvēku sāpes un beidzot varbūt tas pat dziedēs; bet ši pēdējā enkura tauva nu ir pārgriezta, žēlsirdība un tuvāka mīlestība ir lieka un smieklīga tās augstās, cēlās, taisnīgās atmaksas priekšā, kas tuvojas un ko nekas vairs nespēj atvairīt. Visam ir beigas, savās baigajās dvēseles ciešanās neesmu nekas cils vairs kā tikai pelni, tukšas kapenes. Es neticu vairs nekam, nekam vairs, nekam!

Pjērs bija piecēlies kājās un tagad izpleta abas rokas, it kā gribēdams nokratīt no sevis lielo tukšumu sirdī un apziņā. Gijoms nodrebēdams tuvojās šim drūmajam visa noliedzējam, šim izmisušajam nihilistam, kas nu parādījās viņa priekšā.

— Ko tu runā, brāli? Tu, kuru es uzskatīju par tik nelokāmu un stipru savā ticībā! Tu, apbrīnotais priesteri, svētais, kuru pielūdz visa tava draudze! Es pat neuzdrošinājos strīdēties ar tevi par tavu ticību, un tu esi tas, kas noliedz visu, kas netic vairs nekam!

Pjērs lēnām no jauna izpleta rokas kaut kur tukšumā.

— Nav taču nekā, es centos visu uzzināt un atradu vienīgi bezgala dziļas sāpes par šo tukšumu, kas mani iznīcina.

— Ak, manu Pjēr, manu mazo brāli, kā tu ciet! Tātad reliģija izkaltē dvēseli vēl vairāk nekā zinātne, ja tā tiktāl sadragājusi tevi, bet es vēl joprojām esmu tas pats vecais neprātis, kam sapņiem pilna galva!

Viņš satvēra Pjēra abas rokas un spieda tās, dziļi saviļņots līdzjūtībā, viņu biedēja šis diženais, cēlais cilvēks, šis neticīgais priesteris, kas sargāja citu ticību un lepnās skumjās par saviem meliem tīrs un godīgs pildīja savu amatu. Cik smagi šie meli nospieda viņa sirdsapziņu, ja viņš tagad šādā savas būtnes sabrukuma brīdī atsedza dvēseli! Nekad Pjērs to nebūtu darījis mēnesi agrāk savas vientulības saltajā lepnumā. Lai viņš runātu, bija vajadzīgi visai daudz pamudinājumu: salabšana ar brāli, sarunas, katru vakaru dzirdētās diskusijas, briesmīgā drāma, kurā arī viņu iejauca, novērojumi par strādnieku nemitīgo cīņu ar postu un neskaidrā cerību jausma, ko sirdī lēja domājošā rītdienas jaunatne. Vai tieši šajā pārmērīgajā visa noliegšanā neparādījās kādas jaunas ticības nojauta?

Gijomam vajadzēja viņu saprast, jo viņš izjuta brāļa dvēseles slāpes pēc maiguma, neremdināmas slāpes, laužot savu ilgo, drūmo klusēšanu. Gijoms nosēdināja Pjēru pie loga un pats apsēdās blakus, neizlaizdams brāļa rokas no savām.

— Es negribu, ka tu ciet, manu brāli! F.s tevi neatstāšu vairs, es rūpēšos par tevi. Es taču tevi pazīstu labāk, nekā tu pats pazīsti sevi. Tu vienmēr esi cietis no savas sirds cīņas pret saprālu, un tavas ciešanas rims tajā dienā, kad starp sirdi un saprātu valdīs miers un tu mīlēsi to, kuru tu sapratīsi.

Un klusinātā, liegi glāsainā balsī Gijoms piebilda:

— Redzi, mūsu nabaga māmiņa un mūsu nabaga tētis turpina tevī savu mokošo cīņu. Tu biji pārāk jauns, tu to nenojauti. Es viņus sapratu, zināju, cik viņi bija izmisuši, cik tētis bija nelaimīgs māmiņas dēļ, kas viņu uzskatīja pnr nolādētu, un kā viņa cieta par tēti, kura neticība viņu mocīja! Kad tēvs mira šai istabā no eksplozijas, māte tur saskatīja dieva sodu un tēvs kļuva par grēcīgu spoku, kas klīst apkārt pa māju. Bet cik godīgs cilvēks viņš bija, kāda viņam bija cēla, laba sirds un kāds pēc taisnības slāpstošs cīnītājs viņš bija, kurš ilgojās mīlas un laimes visiem!... Kopš mēs vakarus pavadām šeit, es jūtu, ka viņš algriežas, viņa ēna mūs apvij, viņš ir ap mums un viņš atmostas mūsos, un arī māte, šī svētā, daudz cietusī sieviete, atdzimst, viņa ir vienmēr ap mums, viņas glāsti plūst pār mums. viņa raud, bet savā ietiepībā nesaprot mūs... Varbūt tie bija viņi, kas mani tik ilgi aizkavēja šeit un kas šai brīdī ir atkal te kopā ar mums, lai tavas rokas ieliktu manējās.

Pjērain šķita, ka viņš tiešām izjūt pār sevi un Gijomu plūstam liegu, sargājošu dvesmu, par ko runāja brālis. Atmiņā uzausa senās dienas, abu atkal no jauna izplaukusī jaunība, kuras daiļumu brāļi izbaudīja, kopš liktenīgā katastrofa tos bija šeit ieslodzījusi. Viss mazais namiņš uzbūra atkal senās atmiņas, un tās bija tik saldas, smeldzoši skumjas un cerībā (risošas.

— Vai tu dzirdi, mī|o brāli? Tev vecāki jāsamierina, jo vienīgi tu vari to izdarīt. Tev ir tēva piere, augsta kā neieņemams cietoksnis, un tev ir māmiņas mute, viņas neizsakāmi mīļās acis. Centies viņus tuvināt vienu otram, remdinot tavas mūžīgās slāpes pēc mīlas, uzupurēšanās un dzīves, tās tevi grauž, un tu nespēj tās apmierināt, centies tās klusināt kādudien saskaņā ar saprātu. Tavām lielajām ciešanām nav cita cēloņa. Atgriezies dzīvē, mīli, dāvā mīlu, esi vīrs!

Pjēram izlauzās izmisuma sauciens.

— Nē, nēl Šaubu nāveklis ir brāzies pāri manai dvēselei, izkaltējis tur visu, nekas vairs nevar atdzīvoties saltajos pelnos. Tagad ir pienācis galīgs bezspēks.

— Bet, — turpināja Gijoms, kura brāļa sirds asiņoja, — tu taču nevari joprojām pilnīgi visu noliegt. Neviens cilvēks to nevar, jo katram, pat tam, kurš dzīvē visdziļāk vīlies, paliek mazs sapņu un cerību stūrītis. Noliegt cilvēku mīlestību, uzupurēšanos, noliegt brīnumu, ko sniedz mīla, — ak, atzīstos, es to nevaru! Un kādēļ tagad, kad tu man atklāji savu dvēseles brūci, kādēļ man tev nepastāstīt par manu sapni, manu cerību neprātu, kas dod man dzīves jēgu? Vai tad tiešām zinātnieki būs pēdējie lielie sapņojošie bērni, un vai tad tiešām ticība dzīvei uzdīgs vienīgi ķīmiķu laboratorijās?

Dziļš saviļņojums pārņēma Gijomu, viņa sirds un prāts izcīnīja sīvu cīņu. Pēc tam, padodamies līdzjūtībai, izjuzdams bezgalīgu maigumu pret savu nelaimīgo brāli, Gijoms atkal ierunājās. Viņš pievirzījās Pjēram tuvāk, apskāva to, pievilka cieši sev klāt un šajā tuvībā atklāja arī savu lielo noslēpumu klusā balsī, it kā bīdamies, lai kāds nenoklausās.

— Kāpēc tev to nezināt? Pat mani dēli nekā nezina. Bet tu esi vīrs, tu esi mans brālis, un priesteris taču tevī ir miris, un es uzticos brālim. Tāpēc es tevi mīlēšu vēl dziļāk, un varbūt tas tev darīs labu.

Gijoms uzticēja Pjēram savu izgudrojumu, stāstīja par jauno sprāgstvielu, par ārkārtīgi spēcīgu pulveri, kura iedarbības spējas ir neaprēķināmas. Viņš atzinās, ka šo sprāgstvielu izmantošot speciāli kaujas lielgabali, šaujot ar speciāliem šāviņiem; karaspēkam, kas šo sprāgstvielu izmantotu, tā nodrošinātu zibenīgu uzvaru. Jebkura ienaidnieka armija tiktu iznīcināta dažās stundās, ielenktās pilsētas pārvērstos gruvešos pie vismazākās bombardēšanas. Ilgi viņš to sprāgstvielu esot meklējis, šaubījies, atkārtojis vairākkārt savus aprēķinus un izmēģinājumus; tagad viss esot gatavs, noteikta precīza sprāgstvielas formula, izgatavoti zīmējumi lielgabalam un šāviņiem, un svarīgie dokumenti nogādāti drošā vietā. Tagad viņš pēc mēnešiem ilgām, satrauktām pārdomām esot izlēmis savu izgudrojumu nodot Francijai, lai nodrošinātu tai neapšaubāmu uzvaru nākamajā karā pret Vāciju. Tomēr viņš nevadoties no aprobežotas tēvzemes mīlestības, bet, gluži pretēji, viņam esot |oti plašs, internacionāls jēdziens par nākotnes brīvo civilizāciju. Viņš ticot Francijas iniciatīvas misijai, viņš vairāk par visu ticot Parīzei, kas taču ir šodienas un rītdienas pasaules saprāts un kam lemts radīt īstu zinātni un patiesu taisnīgumu. Brīvības un vienlīdzības ideja taču bija modusies no Parīzes revolūcijas dižās elpas, un viņas ģēnijam un varonībai vajadzēja k|ūt par sākumu galīgās brīvības lidojumam. Viņš gribēja, lai Parīze gūst uzvaru, lai tiktu glābta pasaule.

Pjērs bija visu sapratis, jo viņš bija noklausījies Bertc-ruā lekciju par sprāgstvielām. Sī plāna, šī sapņa neizmērojamais lielums Pjēru aizrāva, Parīzei taču bija nolemta izcila loma zibošo bumbu grāvienos. Bet viņu arī pārsteidza brā|a cildenums, kurš veselu mēnesi dzīvoja mokošā satraukumā. Gijoms bija drebējis, vienīgi bīdamies, ka viņa izgudrojums pēc Saivā atentāta tiks atklāts. Visnejaušākā nesavaldība varēja visu pazudināt, un vai mazā nozagtā patronas čaula, par kuru brīnījās zinātnieki, neatklās viņa noslēpumu? Gijoms gribēja pats izvēlēties laiku, jo viņam bija ļoti nepieciešams darbu darīt klusībā, līdz pienāks šī diena. Tikmēr noslēpumam vajadzēja dusēt tās paslēptuves dzijumā, ko bija izvēlējusies dižmāmiņa un kas viņai vienīgai bija uzticēts, un tāpēc viņai bija domāti nepieciešamie norādījumi, jo viņa zināja, kas tai darāms, ja Gijoms pats negadījumā pēkšņi ietu bojā. Viņš paļāvās uz dižmāmiņu kā uz savu personisko drosmi; neviens viņa noslēpumu neatklās, kamēr viņa to sargās kā kluss, pilntiesīgs sargs.

— Tagad, — pabeidza Gijoms, — tu zini manas cerības un manas bažas, tu varēsi man palīdzēt un tu arī varēsi aizvietot mani, ja nesasniegšu sava uzdevuma mērķi... Mērķi, mērķi sasniegt! Ir brīži, kad es vairs skaidri nesaredzu savu ceļu, kad es domāju, mokos nemierā un nepacietībā, kopš esmu šeit ieslodzīts! Ak, Saivā, šis nelaimīgais cilvēks, kura noziegumā mēs visi esam vainojami un kuru tagad vajā kā plēsīgu zvērul Ak, šī apmātā, nekad nepiepildāmā buržuāzija, kas drīzāk ļaus sevi sadragāt, vecajai, ļodzīgajai ēkai sabrūkot, nekā piekritīs visniecīgākajam ēkas remontam! Ak, šī alkatīgā, riebīgā prese, kas ar niknu bardzibu vēršas pret mazajiem ļaudīm, kas ir tik nesaudzīga pret dzīves pabērniem! Tā rauš naudu no sabiedrības kļūmēm un gatava uzpūst ikkatru inficējošo neprātu, lai tikai desmitkāršotu savu laikrakstu tirāžu! l\ur ir patiesība, kur taisnīgums, kur ir loģiskais un saprātīgais atriebējs, kurš jāapbruņo ar zibeņiem? Vai Parīze — uzvarētāja, Parīze — pasaules valdniece būs cilvēces gaidītais soģis, gaidītais glābējs?... Ak, cik baigi sevi apzināties kā pasaules likteņa noteicēju, meklēt savu ceļu un izlemt!

Gijoins bija piecēlies, trīsēdams dusmās un bailēs, ka tik daudz cilvēces posta varētu aizturēt viņa sapņa īstenošana. Dziļajā klusumā, kas iestājās, mazais namiņš dobji iedrebējās, vienmērīgu, nepārtrauktu soļu satricināts.

— Jā, glābt cilvēkus, tos mīlēt, ilgoties, lai tie visi būtu vienlīdzīgi un brīvi, — Pjērs čukstēja ar rūgtumu. — Nu, bet ieklausies taču soļos tur augšā, virs mūsu galvām! Tie ir Bartēsa soļi, kas tev atbild no mūžīgā cietuma, kurā viņu iegrūdusi brīvības mīlestība.

Gijoms bija atkal atguvies, viņš atgriezās atkal savas pārliecības jūsmā un, kā vecākais brālis, kas sevi visu atdod, apskāva jaunāko brāli mīlošām, spēcīgām rokām.

— Nē, nē, esmu maldījies, es zaimoju, es gribu, lai tu ej kopā ar mani cerību pilns un drošs. Tev jāstrādā, tev jāmīl, tev jāatdzimst dzīvei. Vienīgi pati dzīve spēj tev atdot dvēseles mieru un veselību.

Pjēram sariesās asaras acīs, šī sirsnīgā mīla dziļi saviļņoja un satrauca viņu.

— Ak, kā es gribētu tev ticēt un tikt izdziedēts! Ir jau taisnība, ka sen manī sākusies kāda neskaidra atmoda. Bet atsākt dzīvi, nē, to es nespēšu, priesteris manī ir miris, bet mana sirds ir tukšas kapenes.

Pjērs raudāja tik nevaldāmi, ka satrauktais Gijoms arī nespēja apvaldīt asaras. Abi brāļi, cieši apskāvušies, rūgti raudāja, viņu sirdis pārplūda skumju smeldzē šai mājā, kur bija aizritējusi viņu jaunība, kur atkal bija jūtams tēva un mātes gars, kas cerēja rast mierinājumu un iegūt mūžīgo mieru zem zemes. Pa atvērto logu no dārza, kur melnēja nakts, plūda glāsains maigums, bet tālumā pie apvāršņa nezināmā, baigā tumsā zem plašajām, mierīgajām, zvaigžņu nosētajām debesīm snauda Parīze.

TREŠĀ GRĀMATA

.

ī

Trešdienā, vastlāvju ceturtdienas priekšvakarā, Divijāra namā tika sarīkots liels labdarības bazārs, tā ienākumus bija paredzēts ziedot Darba invalīdu patversmei. Apakšējā slāvā pieņemšanas telpas, trīs plaši Luija XVI stila saloni, kuru logi vērās uz tukšo un svinīgo četrstūraino iekšējo pagalmu, bija atstāti pircēju drūzmas uzņemšanai, jo klīda valodas, ka pieci tūkstoši ielūgumu izsūtīti visām Parīzes augstākās sabiedrības aprindām. Tas bija ievērojams notikums, īsta manifestācija: šis bombardētais savrupnams tādā veidā aicināja savās telpās ienākt pūli, plaši atdarīdams vārtu abas puses, kur iebrauktuve bija brīvi atvērta gājējiem un ekipāžām. Tomēr jaudis gluži klusi čukstēja cits citam, ka vesels bars policijas aģentu novērojot Godo de Moruā ielu un arī apkārtējās ielas.

Lieliskā bazāra rīkošanas ideja bija ienākusi prātā pašam Divijāram, tā bija viņa negrozāmā vēlēšanās, un baronese piekrita šai kņadai par labu patversmei, kur viņa skaitījās priekšsēdētāja, lai gan bija ne sevišķi cītīga pienākumu pildīšanā. Iepriekšējā vakarā «Globuss» sava direktora Fonsēga — Darba invalīdu patversmes administratora iedvesmā bija publicējis skaistu rakstu par sarīkoto bazāru, uzsvērdams, cik aizkustinošu, cēlu un augstsirdīgu soli spērusi baronese, ziedodama savu laiku, naudu, pat jaudama izmantot savu namu pēc tam, kad riebīgais noziegums šo namu tikko nepārvērta gruvešos. Vai tā nebija augstākās sabiedrības cildena atbilde uz sabiedrības zemāko slāņu pretīgajām dziņām? Un kāda galīga un negrozāma atbilde tā bija tiem, kas apsūdzēja finansu buržuāziju, ka tā neko nedarot strādnieku, kroplo un darba nespējīgo algoto strādnieku labā!

Salonu durvīm vajadzēja atvērties pulksten divos, lai aizvērtos tikai septiņos; tātad pārdošanai tiks veltītas veselas piecas stundas. Bet ap pusdienas laiku, kamēr strādnieki un sievietes pēdējā rosmē un steigā vēl beidza greznot letes un sašķirot uz tām pārdodamos priekšmetus, mazajās otrā stāva istabās, gluži tāpat kā citās dienās, notika intīmas brokastis, kurās bija lūgti daži draugi. Si nama satraukumu sakāpināja līdz pēdējai iespējai «Tautas Balss», kurā Sanjē šorīt atkal bija atsācis kampaņu Āfrikas dzelzceju kukuļošanas afērā. Indīgi dzēlīgiem vārdiem viņš jautāja, vai ilgi domājot uzjautrināt godāto publiku ar stāstu par bumbu un anarhistu, kuru policija vēl nebija apcietinājusi. Turklāt šoreiz Sanjē skaidri un gaiši nosauca vārdā ministru Baru kā vienu no tiem, kas iebāzis kabatā divsimt tūkstošus franku, un solīja visdrīzākā laikā atklāt arī visu trīsdesmit divu piekukuļoto senatoru un deputātu vārdus. Mēžs tātad noteikti dzīrās atkal iesniegt savu interpelāciju, kas varēja būt bīstami, kad Parīzē plosījās anarhistu terors. No otras puses dzirdēja runājam, ka Viņons ar savu partiju izlēmuši pielikt neatlaidīgas pūles, lai, izmantojot pašreizējos apstākļus, gāztu ministru kabinetu. Bija paredzama nenovēršama un baiga krīze. Par laimi, parlamenta sēde nenotika trešdienā, sēdi atlika uz piektdienu, jo bija paredzēts svētīt vastlāvju ceturtdienu. Tātad palika divas dienas, kurās varēja ko izkārtot...

Sājā l itā Eva izturējās vēl maigāk un klusāk nekā parasti, viņa bija mazliet bāla, un acu dzīlēs mita skumjš nemiers. Savu izskatu viņa izskaidroja ar tiešām pārmērīgo piepūli, ko prasīja šī gatavošanās bazāram. Bet patiesība bija tā, ka jau kopš piecām dienām Žerārs ar mulsu smaidu vairījās no viņas, bēgdams no katras jaunas satikšanās. Zinot, ka šodien Žerāru noteikti redzēs, Evai bija drosme ģērbties baltā zīda; šis meitenīgais tērps darīja viņu jaunāku, bet, lai gan viņa bija vēl skaista ar savu balto ādu, stalto augumu un smalko, daiļo seju, tomēr četrdesmit seši gadi atspoguļojās diezgan skarbi sejas sarkanumā un maigo deniņu un lūpu vītumā. Kamila, kurai, protams, bija jākļūst par vienu no visvairāk iecienītajām pārdevējām, bija spītīgi uzvilkusi savu parasto tumšbrūno tērpu, kas nebija piemērots jaunai meitenei, bet gan vecai sievai, kā viņa pali sevi dēvēja, asi smiedamās. Tomēr meitenes garenā, ļaunas kazas purniņam līdzīgā seja staroja apslēpta priekā, un, viņu uzlūkojot, aizmirsās viņas kroplais plecs un viņa šķita gandrīz skaista, tik spulgi atjautībā smaidīja plānās lūpas un staroja lielās acis.

Mazajā, zilajā, ar sudrabu rotātajā salonā, kur māte ar meitu gaidīja viesus, līva piedzīvoja pirmo vilšanos, redzot ienākam ģenerāli de Bozonnē vienu pašu, kuram vajadzēja atvest līdzi savu māsasdēlu Žerāru. Ģenerālis paskaidroja, ka de Kensaka kundze piecēlusies šorīt mazliet savārgusi un Žerārs, kā jau labs dēls, uzskatot par savu pienākumu palikt pie viņas. Tūlīt pēc brokastīm viņš tomēr ieradīšoties bazārā. Eva klausījās, cenzdamās noslēpt savas ciešanas un bažas, ka viņai neizdosies vairs šeit lejā piespiest Žerāru izskaidroties, bet Kamila vēsi raudzījās mātē ar iznīcinošu skatienu. Mātei šai mirklī droši vien bija tumša nojauta par draudošās nelaimes tuvošanos, jo arī viņa skatījās uz meitu nemierīga un nobālusi.

Pēkšņi gluži kā vēja brāzma salonā iebruka princese Rozarnonda de Marta. Viņa arī bija nozīmēta par pārdevēju pie baroneses letes, un Eva šo sievieti mīlēja tās trauksmainības un nemitīgās jautrības dēļ, ko tā vienmēr atnesa līdzi. Rozarnonda de Marta bija tērpusies ugunssarkanā atlasa ģērbā un izskatījās ekstravaganta ar savu cirtaino galvu un zēnisko kalsenumu; smiedamās viņa stāstīja par negadījumu ceļā, kur viņas ekipāža gandrīz tikusi sadauzīta. Kad barons Divijārs ar dēlu Hiacintu iznāca no savām istabām, kā jau parasti, ar nosebošanos, viņa tūlīt notvēra jauno cilvēku un pārmeta tam, ka vakar to velti gaidījusi līdz pulksten desmitiem, jo tas taču bija solījies viņu vest uz krodziņu Monrnartrā, kur, kā stāstīja, esot redzami šausmu skati. Hiacints garlaikots atbildēja, ka viņu aizturējuši daži draugi spiritiskā seansā, tur esot izsaukta svētās Tcrēzas dvēsele, lai nodeklamētu kādu mīlas sonetu.

Sājā brīdī ienāca Fonsēgs ar sievu, garu, kalsenu, klusu sievieti, ar kuru viņš labprāt nekur negāja, jo visur mēdza ierasties viens un tēlot vecpuisi. Šoreiz viņš bija spiests vest sievu līdzi, jo tā bija viena no patversmes valdes dāmām un viņam, kā jau administratoram, vajadzēja izrādīt interesi par bazāru. Kā visi maza auguma cilvēki Fonsēgs ienāca, kā vienmēr, rosīgs, ar savu parasto, jautro smaidu, un, lai gan viņam jau bija piecdesmit gadu, mati vēl bija brūni; viņš valkāja rūpīgi izmeklētus lepnus svārkus, neaizmirsdams, ka viņš ir konservatīvās republikas pārstāvis, tās preses orgāna «Globuss» direktors, kuram jāsargā šīs republikas dvēsele un sava laikraksta labā slava. Kas Fonsēgu pazina, manīja tomēr, ka viņa acu plaksti nemierīgi raustījās un pirmais, vaicājošais skatiens tika veltīts Divijāram; bez šaubām, Fonsēgs dega ziņkārē uzzināt, kā tas panes Sanjē sarīta jauno (riecienu. Bet, redzot Divijāru ļoti mierīgu, labā un ziedošā izskatā kā parasti jokojamies ar Rozamondu, arī viņš nomierinājās, kā spēlmanis, kas nekad nezaudē, bet vienmēr prot uzveikt likteni, pat nodevības brīžos. Nekavējoties arī viņš ļāvās labam noskaņojumam, uzsākot ar baronesi sarunu par administratīvajiem jautājumiem.

— Vai jūs beidzot esat pieņēmusi šo abatu Fromānu, kas mums stāstīja par veco Lavēvu un tik kvēli to ieteica? Ziniet, tagad visas formalitātes ir nokārtotas un var to vest uz patversmi, jo kopš trim dienām mums tur ir brīva gulta.

— Jā, to es zinu, bet es nezinu, kas noticis ar abatu Fromānu, jo nu jau apritējis vairāk nekā mēnesis, kopš viņš nav izrādījis nekādas dzīvības pazīmes. Tāpēc nolēmu viņam vakar aizrakstīt un lugt viņu ierasties šodien manā bazārā. Tā es viņam šo labo ziņu varēšu pali pavēstīt.

— Jā, un, lai jums sagādātu šo prieku, es viņam no administrācijas puses to neziņoju... Viņš ir jauks priesteris, vai ne?

— Ak, visai jauks. Mēs viņu ļoti mīlam.

5ajā brīdī iejaucās Divijārs, lai pateiktu, ka Diteilu nav ko gaidit, jo viņš esot nupat saņēmis telegrammu no jaunā deputāta, ka pēkšņi darījumi to aizturot. Fonsēgu atkal sagrāba nemiers, un viņa skatiens jautājoši pavērās baronā. Bet tas smaidīja un uzmundrinoši pusbalsī teica:

— Nekas nopietns. Tas notiek manā uzdevumā, un atbildi viņš man nevarēja tūlīt paziņot.

Tad, aizvedis Fonsēgu sāņus, viņš turpināja:

— Neaizmirstiet iespiest rakstiņu, par kuru jums minēju.

— Kādu rakstiņu? Ak jā, par sarīkojumu, kur Silviāna deklamēja dzejoli... Es gribēju ar jums par to parunāt. Man ir mazliet neērti par tiem kvēlajiem slavinājumiem, kas tur izteikti.

Divijārs, kurš nupat vēl bija mierīgs kā drošs uzvarētājs un visa nicinātājs, pēkšņi satraukumā nobāla.

— Bet es noteikti vēlos, lai raksts parādās, mīļais draugs! Jūs man citādi sagādāsiet drausmīgas nepatikšanas, jo cs Siiviānai apsolīju, ka tas visādā ziņā būs laikrakstā.

Samulsušais skatiens un trīcošās lūpas skaidri liecināja par vecā vīra apjukumu, viņš bija neprātīgi iemīlējies, gatavs maksāt katru cenu par baudu, ko tam gribēja atraut.

— Labi, labi, — teica Fonsēgs, klusībā uzjautrināts un par šo līdzzināšanu nopriecādamies, — ja šis jautājums tik nopietns, raksts parādīsies, dodu jums savu godavārdu!

Visi ielūgtie viesi nu bija sanākuši, jo Žerārs un Diteils nebija vairs jāgaida. Beidzot visi devās ēdamistabā, bet no lejas, no bazāra telpām, bija dzirdami vēl pēdējie āmuru sitieni. Eva sēdēja starp ģenerāli de Bozonnē un Fonsēgu; Divijārs — starp Fonsēga kundzi un Roza-mondu; jaunieši — Kamila un Hiacints aizņēma abus galda galus. Tās bija mazliet steidzīgas, mazliet satrauktas brokastis, jo trīs reizes ienāca kalpones, prasīdamas padomu, kad nezināja, kā rīkoties. Bez mitas klaudzēja durvis un šķita, ka pat sienas neparasti drebēja no trokšņa, ko izraisīja pēdējie sagatavošanās darbi. Drudžainais noskaņojums pielipa visiem, un sarunas ritēja ar pārtraukumiem, no vakarējās balles Iekšlietu ministrijā pārsviezdamas uz vastlāvja dienas sarīkojumu, kas notiks rīt, pēc tam atkal atgriezdamās pie bazāra, cenām, cik maksāts par priekšmetiem un par cik tie tiks pārdoti, sprieda par iespējamo kopējo summu, ko ieņems, un visu apvija smieklu un joku pavadīti jautri nostāsti. Kad ģenerālis pieminēja izmeklēšanas tiesnesi Amadjē, Eva atbildēja, ka neesot uzdrošinājusies ielūgt to brokastis, jo viņa zinot, cik ļoti tas aizņemts Tiesu pilī, bet viņa cerot gan, ka tas vēlāk ieradīšoties, lai nodotu viņai savu ziedojumu. Fonsēgs uzjautrinājās, paķircinot princesi Roza-mondu par viņas ugunssarkano atlasa kleitu, apgalvodams, ka tā sen jau degot elles liesmās, tas princesei ļoti patika, jo viņas acumirklīgās aizraušanās bija gluži sātaniskas. Divijārs izturējās sevišķi laipni un galanti pret kluso Fonsēga kundzi, bet Hiacints, vēlēdamies samulsināt pat princesi, pārspīlētos vārdos stāstīja par maģisku norisi, ar kuras palīdzību šķīstu jaunekli pārvērš eņģelī, pēc tam, kad tam atņemtas visas vīrietības pazīmes. Loti laimīga un dziļi satraukta, Kamila šad un tad uzmeta

kvēlojošus skatienus mātei, kura kļuva nemierīgāka un skumjāka, jo dzīvāka bija meita, — viņa nojauta tās atklāto, nežēlīgo kara pieteikumu.

Kad beidza ēst desertu, māte izdzirda meitu spītīgā, dzēlīgā balsī ļoti skaļi sakām:

— Ak, nestāstiet man par šīm vecajām dāmām, kas, smiņķētas, saģērbušās kā iesvētāmās meitenes, šķiet rotaļājamies vēl ar lellēm! Tās ir īstas raganas! Man viņas riebjas!

Nervozi Eva piecēlās un atvainojās viesiem.

— Lūdzu piedodiet, ka jūs šādi steidzinu. Tiešām, nupat jau nemaz nevar pateikt, vai mēs brokastojam vai ne. Bet man bail, ka nepagūsim vairs iedzert kafiju... Bez tam mazliet jāpaelpo arī svaigs gaiss.

Kafiju pasniedza mazajā, zilajā, ar sudrabu greznotajā salonā, kur smaržoja brinumdaiļu dzeltenu rožu grozs; baroneses kaislība uz ziediem vērta visu namu mūžīgā pavasarī. Nesdami kūpošās kafijas tasītes rokā, Divijārs ar Fonsēgu nekavējoties iegāja kabinetā, lai tur netraucēti patērzējot izsmēķētu pa cigāram; starp citu, durvis palika plaši atvērtas, un bija dzirdamas viņu dobjās, neskaidrās balsis. Ģenerālis de Bozonnē sajūsmā, ka atradis Fonsēga kundzē nopietnu, pacietīgu dāmu, kas klausījās, to nepārtraukdama, stāstīja viņai gari un plaši par kādu virsnieka sievu, kura bija pavadījusi vīru visās 1870. gada cīņās. Hiacints atteicās no kafijas, jo nicīgi nosauca to par durvju sargu dziru. Viņš uz brīdi atbrīvojās no Rozamondas, kas pašlaik dzēra no mazas glāzītes ķimeli, viegli paklakšķinot ar mēli, lai izbaudītu katru malciņu; piegājis pie māsas, viņš klusi sacīja:

— Zini, tas bija muļķīgi, ko tu nupat izgrūdi attiecībā uz māmiņu. Man tas vienalga. Bet beidzot taču ļaudis to pamanīs, un, es tev saku, pieklājīgi tas nav.

Kamila bargi pavērās viņā ar savām melnajām acīm.

— Esi tik laipns un nemaisies manās darīšanās.

Hiacints nobijās, jo nojauta vētru un nolēma aizvest

Rozamondu lielajā, sarkanajā blakus salonā, lai parādītu tai kādu jaunu gleznu, ko tēvs vakar bija nopircis. Ģenerālis, kuru viņš arī uzaicināja līdzi, veda turp Fonsēga kundzi.

Nu māte ar meitu mirkli palika vienas. Eva, juzdamās kā salauzta, atspiedās uz konsoles, pagurusi pie niecīgākā sarūgtinājuma, un, būdama gļēvi labsirdīga savā naivajā savtīgumā, viņa bija gatava raudāt. Kādēļ Kamila ar tik lielu niknumu centās izjaukt pēdējo mīlas laimi, pēc kuras mātes sirds tvēra tik vēlu? Baronese uzlūkoja Kamilu izmisušām acīm, vairāk skumja nekā aizskarta, un mirklī, kad jaunā meitene arī gribēja doties uz blakus salonu, mātei ienāca prātā nelaimīga doma to aizturēt, lai izteiktu piezīmi par viņas tērpu.

— Mans nabaga bērns, nav pareizi, ka tu iespītējies un ģērbies kā veca sieviete. Tas tev nemaz nepiestāv.

Skaistās, pielūgtās sievietes maigajās acīs skaidri pavīdēja līdzjūtība pret šo neglīto, kroplo būtni, pie kuras tā nekādi nevarēja pierast un atzīt to par savu meitu. Meitenei bija viens plecs augstāks par otru, kuprītes garās rokas un profils kā melnai kazai, — vai iespējams, ka šāda neglītene radusies no viņas lepnā skaistuma, kurn viņa pati pielūgdama bija mīlējusi visu savu mūžu, kas bija viņas vienīgais kults, kuram tā bija nodevusies? Visas viņas sāpes, viss apkaunojums, ka viņai bija šāds bērns, ietrīcējās viņas balsī.

Kamila pēkšņi apstājās, it kā pātagas cirtiens būtu trāpījis tieši sejā. Viņa piegāja pavisam tuvu klāt mātei. Izskaidrošanas, kas tad sākās, bija baiga, un to izraisīja šie nenozīmīgie, pusbalsī izteiktie vārdi:

— Tu uzskati, ka es slikti ģērbjos... Tev vajadzēja man vairāk uzmanības veltīt, raudzīties, lai manas tualetes atbilstu tavai gaumei; tev vajadzēja man iemācīt noslēpumu — būt skaistai.

Eva jau nožēloja, ka bija uzbildusi meitu, jo viņai derdzās nepatīkamas izjūtas un ķildas, kad tiek teikti apvainojoši vārdi. Viņa vēlējās nozust, sevišķi šai steigas brīdī, jo apakšā, bazārā, viņas gaidīja.

— Es tevi lūdzu, klusē, netaisi scēnu, jo visi taču var mūs noklausīties ... Es esmu tevi mīlējusi...

Klusiem, skarbiem un ļauniem smiekliem Kamila Evu pārtrauca:

— Tu esi mani mīlējusi!... Ak, nožēlojamā māt, kādus jokus gan tu stāstil Vai tu vispār kādu esi mīlējusi! Tu gribi, lai cili mīl tevi, bet tas, lūk, ir kaut kas pavisam cits. Taču savu bērnu mīlēt, vai tu maz saproti, kā viņu mīlēt?... Tu mani vienmēr pameti novārtā, atstūmi sāņus, atstāji, jo es tev biju pārāk nedaiļa, tevis necienīga, un patiesībā tev nebija ne pietiekoši daudz dienu, nenākšu, lai mīlētu pati sevi... Nožēlojamā māt, nemelo taču; tu vēl joprojām uz mani skaties kā uz ērmu, kas tevi atbaida un apgrūtina.

Tagad tas bija izteikts, un scēna beidzās ar drudžainiem čukstiem, aci pret aci un sakostiem zobiem.

— Kamila, es tev pavēlu klusēt! Es nevaru paciest šādu sarunu.

— Man nav jāklusē, kad tu mani gribi aizvainot. Ja tas nav pareizi, ka es ģērbjos kā veca sieva, tad varbūt kāda cita sieviete sevi padara smieklīgu, ģērbdamās kā jauna meitene, kā līgava.

— Kā līgava — es tevi nesaprotu.

— Ak, tu mani saproti ļoti labi... Bet tev jāsaprot arī, ka ne visiem es liekos tik neglīta, kā, man šķiet, tu centies sev to iestāstīt.

— Ja tu esi neglīta, tad tas ir vienīgi tāpēc, ka tu slikti ģērbies. Neko citu neesmu tev teikusi.

— Es ģērbjos, kā man patīk, un acīmredzot ļoti labi, jo mani mīl tādu, kāda es esmu.

— Tiešām, tevi kāds mīl? Tad taču viņam mums tas jāpasaka un tevi jāprec.

— Protams, protams! Tas tev būs liels atvieglojums, vai ne? Un tad arī tu mani redzēsi līgavas tērpā!

Neviļus viņu balsis kļuva skaļākas; tad Kamila atģidās, ievilka elpu un klusā, šņācošā balsī piebilda:

— Sajās dienās Zerars ieradīsies, lai lūgtu jums manu roku.

Pelēka, stingām acīm Eva raudzījās savā meitā, ko, šķita, nebija sapratusi.

— Žerārs ... Kāpēc tu to saki?

— Nu tāpēc, ka tas ir Zcrārs, kas mani mīl un grib precēt... Tu mani iedzini galējībā, jo tu vienmēr atkārto, ka esmu neglīta, tu ar mani apejies kā ar ķēmu, par kuru neviens neko negrib zināt... tad taču mari jāaizstāvas, jāpastāsta tev, kas notiek, lai tev pierādītu, ka ne visiem ir tāda gaume kā tev.

Iestājās klusums, un ķilda likās izbeigta ar šo briesmīgo atklājumu, kas pēkšņi nostājās starp viņām. Tagad šeit vairs nestāvēja māte ar meitu, bet divas sāncenses, kas cieta un cīnījās.

Eva dziļi elpoja un izbīlī raudzījās apkārt, vai kāds viņas neredz un neklausās. Tad noteikti sacīja:

— Tu nevari precēt Zcrāru.

— Kāpēc gan es nevaru precēt Žerāru?

— Tāpēc, ka es to negribu, tas nav iespējams.

— Tas nav nekāds pamatojums. Saki man īsto iemeslu.

— Iemesls ir tāds, ka šīs laulības nav iespējamas, lūk, tas ir viss.

— Nē, iemeslu es tev pateikšu, jo tu mani piespied to darīt... Iemesls ir tas, ka Žerārs ir tavs mīļākais. Bet kas par to? Es to zinu un tomēr esmu ar mieru kļūt par viņa sievu.

Un Kamilas liesmojošās acis vēl teica: «Un tieši tādēļ es to gribu.» Ilgi ciestās kroples mokas un niknums, redzot savu skaisto māti aplidotu, dievinātu, urdīja meiteni un izlauzās atriebīgā gaviļu priekā. Beidzot taču viņa mātei nolaupīs šo mīļāko, pret kuru viņa pati ilgi juta greizsirdību!

— Nelaimīgā, — murmināja Eva, sirds dziļumos ievainota, — tu nezini, ko tu runā, tu nezini, kādas ciešanas tu man nodari.

Viņai vajadzēja apklust, no jauna saņemties un smaidīt, jo atskrēja Rozamonda no blakus salona un iesaucās, ka baronesi jau gaidot lejā. Nama durvis tūlīt jāatverot, un viņai esot jābūt pie savas letes. Jā gan, tūlīt viņa būšot lejā. Eva atbalstījās uz konsoles sev aiz muguras, lai tikai nepakristu.

— Zini, — Hiacints uzbilda māsu, — tas nu gan ir muļķīgi — tā ķīvēties. Būtu labāk, ja jūs ietu lejā.

Kamila brāli nikni aizdzina.

— Ej projām un ved arī tos citus līdzi. Tas būs labāk, nekā ja tie sēdēs te mums uz kakla!

Hiacints noraudzījās uz māti kā dēls, kurš visu zina un kuram tas viss liekas smieklīgi. Taču tad viņš paraustīja plecus, jo viņam bija dusmas, ka māte pret šo «kašķi» māsu, kā viņš Kamilu dēvēja, ir tik gļēva, un viņš abas atstāja viņu muļķības varā, izlēmis aizvest viesus lejā. Vēl krietnu brīdi bija dzirdami Rozamondas smiekli, kas attālinājās, bet ģenerālis veda lejup Fonsēga kundzi, stāstīdams tai jaunu dēku. Brīdī, kad māte ar meitu domāja, ka ir vienas, atskanēja atkal balsis tepat blakus, runātāji bija Divijārs ar Fonsēgu. Tātad tēvs, kas varēja viņās noklausīties, vēl arvien atradās šeit.

Eva juta, ka viņai derētu atkāpties. Taču viņai nebija spēka to darīt pēc šiem vārdiem, kas viņai bija kā pliķis sejā, un viņa mocījās sāpēs, kur to bija iedzinušas bailes zaudēt mīļāko.

— Žerārs nevar tevi apprecēt, jo viņš tevi nemīl.

— Viņš mani mīl.

— Tu iedomājies, ka viņš* tevi mīl, jo viņš izturas laipni pret tevi, kad redz tevi tik vientuļu ... Viņš tevi nemīl.

— Viņš mani mīl... Viņš mani mīl jau tāpēc vien, ka es neesmu muļķe kā daudzas citas, un it sevišķi viņš mani mīl tāpēc, ka esmu jauna.

Tas bija vēl viens apvainojums, kas tika izteikts ar izsmejošu cietsirdību, kurai cauri skanēja gavilējošs prieks^ jo beidzot taču bija redzams, ka pārzied un novīst šis mātes skaistums, kura dēļ meitene tik daudz bija cietusi.

— Jaunība, ak jā, redzi nu, mana nabaga māt, ka tu pat vairs neapjaut, kas tas ir... Ja ari es neesmu skaista, tomēr esmu jauna, mani apņem patīkams aromāts, man ir dzidras acis un svaigas lūpas. Un piedevām man vel ir krāšņi mati, tie ir tik gari, ka es varu tajos ietīties, ja to vēlos... Redzi, nekad sieviete nav neglīta, ja viņa ir jauna. Bet, ja tā nav vairs jauna, mana nabaga māt, tad, redzi, visam ir beigas. Ir jau labi, ja tu esi bijusi skaista, vari jau iespītēties, ka vēl tāda esi, tomēr pāri paliek vienīgi drupas, uz kurām skatīties gan kauns, gan ari pretīgi.

Kamila to pateica tik barga, skarba balsī, ka katrs teikums iedūrās mātes sirdī kā nazis. Asaras sariesās acīs nelaimīgajai sievietei, kurai aizskara visvārīgāko vietu. Ak, tā taču bija patiesība, viņa bija bezspēcīga jaunības priekšā, viņa taču cieta, ka saka novecot, un juta, ka mīla to atstāj, jo tagad viņa bija līdzīga pārgatavam, no zara nokritušam auglim.

— Nekad Zerara māte nepiekritīs, lai viņš tevi apprec

— Viņš mati pierunās, tā nu ir viņa darīšana... Man ir divi miljoni pūra, un par diviem miljoniem visu var nokārtot.

— Vai tu gribi viņu pazemot, sacīdama, ka viņš tevi prec naudas dēļ?

— Nē, nē! 2erārs ir ļoti godīgs un ļoti pieklājīgs. Viņš mani mīl, un viņš mani precēs tikai manis pašas dēļ... Taču, patiesību sakot, viņš nav bagats, viņam nav nodrošināts stāvoklis, viņam ir trīsdesmit seši gadi, un tāpēc viņam tomēr der padomāt par sievieti, kas viņam dāvās: bagātību un laimi... Jo, dzirdi, māt, tā ir laime, ko es viņam dāvāšu, — tā ir īsta abpusēja mīlestība un nodrošinātā nākotnei

Vēlreiz abas sievietes raudzījās vaigu vaigā. Nepatīkama, reiz jau izbeigtā un atkal atsāktā scēna, ko bija pārtraukuši apkārtējie trokšņi, ieilga; šeit norisinājās dziļa, indīga niknuma pilna drāma, bet klusināta, bez skaļuma un apslāpētās balsīs. Ne viena, ne otra nepadevās, lai gan katru mirkli tās varēja tikt pārsteigtas, jo visas durvis bija atvērtas, kalpotāji varēja ienākt, un bez tam turpat blakus viņām visu laiku skanēja tēva jautrā balss.

— Viņš tevi mīlot, viņš tevi mīlot.., To tikai tu saki. Viņš tev nekad to nav teicis.

— Viņš man ir to teicis desmitiem reižu, un viņš to man atkārto ikreiz, kad esam vieni.

— Jā, kā mazai meitenītei, kuru grib uzjautrināt... Nekad viņš nav tev teicis, ka izlēmis tevi apprecēt.

— Viņš man to teica nupat vēl, kad pēdējo reizi bija atnācis pie mums. Tas ir nokārtots, es gaidu, ka viņš pārliecinās savu māti un bildinās mani.

— Ak, tu melo, melo, nelaimīgā! Tu gribi, lai es ciešu, un tu melo, tu melo!

Beidzot Evas sāpes izlauzās protesta saucienā. Viņa neapjauta vairs, ka viņa bija māte, kas runā ar meitu. Šobrīd viņa bija vienīgi mīloša, nicināta, sāncenses rupji aizvainota sieviete. Viņa aizstāvēja sevi, viņa šņukstēja.

— Tā esmu es, kuru viņš mīl! Pēdējo reizi viņš man to apzvērēja, klausies, apzvērēja pie sava goda, ka viņš tevi nemīl, ka nekad viņš tevi neprecēšot.

Kamila klusi un skarbi iesmējās, tad ņirgādamās līdzjūtīgi pavīpsnāja.

— Ak, manu nabaga māt, man tiešām tevis žēl, tu gan esi bērnišķīga! Jā gan, tiešām tu esi bērnišķīga... Kā tu, kam taču tik daudz pieredzes, kā tu ļauj sevi apmānīt un notici vīrieša apgalvojumiem! Žerārs nav ļauns cilvēks, un tāpēc viņš tev apzvēr, ko tik tu gribi, jo īstenībā viņš ir pagļēvs un par visu vairāk vēlas tev izpatikt.

— Tu melo, tu melo!

— Nu, tad padomā taču pati... Viņš vairs nenāk, viņš šorīt neieradās brokastīs, un tikai tādēļ, ka lu viņam esi apnikusi. Viņš ir tevi pametis, manu nabaga māt, un tev jābūt drosmei ar to samierināties. Viņš ir uzmanīgs pret tevi, jo ir labi audzināts un nezina, kā izbeigt attiecības ar tevi. īsi sakot, viņam ir tevis žēl.

— Tu melo, tu melo!

— Tad pavaicā viņam to pati, kā jau laba māte, kādai tev taču vajadzētu būt. Izrunājieties vaļsirdīgi, pajauta viņam draudzīgi, ko viņš ir nodomājis darīt. Esi savukārt uzmanīga pret viņu, saproti, ja tu viņu mīli, tad tev mati viņš jādod tūlīt, paša Žerāra labad. Atdod viņam brīvību, un tu redzēsi, ka tā esmu es, kuru viņš mīl.

— Tu melo, tu melo!... Ak, ļaunais bērns, tu gribi mani mocīt un nogalināt!

Lielās dusmās un izmisumā Eva pēkšņi atcerējās, ka viņa bija māte, ka viņai jāpārmāca necienīga meita. Nūjas viņai nebija pie rokas, no dzelteno rožu groza, kas skurbināja viņas abas ar savu stipro smaržu, Eva izrāva dažus garkātainus ziedus ar asiem ērkšķiem un iesita ar tiem Kamilai pa seju. Kreisajos deniņos pie acu plaksta parādījās asins lāse.

Sajūtot sitienu, jaunā meitene nosarka un neprātā paceltu roku metās uz priekšu, gatava arī savukārt iesist mātei.

— Māt, piesargies! Zvēru, ka es tevi pļaukāšu kā vienkāršu padauzu... un tagad iegaumē: es gribu iegūt Ze-rāru, es viņu apprecēšu, es izraisīšu skandālu, ja tu man viņu nedosi labprātīgi.

Pēc niknuma uzplūda Eva bija atkritusi atzveltnes krēslā salauzta un apmulsusi. Atkal atmodās viņas nepatika pret ķildām, dzīvei vajadzēja būt laimīgai, un savtīgā baudā viņa ilgojās pēc glāstiem, glaimiem, pielūgsmes. Kamila turpretim, cietsirdības skurbumā draudoša un nežēlīga, beidzot atsedza visā pilnībā savu nejūtīgo, tumšo dvēseli. Valdīja baigs klusums, un atkal skanēja no blakus kabineta Divijāra jautrā balss.

Māte sāka klusi raudāt, kad pēkšņi mazajā salonā iebruka Hiacints, kas bija uzskrējis augšā. Viņš noskatījās uz abām sievietēm, tad iecietīgi nievājoši sacīja:

— Nu, ko es teicu, nu jūs esat apmierinātas abas? Tiešām jūs būtu labāk darījušas, ja tūlīt būtu gājušas lejā! Jūs taču zināt, ka tur visi pēc jums prasa. Tas taču ir nejēdzīgi. Es atnācu jums pakaļ.

Iespējams, ka Eva un Kamila arī tagad nebūtu viņam sekojušas, satrauktas, dusmu kvēlē tiekdamās viena otru vēl vairāk aizvainot un vēl vairāk sāpināt, ja šajā mirklī no kabineta neiznāktu Divijārs ar Fonsēgu. Viņi bija izsmēķējuši savu cigāru un pašlaik arī dzīrās kāpt lejup. Evai vajadzēja piecelties, smaidīt sausām acīm, bet Kamila pie spoguļa kārtoja matus un ar mutautiņa stūrīti noslaucīja mazo, sarkano lasīti, kas ritēja pa deniņiem.

Lejā, trijos plašajos, ar sienas paklājiem un zaļlapai-niem stādiem greznotajos salonos, pūlis bija jau saradies kuplā skaitā. Atsevišķās letes bija drapētas ar sarkanu zīdu, kas visiem priekšmetiem piedeva nepārspējamu mirdzumu un svinīgumu. Nebija neviena bazāra, kas varētu sacensties ar šeit savākto lietu nesaskaitāmo daudzumu; te varēja atrast visu, sākot ar ievērojamu gleznotāju skicēm un slavenu rakstnieku autogrāfiem un beidzot ar zeķēm un sukām. Sim mudžeklim jau pašam par sevi bija pievilcības spēks, nerunājot nemaz par bufeti, kur skaistas, baltas rokas ielēja šampanieti, un neminot divas loterijas, ērģeles un angļu divričus ar tajos iejūgto poniju, tajos varēja vizināties, nopērkot biļeti pie kādas no jaunajām, daiļajām meitenēm, kas kā mākonis lidinājās šai burzmā. Kā jau Divijārs bija paredzējis, vislielākos panākumus bazāram nodrošināja vieglie, patīkamie drebu-liši, kas pārskrēja skaistajām dāmām, kad tās brauca caur vārtu iebrauktuvi, kur bija sprāgusi bumba. Galvenie darbi vārtu velvē bija jau veikti, sienas un griesti izlaboti un pa daļai atjaunoti. Vienīgi sienas vēl nebija nokrāsotas, un vietās, kur parādījās jaunie akmeņi un cements, briesmīgie bojājumi izskatījās kā tikko sadzijušas rētas. No ekipāžām, kuru nepārtrauktā ripošana drebināja dimdošo pagalma bruģi, izliecās nemierīgas, taču priecīgi satrauktas sejas. Un sarunas par notikušo atentātu vēl nebeidzās, kad visos trijos pārdošanas salonos sievietes jau stāvēja pie letēm.

— Ak, mana dārgā, vai jūs redzējāt? Cik tas ir briesmīgi, ak, briesmīgi, kādi postījumi! Visa māja taču varēja uzlidot gaisā, un, ja padomā, ka tas var atkārtoties, kamēr mēs esam šeit! Tiešām bija vajadzīga drosme, lai nāktu šurp, bet Darba invalidu patversme taču ir tik slavējams pasākums, un tagad runa ir par jauna korpusa celšanu. Bez tam šiem briesmoņiem jāredz, ka mēs tomēr no viņiem nebīstamies.

Kad beidzot baronese Eva nokāpa lejā ar savu meitu Kamilu, viņa atrada pārdevējas jau drudžaini darbojamies princeses Rozamondas vadībā, kura šādos gadījumos parādīja izcilu viltību un plēsīgumu. Viņa nekautrēdamās apšmauca klientus.

— ā, te jūs esat! — viņa iesaucās. — Piesargieties, jo šeit ir vesels bars pircēju, kas grib izdevīgi lēti iepirkties. Es tās pazīstu, viņas glūn uz gadījuma pirkumiem, rakņājas pa izliktajām mantām un nogaida, līdz mēs apjuksim, lai tad iepirktos lētāk nekā īstajos veikalos... Nu, es tās apstrādāšu, jūs redzēsiet.

Eva bija ļoti slikta pārdevēja un būtu apmierināta, ja varētu sēdēt pie letes ka karaliene uz troņa, bet tagad viņa bija spiesta dzīvi sarunāties un smieties līdz ar citām. Tāpēc viņa centās maigā balsī dot Kamilai dažus norādījumus, kurus tā, rātni smaidot, uzklausīja. Skumjā, nelaimīgā sieviete lielā satraukumā cieta, šausmās iedomādamās, ka viņai jāpaliek šeit līdz pulksten septiņiem un ne mirkli nebūs iespējams savu sirdi atvieglot, bet vajadzēs ciest visu šo daudzo cilvēku klātbūtnē. Un neviļus viņa izjuta atvieglojumu, ieraugot abatu Pjēru Fro-mānu, kurš viņu gaidīja, sēdēdams letes tuvumā uz sola, kas bija apvilkts ar sarkanu samtu. Kā salauzta viņa apsēdās priesterim blakus.

— Ak, abata kungs, jūs saņēmāt manu vēstuli un esat atnācis... Man jums jāpastāsta labas ziņas, un es jūs ar to iepriecināšu, lai jūs pats šo vēsti varat paziņot savam aizbildināmam, tam Lavēvarn, kuru jūs man tik kvēli ieteicāt... Visas formalitātes ir izpildītas, jūs varat viņu rit vest uz patversmi.

Apjukušu skatienu Pjērs raudzījās baronesē.

— Lavēvs... Viņš ir miris!

Tagad baronese savukārt brīnījās.

— Kā, viņš ir miris!... Bet jūs man neesat neko teicis! Ja jūs zinātu, kādas tās bija pūles, visu vajadzēja atsākt un darīt no jauna, kādas tur bija pārrunas un papīru kalni! Vai jūs noteikti zināt, ka viņš ir miris?

— Ak jā, viņš ir tiešām miris... Nu jau apritējis mēnesis, kopš tas nolicis.

— Vesels mēnesis, kopš viņš miris! Mēs jau to nevarējām zināt, jūs mums nedevāt nekādas dzīvības zīmes... Ak, mans dievs! Cik nepatīkami, ka viņš ir miris, tagad mums atkal jāpārtaisa visi tie papīri.

— Viņš ir miris, cienītā kundze, man, protams, vajadzēja jums to ziņot. Bet ko lai dara, tas nu ir noticis!...

Sis vārds «miris», kas vienmēr atkārtojās, šī mirušā dzīvesstāsts, kas Evu nodarbināja jau kopš mēneša, stindzināja viņu un dzina izmisumā, šis vārds skanēja kā Jauna saltās nāves nojauta, kas viņu likās tinam pēdējās mīlas līķautā. Pjērs negribot rūgti pasmaidīja par šo nežēlīgo likteņa ironiju. Ak, šī klibā tuvākā mīlestība un žēlsirdība, kas parādās tad, kad cilvēki jau ir miruši!

Priesteris palika sēdām uz soliņa, kad baronese piecēlās, jo ieraudzīja ienākam izmeklēšanas tiesnesi Ainadjē, kas ļoti steidzās, gribēdams mirkli parādīties bazārā un nopirkt kādu mazu nieciņu, iekams atgriezties Tiesu pilī. Bet mazais Maso, «Globusa» reportieris, kas lodāja gar letēm, pamanījis izmeklēšanas tiesnesi, uzklupa tam, gribēdams uzzināt ko jaunu. Maso neatlaidās un sāka Amadjē iztaujāt, lai uzzinātu, ciktāl dēkā iejaukts Saiva, strādnieks mehāniķis, kuru apvainoja, ka tas esot nolicis bumbu vārtu velve. Vai tikai to nebija izdomājusi policija, kā apgalvo daži laikraksti? Jeb varbūt tiešām nākuši uz īstajām pēdām? Vai šo vīru beidzot arestēs? Amadjē vairījās no žurnālista, atbildēdams gluži pareizi, ka šī liela viņu pašlaik neinteresējot, vienīgi, ja Saivā arestēšot un viņam uzticēšot izmeklēšanu, tad viņš ar šo lietu nodarbošoties. Tomēr Amadjē viltīgajā, pašapzinīgajā smīnā, augstāko aprindu tiesnešu noteiktajā stājā un kā tērauds cietajā skatienā pavīdēja viens otrs neizteikts mājiens, ka viņam jau sen zināmi vismazākie sīkumi un ka rītdien var būt gaidāmi svarīgi notikumi. Aplī ap viņu nostājās dāmas, vesels bars skaistu sieviešu, iedegušās kvēlā ziņkārē paklausīties stāstu par bandītu, kas lika pārskriet sīkiem drebulīšiem pār muguru. Taču Amadjē, samaksājis princesei Rozamondai divdesmit frankus par cigāru etviju, kuras vērtība bija varbūt trīsdesmit sū, nemanot nozuda.

Maso, ieraudzījis Pjēru, pienāca tam paspiest roku.

— Vai ne, abata kungs, — viņš teica, — šis Saivā laikam gan jau būs tālu, ja tam ir veiklas kājas un viņš visu laiku skrien... Policija man vienmēr izraisa smieklus.

Sai brīdī Rozamonda atveda Hiacintu.

— Maso kungs, jūs visur ejat, es jūs uzaicinu par šķīrējtiesnesi ... Šausmu istaba Monmartrā, krodziņš, kur Legrā dzied dziesmiņu par «Ielas puķēm»...

— Ir brīnišķa vietiņa, kundze. Es pat žandarmu turp nevestu.

— Nejokojiet, Maso kungs, tas ir ļoti nopietns jautājums. Vai godīga sieviete var turp iet, ja kungs to pavada?

Un, nedodot laika tam atbildēt, Rozamonda pagriezās pret Hiacintu.

— Jūs tagad redzat, ka Maso kungs nesaka nē. Jūs mani šovakar turp aizvedīsiet, tas ir izlemts, tas ir izlemts!

Viņa aizskrēja un metās pie savas letes, lai pārdotu kādai vecai dāmai paciņu kniepadatu par desmit frankiem, bet jaunais cilvēks nekautrēdamies iebilda:

— Tā nu gan ir dulna ar savu šausmu istabu.

Maso filozofiski paraustīja plecus. Sievietei taču vajadzēja uzjautrināties. Kad arī Hiacints bija attālinājies un garlaikotu seju klīda starp skaistajām meitenēm, kas pārdeva loterijas biļetes, žurnālists atļāvās nomurmināt:

— Sim puisītim nu gan derētu sieva, kas no tā izveidotu cilvēku!

Tad, domu gaitā apraudamies, viņš, no jauna pievērsies Pjēram, iesaucās:

— Paskat! Ditcils!... Sanjē taču šorīt paziņoja, ka Di-teils šonakt gulēšot Mazasā?

Tiešām Diteils, jautri smaidīdams, steigā spiedās caur pūli, lai pievienotos Divijāram un Fonsēgam, kas joprojām vēl tērzēja, stāvēdami blakus baroneses letei. Viņš uzvaroši pavicināja ar roku, lai dotu mājienu, ka šis kutelīgais uzdevums, kas tam bija uzticēts, nu ir paveikts. Viņam bija uzdots veikt drosmīgu manevru, kura mērķis bija pasteidzināt Silviānas pieņemšanu Franču Komēdijā. Viņai bija ienākusi prātā doma pierunāt baronu, lai tas uzaicina uz pusdienām Angļu kafejnīcā kādu iespaidīgu kritiķi, kurš, tiklīdz viņi būšot pazīstami, tā Silviāna teica, piespiedīšot administrāciju plaši atvērt viņai teātra durvis. Taču nemaz nebija tik viegli pierunāt kritiķi pieņemt šo ielūgumu uz pusdienām, jo viņš bija izdaudzināts kā skarbs un nesabiedrisks cilvēks. Diteils tiešām vispirms bija ticis noraidīts un kopš trim dienām lietoja visu savu diplomātiju, izmantojot visattālākos sakarus. Tagad viņš staroja, jo bija uzvarējis.

— Mans dārgais baron, tātad šovakar pulksten pusastoņos. Pie joda! Tas man prasīja vairak pūļu, nekā atsaukt laimējušā aizņēmuma izlaidi.

Viņš smējās ar līksmu nekaunību — kā baudkārs cilvēks, šim politiķim sirdsapziņas mokas bija svešas, un viņu ļoti uzjautrināja paša mājiens par «Tautas Balss» p ē d ēj ie tu a t m a s koj u m ie m.

— Nejokojiet, — Fonsēgs čukstēja ļoti klusi, gribēdams pats uzjautrināties un Diteilu mazliet pabiedēt. — Nav labi.

Diteils nobāla, un viņa acu priekšā jau tēlojās policijas komisārs un Mazasas cietums. Reizēm viņam uznāca līdzīgas lēkmes, tāpat kā mēdz uznākt vēdergraizes. Bet, būdams cilvēks bez jebkādām tikumiskām jūtām, viņš saņēmās un sāka atkal smieties. Pie velna, dzīve taču bija skaista!

— Rau, — viņš priecīgi atbildēja, pamirkšķinādams uz Divijāra pusi, — mūsu aizstāvis taču ir šeit!

Pieminētais apmierināts paspieda tam abas rokas un pateicībā sacīja, ka viņš esot jauks zēns. Pēc tam, pagriezdamies pret Fonsēgu, barons vaicāja:

— Jūs taču arī būsiet šovakar? Ak, jums jābūt, jo es vēlos, lai ap Silviānu būtu godājami ļaudis. Diteils reprezentēs parlamentu, jūs — presi, un es — finansu aprindas ...

Viņš pēkšņi aprāvās, ieraudzījis Zcrāru, kurš nāca nesteigdamies, nopietnu seju, uzmanīgi lauzdams sev ceļu starp dāmu tērpiem. Barons to aicināja ar mājienu.

— Žerār, mans draugs, izdariet man pakalpojumu.

Barons izstāstīja Žerāram, par ko bija runa, — ka

iespaidīgais kritiķis ielugumu pieņēmis, šīs pusdienas izšķiršot Silviānas nākotni un visiem viņa draugiem ir pienākums būt līdzās Silviānai.

— Es nevaru, — apmulsis atbildēja jaunais cilvēks, — man jāpusdieno pie mātes, kura šorīt nejutās īsti vesela.

— Jūsu māte ir pārāk saprātīga, lai neaptvertu, ka izņēmuma veidā atgadās arī visai svarīgi darījumi. Aizejiet mājās un brīdiniet māti, sastāstiet viņai kaut ko, sakiet, ka ir runa par kāda drauga laimi.

Redzēdams Zcrāru padodamies, viņš turpināja:

— īsi sakot, mans mīļais, man jūs esat vajadzīgs, man nepieciešama augstāko aprindu cilvēku klātbūtne. Jūs jau zināt, kāda ietekme ir sabiedrībai teātra pasaulē. Ja mūsu Silviānas pusē būs sabiedrība, tad uzvara viņai garantēta.

Žerārs apsolīja, tad mirkli apstājās, lai patērzētu ar savu tēvoci ģenerāli de Bozonnē, kuru ielīksmoja sieviešu pūlis un kurš klīda pa to kā nekam nederīgs, vecs kuģis. Pateicies Fonsēga kundzei par laipnību, ar kādu viņa uzklausīja viņa nostāstus, un nopircis viņai par simt frankiem monsenjora Martā autogrāfu, ģenerālis nozuda jauno meiteņu barā, kuras to stumdīja cita pie citas. Kad viņš atkal atgriezās, rokas tam bija pilnas ar loterijas biļetēm.

— Ak, manu zēn, es tev neiesaku doties pie šīm jaunajām būtnēm. Tavs pēdējais sū paliks tur... Bet paskaties, Kamilas jaunkundze tevi aicina.

Tiešām, Kamila gaidīja Žerāru, tiklīdz bija to pamanījusi, un uzsmaidīja viņam no tālienes. Kad abu skatieni sastapās, Žerāram vajadzēja iet pie Kamilas, lai gan viņš tanī pašā mirklī juta sev pievērstas izmisušās Evas acis, kas arī aicināja un lūdza. Kamila, juzdama, ka māte to novēro, pārspīlēti tēloja laipnu pārdevēju un, atļaudamās mazas vaļības, ko drīkstēja labdarības bazārā, bāza jaunajam cilvēkam dažādas sīkas lietiņas gan kabatās, gan viņa abās rokās, saspiezdama tās savējās, un tas viss notika jaunības pārgalvībā, atskanot skaļiem jautriem smiekliem, kas sagādāja mokas otrai — viņas sāncensei.

Eva cieta tik ļoti, ka gribēja iejaukties, izšķirt abus jaunos cilvēkus, bet tieši šai mirklī Pjērs to aizturēja. Garām ejot, viņam bija ienākusi prātā doma, kuru viņš gribēja baronesei izklāstīt, iekams atstāja bazāru.

— Baroneses kundze, ja nu šis Lavēvs ir miris un jums ir bijis tik daudz pūļu viņa vietas dēļ, kas tagad ir brīva, tad esiet tik laipna un nedodiet pagaidām vēl nekādu rīkojumu, iekams neesmu aprunājies ar mūsu godājamo draugu abatu Rožu. Es viņu šovakar sastapšu, viņam zināmi tik daudzi dzīves pabērni, un viņš būs laimīgs, ja varēs kaut viena likteni atvieglot un atvest jums kādu trūkumcietēju.

— Bet, protams, — murmināja baronese, — ļoti labprāt. Ja jūs vēlaties, es vēl mazliet pagaidīšu... Protams, protams, abata kungs.

Nelaimīgā cietēja visa trīcēja, viņa neapjauta, ko runāja. Baronese nespēja vairs savaldīt savu kaisli, atstāja priesteri stāvam, nemanīdama, ka tas vēl turpat viņai blakus kavējas, kad Žerārs, padodamies viņas sāpju pilnajam lūdzošajam skatienam, izslīdēja no meitas rokām, lai beidzot tuvotos mātei.

— Cik reti jūs ierodaties, mans draugs! — viņa smaidīdama skaļi teica. — Jūs taču nemaz vairs neredz.

— Biju mazliet nevesels, — viņš laipni atbildēja, — jā gan, ticiet man, mazliet nevesels.

Viņš nevesels! Eva uzlūkoja viņu satraukta un kaut kādā mātes nemierā. Un viņai tiešām likās, ka Žerāra cēli veidotā, skaistā seja ar pareiziem vaibstiem būtu bālāka, ka dižciltīgā āriene vājāk noslēpj nedziedināmo iekšējo sabrukumu. Varbūt iedzimtā labsirdībā viņš cieš savas nevienam nevajadzīgās, sabojātās dzīves dēļ, naudas dēļ, ko par viņu maksāja nabadzīgā māte, nepiecicšamī-bas dēļ, kas spieda viņu apprecēt bagāto meiteni, kropli, pret kuru viņš izjuta vienīgi līdzcietību! Evai viņš šķita esam nespēcīgs kā mocību upuris, līdzīgs bojā gājušam kuģim vētrā, un viņas sirds žēlabās sažņaudzās.

— Ja jūs ciešat, ak, ko gan pārciešu es, — viņa, tikko dzirdami un kvēli lūgdama, murmināja pūļa vidū, kur visi varēja dzirdēt. — Žerār, mums ir jāizrunājas, es to vēlos.

— Es lūdzu jūs, pagaidīsim vēl, — viņš apmulsis stomījās.

— Žerār, tas ir nepieciešams. Kamila man stāstīja par jūsu plāniem. Jūs nevarat man atteikt satikšanos. Man jārunā ar jums.

Nodrebēdams viņš vēlreiz mēģināja izvairīties no nežēlīgās izskaidrošanās.

— Bet tur, jūs jau zināt, kur, tur taču nav iespējams. Si vieta jau uzokšķerēta.

— Nu tad rīt ap pulksten četriem mazajā restorānā Bu-loņas mežā, kur mēs jau kādreiz satikāmies.

Žerāram vajadzēja apsolīt, un viņi šķīrās, Kamila šajā brīdī pēkšņi pagrieza galvu un viņus abus uzlūkoja. Bet sieviešu vilnis jau apsēda leti, un kā bezrūpīga dieviete dailes plaukumā baronese sāka tirgoties, bet Žerārs pievienojās Divijāram, Fonsēgam un Diteilam, kuri satraukti gaidīja šīvakara mielastu.

Pjērs bija dzirdējis daļu sarunas. Viņš zināja šīs mājas noslēpumus, zināja, kāda fiziska un tikumiska deģenerācija slēpjas zem šīs greznības, lielās bagātības un varas. Tā bija čūlājoša brūce, kas nemitīgi plešas lielāka, sakairināta un asiņojoša, kā ļauna kaite, kas grauž tēvu un māti, meitu un dēlu, starp kuriem bija zudušas visas kopības saites. Pjērs atstāja salonus, izslāpis pēc gaisa šajā pircēju drūzmā, kas skaļās gavilēs izteica savu prieku par izdevušos bazāru. Bet kaut kur ārā, dziļajā tumsā, Saivā skrēja un skrēja bez mitas, slēpdamies tajā, un mirušais Lavēvs bija kā rūgta izsmiekla pilna likteņa ironija mānīgajai, skaļi brēkulīgajai labdarībai.

II

Kāds brīnišķīgs miers valdīja pie labā abata Rozā nelielās mājas apakšējā stāvā, kuru tas apdzīvoja Korto ielā un kuras priekšā pletās šaurs dārziņš! Šeit nebija dzirdama ekipāžu rīboņa, šurp pat neatlidoja viņpus Mon-martra uzkalna dunošās Parīzes elpa, šeit valdīja dziļš miers un snaudošs klusums kā tālā provinces pilsētiņā.

Pulkstenis nosita septiņi, un pamazām metās krēsla; Pjērs sēdēja vienkāršajā ēdamistabā un gaidīja, kad mājkalpotāja liks galdā viru. Abats Rozs, kurš sāka raizēties, neredzēdams Pjēru veselu mēnesi, kopš tas ar savu brāli bija ieslēdzies Neijī mājiņā, iepriekšējā dienā bija Pjēram rakstījis un aicinājis to atnākt pusdienot pie viņa, lai varētu mierīgi patērzēt par visiem darījumiem, jo Pjērs vēl joprojām nesa abatam Rozam saņemto naudu viņu kopējām dāvanām nabagiem, un jau kopš tiem laikiem, kad Saronnas ielā tam bija patversme, viņi abi laiku pa laikam visu veikto pārskatīja. So pēcpusdienu viņi gribēja visu pārrunāt un apspriesties, vai nevarētu veikt vēl ko vairāk un labāk. Labsirdīgais abats Rozs priecājās par šo skaisto, mierīgo, kluso vakaru, kuru viņš varēs pavadīt rūpēs par saviem mīļiem trūkumcietējiem. Rūpes par tiem bija viņa vienīgā izklaidēšanās, vienīgais prieks, kam viņš nodevās gluži kā nosodāmai kaislībai, pie kuras tas atkal atgriezās par spīti visām nepatikšanām, ko viņam sagādāja neapdomīgā tuvāku mīlestība un žēlsirdība.

Pjērs, juzdamies laimīgs, ka var abatam sagādāt šo prieku, arī pats kļuva mierīgāks; vienkāršās pusdienas, labsirdība, kas viņu šeit apvija, tālu no ikdienas mokošajām ciešanām, — tas viss deva Pjēram atvieglojumu un dažas atpūtas stundas. Atceroties brīvo vietu Darba invalīdu patversmē un baroneses Divijāras solījumu gaidīt, līdz viņš būs pavaicājis abatam Rozam, vai tam nav zināms kāds nelaimīgais, kas nokļuvis dziļā postā un kam nepieciešama palīdzība, Pjērs sāka nekavējoties runāt, iekams vēl bija apsēdies pie galda.

— Ak, mans mīļais dēls, dziļā postā, kam nepieciešama palīdzība, — tādi viņi ir visi! Lai vienu darītu laimīgu, sevišķi, ja tas atliecas uz veciem strādniekiem — bezdarbniekiem, tad rodas tikai vienas vienīgas grūtības izvēlē, kurš lai nu būtu tas izredzētais, ja neskaitāmi citi paliek savā ellē.

Abats Rozs tomēr pārdomāja, uztraucās un beidzot pēc mokošām šaubām izlēma.

— Nu es zinu, ko sūtīt. Un tas tiešām ir-visnelaimīgā-kais un pacietīgākais no visiem, tas ir kāds septiņdesmit divus gadus vecs sirmgalvis, galdnieks, kas jau kopš astoņiem vai desmit gadiem, kamēr vairs nav darba, pārtiek no žēlastības dāvanām. Viņa vārdu es. nezinu, bet ikviens to sauc par dižveci. Bieži viņš nedēļām ilgi neparādās pie manis sestdienās, kad es izdalu dāvanas. Mums būs viņš jāuzmeklē, ja uzņemšana patversmē ir steidzīga. Viņš reizēm, liekas, pārguļ nakts patversmē Orsela ielā, ja tur ir vieta un nav spiests gulēt kaut kur žogmalē. Varbūt jums nebūtu nekas pretim, ja mēs vēl šovakar aizietu uz patversmi Orsela ielā.

Abata Rozā acis spulgoja, tā bija viņa vislielākā bauda, viņa aizliegtais auglis — apmeklēt galīgā postā līdz zaņķa bedrei noslīdējušos cilvēkus, bet savā bezgalīgajā apustuļa līdzjūtībā viņš neuzdrošinājās vairs turp doties, jo viņam par to izteica pārmetumus un devību pārvērta pārkāpumā.

— Nu tad tas izlemts, mans dēls? Tikai šo vienu rci-zīti vēl! Jo mums taču nekas cits neatliek, ja gribam diž-veci atrast. Jums jāpaliek pie manis līdz pulksten vienpadsmitiem... Un tad — man ļoti gribas jums to parādīt, jūs redzēsiet, kādas tur briesmīgas ciešanas! Varbūt mums uzsmaida laime un varam palīdzēt kādam nabaga radījumam.

Pjērs smaidīja par šo jauneklīgo degsmi vecajā vīrā ar sniegbaltajiem matiem.

— Tas ir izlemts, dārgais abat. Man ir liels prieks pavadīt ar jums šo vakaru, un man tas nāks par labu — vēlreiz, kā senos laikos doties kopā ar jums meklējumos, no kuriem mēs atgriezāmies ar prieka un arī sāpju pilnām sirdīm.

Kalpone atnesa viru. Brīdī, kad abi priesteri sēdās pie galda, atskanēja kluss zvaniņš, un abats deva rīkojumu nācēju ielaist, kad uzzināja, ka tā ir kaimiņiene, Matīsa kundze, kas gribēja uzzināt atbildi.

— Tā ir nabaga sieviete, — abats Rozs paskaidroja, — viņai bija vajadzīgi desmit franki, lai izpirktu matraci no ķīlu nama, un man to nebija, bet es tos sagādāju... Viņa dzīvo šajā pašā mājā un pacietīgi panes savu nabadzību, jo ienākumi ir tik mazi, ka tie nekādā ziņā nevar pietikt dzīvei.

— Bet, — jautāja Pjērs, atcerēdamies jauno cilvēku, kuru bija redzējis pie Saivā, — vai tad viņai nav pieaudzis, divdesmit gadus vecs dēls?

— Jā, jā... Man liekas, viņa cēlusies no bagātiem ļaudīm provincē. Viņa apprecējusies ar kādu klavierskolo-tāju, pie kura viņa Nantē mācījusies un kurš aizvedis viņu sev līdzi, viņi apmetušies Parīzē, kur viņš pats drīz nomiris; tas ir skumjš mīlas stāsts. Jaunā atraitne pārdeva mēbeles un, savācot kopā visu, kas vēl bija atlicis, ieguva divi tūkstoši franku gada rentes, kas viņai deva iespēju ievietot dēlu koledžā, bet pašai samērā pieklājīgi dzīvot. Tad nāca jauns sitiens — viņa zaudēja visu nelielo kapitālu, jo tas bija ieguldīts šaubīgos vērtspapīros; tas samazināja viņas renti lidz astoņsimt frankiem. Divsimt franku viņai jāmaksā gadā par īri un iztikai atliek piecdesmit franku mēnesī. Jau pusotra gada, kopš dēls viņu atstājis, lai nebūtu mātei par nastu un lai pats sev nopelnītu maizi, bet man šķiet, ka viņam neveicas.

8ajā brīdī ienāca Matīsa kundze, sīka, melnīgsnēja sieviete maigu, skumju un pazemīgu seju. Viņa vienmēr bija tērpusies vienā un tanī pašā melnajā kleitā, runāja maz un nemierīga un bikla dzīvoja nošķirti kā nabaga, likteņa sitienu iebiedēta būtne. Kad abats Rozs viņai bija iedevis papīrā smalkjūtīgi ievīstītus desmit frankus, viņa nosarka, pateicās un solīja tos atdot, tiklīdz saņemšot mēneša renti: viņa negribēja būt ubadze un atņemt badacietējiem viņu daju.

— Un jūsu dēls Viktors, — jautāja abats, — vai viņš atradis kādu nodarbošanos?

Matīsa kundze vilcinājās atbildēt, nezinādama, ko darīja viņas dēls, jo dažkārt pagāja vairākas nedēļas un viņa dēlu neredzēja. Tomēr tad viņa sacīja:

— Viņš ir ļoti labs, viņš mani ļoti mīl... Tā nu ir liela nelaime, ka mēs tik negaidīti izputējām, iekams viņš paspēja iestāties pedagoģiskajā institūtā. Tāpēc viņš nevarēja likt eksāmenus... Licejā viņš bija uzcītīgs un apdāvināts skolnieks!

— Jūs zaudējāt vīru, kad jūsu dēlam bija desmit gadu, vai ne?

Matīsa kundze atkal nosarka, domādama, ka abiem priesteriem zināms viņas dzīvesstāsts.

— Jā, manam nabaga vīram nekad nav bijis laimes. Neveiksmes viņu sarūgtināja, viņš sāka slimīgi uztraukties un mira cietumā, jo kādā ķildā publiskā sanāksmē viņš kā par nelaimi ievainoja policistu... Savulaik viņš cīnījās kopā ar komunāriem! Bet vispār viņš bija ļoti lēnprātīgs cilvēks un dievināja mani.

Asaras sariesās viņai acīs. Aizkustinātais abats Rozs atvadījās.

— Cerēsim taču, ka dēls sagādās jums prieku un atlīdzinās visu, ko esat darījusi virta labā.

Skumji pamādama, Matīsa kundze klusi devās projām. Viņa nekā nezināja par savu dēlu un drebēja, iedomājoties jauno, tumšo likteni.

— Manuprāt, — Pjērs sacīja abatam, kad abi palika vieni, — ka šai nabaga sievietei nav nekāda pamata daudz sagaidīt no dēla. Es šo jaunekli esmu redzējis tikai vienu reizi, viņa skaidrās acis ir saltas un skatiens ass kā nazis.

— Jūs tā domājat? — iesaucās vecais priesteris labsirdīga cilvēka vientiesībā. — Man viņš likās joti pieklājīgs, varbūt mazliet baudkārs; bet mūsdienu jaunieši jau visi ir tādi nepacietīgi... Bet nu gan sēdīsimies pie galda, citādi vira atdzisīs.

Gandrīz tanī pašā stundā otrā Parīzes malā, .Svētā Dominika ielā, veca savrupnama klusajā, drūmajā viesistabā apakšējā stāvā, kuru aizņēma grāfiene de Ken-saka, lēnām nolaidās nakts. Abpus kamīna, kur liesma dzisa līdz ar pēdējo malkas šķilu, divatā sēdēja grāfiene un viņas uzticīgais draugs marķīzs de Moriņī. Kalpone vēl nebija ienesusi lampu, un grāfiene aizmirsa pazvanīt un to atgādināt, jo vieglāk bija panest savu nemieru augošajā tumsā, kas liedza saskatīt viņas sagurušajā sejā visas vārdos neizteiktās jūtas, ko viņa gribēja slēpt. Tikai tagad krēslas stundā klusajā viesistabā pie izdzisušā kamīna, kur tālās riteņu dimas netraucēja senās pagātnes snaudošo mieru, viņa iedrošinājās runāt.

— Jā, mans draugs, mani satrauc Žerāra veselība. Jūs viņu redzēsiet, jo viņš man apsolīja laikus atgriezties mājās un pusdienot kopā ar mani. Ak, es jau zinu, ka viņš izskatās lepns, stalts un stiprs. Bet Žerārs ir labi jāpazīst, jāsaudzē, kā es to darīju, un ar kādām pūlēm es viņu izaudzināju! Līdzko viņš saķer kādu nieka kaiti, tā tūlīt smagi saslimst... Un viņa dzīves veids arī nenāk veselībai par labu.

Viņa apklusa un nopūtās, vilcinādamās izteikt visu līdz galam.

— Viņa dzīves veids ir tāds, kādam viņš ir piemērots, — rāmi noteica marķīzs de Moriņī, kura smalkais profils, stingrā un arī maigā sirmgalvja seja tumsā bija grūti saskatāma. — Karavīra dzīve neder Žerāram, diplomāta dzīves grūtības jūs biedē, nu ko tad jūs domājat lai viņš īsti dara?... Viņam nekas cits neatliek kā turē-(ies nomaļus un šajā pretīgajā republikā, kas iegrūdīs Franciju kapā, nogaidīt galīgo sabrukumu.

— Bez šaubām, mans draugs. Bet tieši šī dīkā dzīve mani biedē. Žerārs pazaudēs galīgi visu labo un veselīgo, kas vēl mīt viņā... Es runāju vienīgi par tiem mīlas sakariem, kas mums jāpacieš. Pēdējie, pie kuriem man tik grūti bija pierast, jo iie nesaskanēja ar manām idejām un pārliecību, vēlāk tomēr likās ietekmēja viņu uz visu labo... Tikai nu Žerāram jau apritējuši trīsdesmit seši gadi, vai tad viņš var turpināt šādu dzīves veidu bez mērķa, bez pienākuma? Varbūt zēns cieš no tā, ka neko nedara, ka viņš nav nekas un nekam nav derīgs.

Viņas balss no jauna aizlūza.

— Un bez tam, mans draugs, man jāsaka jums viss, arī es pati nejūtos labi. Man ir bijuši ģīboņi, esmu arī runājusi ar ārstiem. Un, beidzot, var taču pienākt diena, kad manis vairs nebūs.

Moriņī drebēdams noliecās un augošajā tumsā gribēja satvert grāfienes rokas.

— Jūs, mans draugs! Vai tad tiešām es zaudēšu jūs, savu pēdējo dievekli! Es taču piederu vecajai pasaulei, esmu redzējis to sabrūkam un dzīvoju tikai tanī vienīgajā cerībā, ka paliekat vismaz jūs, kas aizvērs manas acis.

Grāfiene lūdza marķīzu nedarīt vēl lielākas viņas ciešanas.

— Nē, nē, atstājiet manas rokas, neskūpstiet tās, palieciet šajā mijkrēslī, kur es jūs tikko varu saredzēt... Ar dievišķā spēka gādību tā būs līdz kapa malai, — mēs tik ilgi esam mīlējuši viens otru tā, ka par to mums nav jākaunas un nav jājūt arī nožēla... Bet, ja jūs man pieskarsieties, ja es jutīšu jūs tik tuvu, es nespēšu izteikt visu, ko gribu, un es vēl neesmu beigusi.

Kad marķīzs bija atkal iegrimis domās kluss un nekustīgs, viņa turpināja:

— Ja es rit nomirstu, Žerārs neatradīs pat to nelielo kapitālu, ko viņš domā vēl esam manās rokās. Mans dārgais zēns, šķiet, pat nenojauš, cik esmu viņa labā iztērējusi. Protams, man vajadzēja būt bargākai un sapratīgākai, bet ko lai dara? Visa nelaime tā, ka biju pārāk vāja... Un tagad saprotiet bailes, kas mani vienmēr pārņem, tiklīdz iedomājos, ka, man mirstot, Žerāram vairs nebūs, no kā dzīvot, viņš taču nav spējīgs veikt to brīnumu, kuru es atsāku ik dienas, lai noturētu mūsu tnajas mānīgo cieņu... Es zinu, kāds bezspēks un vārgums slēpjas zem viņa skaistās ārienes, es zinu, ka viņš nekā nevar, pat rūpēties par sevi ne. Kas gan ar viņu notiks? Vai viņš nenogrims galīgā postā?

Tagad asaras plūda neslēptas, viņas sirds sāpēja un asiņoja, domājot par dienām pēc savas nāves, par šo lielo, dievināto bērnu, ar kuru izbeidzās viņu dzimta un sagruva vesela pasaule. Marķīzs sēdēja nekustīgs, dziji apbēdināts, izjuta, ka viņam nav nekādas tiesības piesolīt grāfienei savu bagātību, pēkšņi aptverot, cik dziļi krist liks jauneklim šī jaunā liksta.

— Ak, mana nabaga draudzene, — viņš teica sāpēs un sašutumā drebošā balsī, — jūs esat tiktāl nonākusi, ka jūs domājat jau par šīm precībām, par zemiskajām precībām ar šis sievietes meitu... Nekad! Tā jūs zvērējāt. Drīzāk jūs būtu ar mieru mirt, bet nu jūs tām piekrītat, es to jūtu!

Grāfiene vēl arvien raudāja klusajā viesistabā pie kamīna, kurā uguns bija izdzisusi. Vai tad Žerāra precības ar Kamilu nebūtu laimīgs noslēgums visam, tad viņai būtu pārliecība, ka viņa atstās Žerāru bagātu un mīlētu un ka beidzot dēls būs dzīvē nodrošināts? Bet vēlreiz grāfieni pārņēma sašutums.

— Nē, nē, es tam nepiekrītu, zvēru jums, ka es joprojām vēl nepiekrītu. Es cīnos ar visiem spēkiem! Ak, manā dvēselē šī cīņa notiek katru stundu, šīs mokas jūs nevarat iedomāties!

Tad viņa vajsirdīgi atzinās, ka tomēr paredzot savu sakāvi.

— Ja es arī piekāpšos kādu dienu, mans draugs, ticiet man, ka izjūtu tādu pašu nepatiku pret šādām laulībām kā jūs. Tās nozīmē mūsu ģints un mūsu goda beigas!

Sis izsauciens satrieca marķīzu, viņš nevarēja nekā piebilst. Būdams stingrs katolis un augstprātīgs rojālists, arī viņš negaidīja neko citu kā vienīgi sabrukumu. Bet kādas tās bija smeldzošas domas, ka cēlā, tik sirsnīgi un no visas sirds mīlētā sieviete nesīs šai katastrofā tik sāpīgu upuri! Tumsas aizsegā viņš uzdrošinājās nomesties ceļos grāfienes priekšā, satvert viņas roku un noskūpstīt.

Kad kalpone beidzot atnesa aizdegtu lampu, ieradās Žerārs. Vecais Luija XVI stila salons ar blāvajiem koka paneļiem maigajā lampas gaisma atguva atkal savu sendienu daiļumu, un jaunais cilvēks tēloja mākslotu līksmi, lai māte samierinātos un nejustos pārāk skumdināta par to, ka viņam nav iespējams pusdienot kopā ar viņu. Kad Žerārs bija paskaidrojis, ka draugi to gaidot, viņa pirmā atbrīvoja dēlu no solījuma, laimīga, ka redz to jautru.

— Ej, ej, mans bērns, un nenogurdini sevi pārlieku... Es pusdienošu kopā ar Moriņī. Pulksten deviņos atnāks ģenerālis un Larombardjērs. Esi mierīgs, man būs viesi, es negarlaikošos.

Tagad Žerārs, brīdi pasēdējis un patērzējis ar marķīzu, varēja nozust un doties uz Angļu kafejnīcu.

Kad viņš tur ieradās, pa kāpnēm augšup jau gāja kažokādu mantijās ietinušās dāmas, kabineti pildījās ar jautru, grezni tērptu publiku, elektriskās lampas mirdzēja un kafejnīca kļuva par lielisku augstāko aprindu izvirtības arēnu, un skaļas orģijas jau trīcināja sienas, apsvilinot tās ar savu karsto elpu. Barona pasūtītajā kabinetā Žerārs ieraudzīja izmeklēti pārspīlētu izšķērdību — brīnum daiļus ziedus, kristālu un sudrabu kā lepnās karaliskas dzīrēs. Sešām personām klatais galds bija tik grezns, ka izraisīja Žerāram smaidu, ēdienkarte solīja bri-numus, šeit bija visretākie un dārgākie vīni un ēdieni, ko vien bija iespējams izvēlēties.

— Nu, tas tik ir šiks, vai ne? — iesaucās Silviāna, kura jau bija šeit ar Divijāru, Fonsēgu un Diteilu. — Es gribēju viņu pārsteigt, šo jūsu iespaidīgo kritiķi... Ja kādam žurnālistam sarīko šādas pusdienas, tad taču var arī sagaidīt laipnību no viņa, vai ne?

Lai gūtu uzvaru, Silviāna nebija mācējusi nekā labāka izdomāt: likusi pašūt acis žilbinošu tērpu no dzeltena atlasa, ko sedza vecas Alansonas mežģīnes. Tērpa izgriezums bija dziļš, un Silviāna bija greznojusies ar visiem saviem briljantiem — diadēmu matos, briljantu virkni ap kaklu, lentēm uz pleciem, aprocēm un gredzeniem pirkstos. Ar savu tīro, smalki veidoto, pāršķirtiem matiem ietverto madonnas sejiņu viņa izskatījās kā visas kristietības ziedojumiem apkrautā dievmāte lūgšanu grāmatā, kā svētā jaunava.

— Nu, jūs taču pati arī esat tik skaista, — sacīja Žerār s, kurš reizēm mēdza pajokot ar Silviānu, — ka tas pats par sevi saprotams.

— Ir jau labi, — viņa atteica, nemaz nedusmodamās, — jūs droši vien uzskatāt mani par mietpilsoni, domājat, ka vienkāršas pusdienas un neuzkrītošs tērps liecinātu par labāku gaumi. Ak, mans dārgais, bet jūs jau nezināt, kā vīrieši jāķerl

Divijārs Silviānai piekrita, jo viņš lepojās, ka varēs parādīt iemīļoto visā krāšņumā, izgreznotu kā elku. Fon-sēgs sprieda par briljantiem un izteica domas, ka to vērtība esot svārstīga, jo zinātne jau nonākusi tiktāl, ka, izmantojot elektrisko krāsni, drīz pienākšot tā diena, kad briljantus izgatavošot fabrikās. Diteils turpretim sajūsmā smaidīdams grozījās ap jauno sievieti, ar istabenes pieglaudīgajām kustībām sakārtodams viņai gan kādu mežģīņu kroku, gan nepaklausīgu matu sprodziņu.

— Nu, kā tas izskatās? Jūsu kritiķis ir slikti audzināts, ka liek sevi gaidīt!

Tiešām kritiķis atnāca ar ceturtdaļstundas nokavēšanos un, tūlīt atvainodamies, izteica savu nožēlu, ka pulksten pusdesmitos tam atkal jāaiziet, jo viņam noteikti jāparādās uz mirkli kādā mazā teātrī Pigala ielā. Tas bija liela auguma cilvēks, aptuveni piecdesmit gadus vecs, platiem pleciem un pilnīgu, bārdainu seju. No pedagoģiskā institūta laikiem viņam bija pielipis šaurs dogmatisms un pedantisms, no kā tas nespēja atbrīvoties ne herkuliskām pūlēm tēlodams skeptiķi un vienaldzīgu cilvēku, ne arī dzīvodams jau divdesmit gadus Parīzē, kur nonāca saskarē ar visām sabiedrības aprindām. Viņš ieguva maģistra grādu un maģistrs arī palika, ar pūlēm izmocīdams riskantus tēlus un nododamies drosmīgai domu spēlei. Tikko ienācis, viņš centās rādīt jūsmu par Silviānu. Protams, viņš Silviānu jau pazina, jo bija redzējis viņu dažās lomās un ļoti slikti atsaucies par tēlojumu piecās sešās nopeļošās rindās. Bet tagad šī skaistā, karaliski tērptā meitene, kurai uzmanību veltīja četri sabiedrībā iespaidīgi vīri, kritiķi tomēr ietekmēja; viņam iešāvās prātā doma, ka tas nudien parādītu ārkārtīgi parīzisku, no jebkura pedantisma atbrīvotu humoru, ja viņš meiču atbalstītu, atklādams viņā talantu.

Visi apsēdās pie galda, kas bija klāts bagātīgi un krāšņi un kur apkalpošana norisa nevainojama oficianta vadībā, kas rūpējās par ēdieniem un vīniem. Uz sniegbaltā galdauta izcēlās smaržojoši ziedi, sudrabs un kristāls zaigoja, viesmīļi nemitīgi pasniedza izmeklētus, retus gardumus — no Krievijas atvestu zivi, šajā laikā aizliegtus medījumus, pēdējos šī gada trifeļus olas lielumā un pirmklasīgus dārzeņus un augļus, tikpat garšīgus kā sezonas vidū. Šeit valdīja neierobežota izšķērdība bez apdoma, lai tikai varētu izjust prieku par to, ka viss, ko šeit ēda, samaksāts ar milzu naudu, lai tīksminātos ar to, ka neviens nav spējīgs šo naudas šķiešanu pārspēt. Iespaidīgais kritiķis bija pārsteigts, kaut arī izlikās, ka jau sen pieradis pie šādām dzīrēm, kļuva iztapīgs, apsolīja savu albalsiu un uzņēmās vairāk, nekā gribēja. Vispār viņš bija ļoti jautrs, atļāvās izteikt atjautīgus vārdus un savu labo noskaņojumu vēl pastiprināja ar vaļīgiem jokiem. Bet pēc cepeša, pēc iztukšotajiem burgundieša kausiem, kad parādījās šampanietis, kritiķis iekarsa vēl vairāk un nespēja vairs tēlot atturīgu cilvēku, atklājās viņa īstais raksturs. Saruna bija pievērsusies «Poliektam», Polīnas lomai, ko Silviāna vēlējās tēlot, debitējot Komēdijā. Šis neparastais untums, par ko kritiķis bija sašutis nedēļu iepriekš, tagad viņam šķita vienkārši drosmīgs mēģinājums, kurā Silviāna uzvarēs, ja paklausīs viņa padomiem. Kritiķis nu jau bija aizrāvies tik ļoti, ka nolasīja veselu lekciju par šo lomu, kuru, pēc viņa domām, neviena traģiskās lomas tēlotāja nebija vēl pilnīgi izpratusi, ka lugas sākumā Polīna ir vienīgi godiga sīkpilsone un viss viņas garīgās pārvērtības skaistums lugas finālā izriet no brīnuma, no debesu labvēlības, kas apvij to ar dievišķu mirdzu. Taču tas nebūt neatbilda Silviānas domai, viņa saskatīja Polīnā jau pirmās ainās īsti ideālu simboliskas leģendas varoni. Kritiķis runāja bez mitas, Silviānai vajadzēja tēlot, ka viņa vārdi to ir pārliecinājuši, un viņš bija sajūsmā par tik skaistu skolnieci, kas bez ierunām pakļāvās viņa ietekmei. Kad pulkstenis nosita desmit, viņš tomēr strauji izmetās no smaržojošā, sakarsušā kabineta, lai steigtos pildīt pienākumu.

— Ak, mani bērni, — iesaucās Silviāna, — kā jūsu kritiķis mani garlaikoja! Turklāt viņš ir ģeķīgās domās par Polinu, jo iedomājies, ka viņa ir sīkpilsone. Es viņam būtu kārtīgi sadevusi, ja man viņš nebūtu vajadzīgs... Nē, nē, viņš ir idiots, ielejiet man glāzi šampanieša, man jāatžilbst!

Svētki turpinājās lielā intimitātē starp šiem četriem vīriešiem un briljantiem greznoto dekoltēto, puskailo meiču, bet no gaiteņiem un blakus kabinetiem plūda smieklu šaltis, bija dzirdami skūpsti un šīs mājas uzdzīves ^augas. Zem loga pa bulvāri slīdēja ratu un gājēju straumes, baudkārē tiekdamies turp, kur tirgojās ar mīlas priekiem.

— Neveriet logu vaļā, mans mīļais, — Silviāna vērsās pie Fonsēga, kurš tuvojās logam, — es dabūšu iesnas.

Jums laikam gan ir ļoti karsti, vai ne? Es gan jūtos lieliski... Klausieties, mīļais Divijār, lieciet vēl atnest šampanieti. Tas ir apbrīnojami, kādas slāpes manī izraisīja jūsu kritiķis!

Lampu žilbinošā karstuma, ziedu un vīna smaržas piesātinātajā, smagajā gaisā tiešām bija grūti elpot. Sil-viānu pārņēma nepārvarama vēlēšanās priecāties, skurbt, gūt neķītru baudu, kā tas bija senāk, kad viņa sāka karjeru. Dažas šampanieša glāzes darīja savu, un viņa kļuva pārdroša, apreibusi un skaļa. Nekad pielūdzēji nebija viņu redzējuši tādu, taču īstenībā Silviāna bija tik amizanta, ka arī viņiem pielipa meičas jautrība. Fonsēgam vajadzēja atgriezties sava laikraksta redakcijā, un Silviāna to noskūpstīja kā meita tēvu, tā viņa sacīja, jo viņa vienmēr izjūtot cieņu pret to. Palikusi triju pārējo vīriešu sabiedrībā, viņa sāka izturēties tik izaicinoši, atļāvās tādu vaļību vārdos, kas tos uzbudināja un satrauca. Jo vairāk Silviāna reiba, jo vairāk nekaunības viņā radās. Un viņas vislielākais valdzinājums slēpās tieši lielajā pretstatā, kuru viņa lieliski pati apzinājās, — aiz viņas šķīstās madonnas sejiņas slēpās izvirtusi, galīgi pagrimusi kurtizāne. Kad Silviāna bija piedzērusi, tai radās velnišķīgas iedomas, kas satracināja vīriešus, lai gan zilās acis staroja tik nevainīgi viņas maigajā lilijas ziedam līdzīgajā sejiņā.

Tādēļ Divijārs ļāva viņai galīgi apreibināties, pats vēl to veicināja, klusībā nodomājis aizvest Silviānu uz mājām un palikt tur, jo dzērumā viņa būs bezpalīdzīga un pakļauta viņam. Bet Silviāna smaidīja, viņa nojauta barona nodomu.

— Es tev redzu cauri, manu resnīt. Tu ceri, ka šovakar būšu laipnāka pret tevi tāpēc, ka tik daudz smejos. Bet nekas neiznāks, tu maldies, mana galva ir skaidra... Ne nieka tu no manis nedabūsi, iekams neizgādāsi man debiju Komēdijā!

Divijārs, kuru viņa jau pusotra mēneša turēja grožos, piespiesti smējās, viņš tomēr cerēja, pacietīgi gaidot, Silvi a n u viltībā pārspēt. Žerārs, kuram viņa raidīja maigākus skatienus, atcerējās untumus, kas tai reizēm uznāca, un arī savā gļēvulībā ļāvās sapnim par vienu laimīgu nakti; bet Diteils, kurš vienmēr gaidīja izdevīgu gadījumu, kas dos viņam iespēju Silviānai piekļūt, iekvēlojās, iedomājoties, ka nu beidzot pienākusi viņa kārta, ja vien viņš bus pietiekami veikls.

Silviāna, jūtot, ka tiek iekārota, redzot tos visus trīs grozāmies ap viņu «izkārtām mēlēm», kā viņa pati teica, sacerēja visneticamākos nostāstus un sarunāja tiem visnejēdzīgākās lietas. Visiem trim meiča likās burvīga jaunavīgās karalienes mirdzošajā tērpā. Sadzērusies šampanieti pēc sirds patikas un jau pusapdullusi, viņa pēkšņi aizrāvās ar traku ideju.

— Sakiet, puiši, te taču mēs nepaliksim, te jau var nomirt aiz garlaicības. Kaut kas ir jādara... Ziniet ko, vakara noslēgumā aizvediet mani uz Sausinu istabu. Es gribu dzirdēt «Kreklu», dziesmu, ko dzied Lcgrā un ko klausīties skrien visa Parīze.

Šoreiz Divijārs sašuta.

— Nu, to nu gan ne! Sī dziesma ir īsta neķītrība, nekad es jūs nevedīšu uz tik pretīgu vietu!

Silviāna izlikās nedzirdam, kājas stāvēdama un līgodamās, viņa kārtoja matus pie spoguļa.

— Es taču esmu Monmartrā dzīvojusi, un es ar prieku turp atkal atgriežos. Bez tam gribu arī zināt, vai tas ir tas pats Legra, ko es pazinu... ak, tas jau bija sen... Nu, veiklāk! Brauksim!

— Bet, mana mīļā, mēs taču nevaram jūs vest tādā krogā šai tērpā. Iedomājieties sevi tur ieejam dekoltētā tērpā, briljantu rotās. Mūs izsvilps... Žerār, es jūs lūdzu, iestāstiet Šilviānai, lai nāk pie prāta.

Žerārs, kuru šī trakā ideja arī aizvainoja, gribēja iejaukties. Taču ar cimdoto roku Silviāna aizklaja tam muti un atkārtoja jautrā dzēruma spītā:

— Tas tik vēl trūka! Ja mūs nolamās, būs vēl jautrāk... Projām aši, aši!

Diteils, klausīdamies kā baudkārs cilvēks, kuru nekas nepārsteidz un arī nesadusmo, smaidīdams galanti nostājās Silviānas pusē.

— Bet, dārgais baron, visi taču tagad iet uz Šausmu istabu, esmu turp vedis visdižciltīgākās dāmas un tieši, lai noklausītos šo dziesmu par «Kreklu», kas nemaz nav neķītrāka par citām dziesmām.

— Nu, vai tu dzirdi, manu resnīt, ko saka Diteils! —• Silviāna gavilēdama sauca. — Un viņš taču ir deputāts, viņš neriskēs ar savu godu!

Divijārs izmisis joprojām pretojās, negribēdams rādīties ar Silviānu skandalozā vietā; viņa nemaz nedusmojās, bet tikai uzjautrinājās vēl vairāk.

— Dari, kā gribi, manu resnīt, tu man neesi vajadzīgs. Ej projām ar Žerāru un centieties viens otru mierināt. Es iešu turp ar Dileilu. Vai ne, Diteil, jūs taču uzņemsieties gādību par mani?

Taču tas nebija atrisinājums, kādu gaidīja barons. Bailes viņu mocīja, un tomēr bija jāpadodas negantās meičas iegribai, viņas smarža vien taču skurbināja! Bija tikai viena izeja — neļaut doties projām Zcrāram, kurš, cenšoties saglabāt pēdējās cieņas paliekas, atteicās braukt tiem līdzi. Divijārs bija saņēmis jaunā cilvēka abas rokas, atturēja to un tik iespaidīgā balsī lūdza, lai tas kā draugs izdarot pakalpojumu viņam, ka sievas mīļākais un meitas saderinātais beidzot bija spiests piekāpties vīram un tēvam.

Silviāna skatījās uz viņiem un uzjautrinājās līdz asarām. Pēkšņi viņa aizmirsās un parādīja savu vājību pret Žerāru, uzrunādama viņu ar «tu», un pieminēja viņa dēku ar baronesi.

— Nu, nāc taču līdzi, lielais muļķi, tev viņš ir jāpavada, tu viņam to esi parādā.

Divijārs izlikās nedzirdam. Diteils viņu mierināja, stās-tidams, ka Šausmu istabas vienā kaktā atrodoties kaut kas līdzīgs ložai, kur varot mazliet paslēpties no ziņkārīgiem skatieniem. Par laimi, Silviānas ekipāža, liels slēgts lando, gaidīja lejā pie durvīm; kučieris — skaists, stiprs puisis — sēdēja nekustēdamies uz bukas. Visi aizbrauca.

Šausmu istaba bija iekārtota kādā vecā bankrotējušā kafejnīcā Rošešuāra bulvārī. Šaurā zāle bija nesamērīga, tumšiem kaktiem, un šķita, ka zemie, apkvēpušie griesti to spiež vēl zemāk. Telpas iekārtojums bija bezgala primitīvs, — sienas bija nolīmētas ar kliedzošām afišām, kurās spilgtās krāsās attēlotas kailas figūras visizlaidīgākajās pozās. Zāles dziļumā, klavieru priekšā atradās neliela estrāde, uz kuru veda mazas, ar aizkaru aizklātas durvis. Vairāk nekā tur nebija kā vienīgi vienkārši soli, bez mīkstiem sēdekļiem un paklājiem, gar tiem rindojās parastie kroga galdi, uz kuriem glāzes atstāja lipīgus apļus. Ne mazākās greznības, ne mazākās gaumes, pat tīrības šeit nebija. Gāzes radziņi dega brīvi, bez kupoliem, un neciešami sakarsēja biezo gaisu, kas jau tā bija cilvēku elpas un tabakas dūmiem piesātināts. Zem šī dūmu mākoņa varēja saskatīt sviedriem klātas, sarkanas, sakarsušas sejas, un šeit sablīvēto ļaužu sīvā, kodīgā sviedru smaka nemitīgi kāpināja reibumu un atsevišķo kliedzienu skaļumu, ar kuriem visi viesi sevi uzmundrināja pēc katras noklausītās dziesmas. Bija pieticis ierīkot šo dēju paaugstinājumu, novietot uz tā Legrā ar divām vai trim meičām, jaut viņam dziedāt savu riebīgo repertuāru, lai jau pēc trim vakariem gūtu apbrīnojamus panākumus; visa Parīze aizrāvās, apstulba un bariem plūda uz šo aizdomīgo kafejnīcu, kuru desmit gadus nebija varējuši uzturēt apkārtējie sīkie rantjē, jo viņiem tur nebija citas izklaidēšanās, vienīgi tika atļauts izspēlēt katru dienu kādu domino partiju.

Tagad panākumus nodrošināja visnetīrākais kaisles, negoda un riebuma lielais pievilkšanas spēks. Baudkārā Parīze, buržuāzija, kam piederēja nauda un vara, no kuras tā bija pārsātinājusies līdz pretīgumam, bet no kuras tā atteikties tomēr nevarēja, — šī buržuāzija skrēja šurp, lai atjautu sev acīs mest bezkaunības un lamas. Šeit saņemto nievu hipnotizēta, nojauzdama savu tuvo krišanu, tā it kā izjuta vajadzību jaut sev iespļaut sejā. Kāds šausminošs simptoms: nākamībā nopeltie paši metās dubļos, labprātīgi pasteidzinādami savu bojāeju, un šis zemiskās slāpes ievilka kroga zaņķī vīrus, kuriem sabiedrībā bija nopietnu un cienījamu cilvēku slava, un trauslas, apburošas sievietes, no kurām dvesa piemīlība un daiļums!

Pie kāda no estrādei vistuvākajiem galdiem starojošu seju sēdēja mazā princese de Harta; acis tai neprātā spīguļoja, nāsis raustījās, un viņa bija sajūsmā, ka beidzot varēja savu ziņkāri apmierināt un vērot Parīzes padibenes, bet jaunais Hiacints, kas bija padevies liktenim un atvedis princesi šurp, cienīgi sēdēja tai blakus, savos garajos svārkos iežņaugts, iecietīgi smaidīja un centās negarlaikoties. Abi bija jau ieraudzījuši pie blakus galda kādu par spānieti dēvētu pazīstamu biržas spekulantu Bergasu, ar kuru Janscns bija princesi iepazīstinājis un kurš vienmēr piedalījās viņas svētkos. Vispār viņi tomēr neko konkrētu par šo Bergasu nezināja, pat ne to, vai nauda, ko tas reizēm svaidīja riekšavām, ir tiešām nopelnīta biržā; viņš bija pārspīlēti eleganti ģērbies un ar slaido, garo augumu, sarkanajām baudītāja lūpām un gaišajām plēsīga zvēra acīm savdabīgi valdzinošs. Par viņu stāstīja, ka tas esot netikls, izvirtis cilvēks; šovakar viņš bija šeit divu jaunu vīriešu sabiedrība — itālieša Rosī, maza un melnīgsnēja puiša ar cietiem matiem, kas bija ieradies Parīzē, lai kļūtu par modeli, un noslīdējis līdz vieglas dzīves tīkotāju šaubīgajiem amatiem; otrais bija vietējais, parīzietis Sanforts, bāls dzertuvju klaidonis, bez-bārdains, netikumīgs ņirga, kas gluži meitenīgi bija sasukājis ar šķirtni pa vidu savus gaišos matus, un tie cirtās ietvēra seju no abām pusēm.

— Ak, es jūs lūdzu, — Rozamonda dedzīgi uzbilda Bcrgasu, — šķiet, ka jūs pazīstat visu nelietīgo sabiedrību, parādiet man kādus neparastus cilvēkus, pastāstiet, vai šeit, piemēram, nav laupītāji un slepkavas?

Bergass izsmejoši vīpsnāja un uzjautrinājās par princesi.

— Bet, — kundze, jūs taču pazīstat visu šo sabiedrību... Tur tā mazā, trauslā, sārtā un skaistā sieviete ir amerikāniete, kāda konsula sieva, kuru jūs pieņemat savā mājā. Otra, pa labi, tā slaidā, melnīgsnējā ar karalienes stāju ir grāfiene, kuras kariete jums katru dienu šķērso ceļu Buloņas mežā. Un tā kalsenā tur tālāk, tā, kurai acis spīd kā vilku mātei, ir draudzene kādam augstam valsts ierēdnim, kas pazīstams ar savu stingro tikumību.

Aizkaitināta princese to pārtrauca.

— Es zinu, es zinu... Bet tie cili tur tālāk, tie, kuru dēļ ļaudis nāk šurp, lai uz tiem paskatītos?

Viņa nemitīgi kaut ko jautāja un meklēja noslēpumainas sejas, kas iedvestu bailes. Kādā kaktā divi vīrieši piesaistīja Rozamondas uzmanību, viens bija gluži jauns, bālu īgnu seju, otram vecumu nevarēja noteikt, tas bija tik cieši aizpogājies savā vecajā mētelī, ka tas apslēpa pat krekla apkakli, cepuri viņš bija uzmaucis tik dziļi uz pieres, ka no sejas bija redzama vienīgi daļa bārdas. Abi sēdēja pie alus kausiem, tukšodami tos lēnām, ne vārda nerunādami.

— Mana dārgā, — skaļi smiedamies, teica Hiacints, — jūs nu gan maldāties, ja domājat, ka tie ir pārģērbušies bandīti. Tas nabaga bālais jauneklis, kuram droši vien nav katru dienu ko ēst, ir mans bijušais biedrs Kon-dorsē licejā.

Pārsteigtais Bergass iesaucās:

— Jūs pazināt Matīsu jau Kondorsē licejā! Jā gan, viņš tur mācījies... Ak, jūs pazināt Matīsu. Tas ir ievērības cienīgs jauneklis, kuru pazudina nabadzība.,. Bet sakiet — vai jūs nepazīstat to otru, viņa biedru?

Hiacints aplūkoja vīru uz pieres uzmauktajā cepurē un papurināja galvu, ka ne, kad pēkšņi Bergass tam piegrūda elkoni, lai las klusētu. Un it kā paskaidrodams, viņš tikko dzirdami piebilda:

— Klusu!... Lūk, Rafaneis. Kopš kada laika es tam neuzticos. Kad viņš parādās, tad ož pēc policijas.

Rafaneis arī piederēja pie tiem nenoteiktajiem, aizdomīgajiem subjektiem, bija viens no anarhistiem, kurus Janscns ieveda princeses salonā tolaik, kad tā teicās jūsmojam par dumpiniekiem. Rafaneis bija maza auguma, jautrs un apaļš, lelles seju un bērna deguntiņu starp tuklajiem vaigiem, viņš bija izdaudzināts par nelabā apsēstu, jo publiskās sanāksmēs ar lielu troksni aizstāvēja dedzināšanas un slepkavības. Sašutumu izraisīja tas, ka, vairākas reizes iekrizdams, viņš tomēr pastāvīgi izkļuva no ķezas, turpretī biedri palika sēžot aiz restēm. Tas sacēla izbrīnu.

Rafaneis tūlīt priecīgi paspieda princesei roku un neaicināts apsēdās viņai blakus, sākdams pelt netīro buržuāziju, kas vārtās dubļos tādās zemiskās vietās. Roza-monda sajūsmā viņu uzmundrināja, bet pārējie visapkārt sašuta. Bcrgass raudzījās Rafanelā savām skaidrajām acīm, klusi, neuzticīgi smiedamies, kā baigs cilvēks, kas pats darbojas, ļaujot runāt citiem. Reizēm viņš pārmija ātrus, saprotošus skatienus ar abiem nerunīgajiem pavadoņiem Sanfotu un Rosī; skaidri bija redzams, ka tie Bergasam pakļāvušies ar sirdi un dvēseli un seko tam visās vietās, visās sazvērestībās, kur vien tam iepatikās viņus iesaistīt. Viņi izmantoja anarhismu, gūdami sev labumu un novezdami to līdz loģiskām beigām, jo rīkojās diezgan secīgi. Hiacints, kurš sapņoja par netikumiem kā estēts, bet neuzdrošinājās pats tajos piedalīties, bezprātīgi apskauda Sanfota matu sasukājumu, lai gan tēloja, ka tas viss viņam sen zināms un jau apnicis.

Lcgrā vēl nebija parādījies ar savām «Ielas puķēm», bet estrādē uzkāpa viena pēc otras divas dziedātājas — viena resna, otra tieva, viena maigi dziedāja muļķīgas romances ar izlaidīgiem mājieniem, otra kā pļaukas mētāja nekaunīgus piedziedājumus. Piekrišanas bravo saucieniem atskanot, viņas beidza, tad līksmi noskaņotajā publikā pēkšņi atkal iešalcās smiekli. Iemesls bija Sil-viānas ienākšana mazajā ložā zāles dziļumā. Kad viņa parādījās spilgtajā apgaismojumā — puskaila, līdzīga zvaigznei savā dzeltenajā atlasa tērpā, mirdzēdama briljantos, sacēlās drausmīgs troksnis — svilpieni, smiekli, kliedzieni, auri un neapmierināta murdoņa, jaukdamies ar mežonīgiem aplausiem. Troksnis auga augumā, atskanēja lāsti, kad aiz viņas iznira trīs vīrieši — Divijārs, žerārs un Diteils baltos uzkreklos un kravatēs — stingi un nopietni.

— Nu, vai mēs neteicām, — murmināja Divijārs, kuru šī dēka kaitināja, bet Žerārs centās paslēpties ēnā.

Silviāna smaidīja, sajūsmināto seju pievērsusi publikai, saņēma vētru ar draisku nevainīgas madonnas smaidu, it kā elpodama atspirdzinošu gaisu selgā, vējam brāz-mojot. Šeit viņa jutās kā mājās, tas bija viņas dzimtenes gaiss.

— Nu, un kas tad pavisam? — viņa atbildēja baronam, kad tas gribēja viņu apsēdināt. — Viņi priecājas, un tas tiešām ir ļoti jauki!... Nē, cik tas ir amizanti!

— Protams, tas ir ļoti jauki, — apgalvoja Diteils, kas arī jutās omulīgi. — Viņai taisnība, jābūt taču jautram.

Troksnis nerima, un mazā princese de Harta sajūsmā bija piecēlusies kājās, lai labāk redzētu. Viņa sapurināja Hiacintu.

— Klausieties, tas taču ir jūsu tēvs ar šo Silviānul Paskatieties, paskatieties uz viņiem... Nu, vai ziniet, tam gan ir dūša, ja uzdrošinās šeit rādīties ar viņu!

Hiacints atbrīvojās no princeses un atteicās paskatīties uz to pusi. Tas viņu nemaz neinteresējot, viņa tēvs esot idiots, vienīgi zaļš puika varot atļaut meičai sevi tā apmuļķot. Hiacinta nievas par sievieti kļuva apvainojošas.

— Mans mīļais, jūs mani kaitināt, — sacīja Rčza-monda, iesēzdamās viņam gandrīz klēpī, apņēmusies Hiacintu šovakar vest sev līdzi, piesolot viņam tasīti tējas un tad paturot pie sevis. — Jūs jau pats esat tas zaļais puika, jo tēlojat, ka neko negribat par mums zināt... Jūsu tēvs dara pareizi, ka mīl to tur. Viņa ir ļoti skaista, es uzskatu, ka meiča ir pielūgsmes vērta, jā gan. Taču Hiacints izsmejoši pavīpsnāja un, aizrādīdams uz visiem zināmo Silviānas izvirtību, teica:

— Vai jūs gribētu, lai es viņai to pasaku?... Tētiņš jūs iepazīstinās, jūs sadraudzēsieties.

Taču, Rozamonda, izpratusi teikto, tikai iesmējās.

— Nē, nē, esmu tikai ziņkārīga, to gan es nekad nedarīšu!

— Gan jau jūs to kādreiz darīsiet, jāuzzina taču viss!

— Ak mans dievs, var jau būt, ka daru arī!

Pēkšņi troksnis aprima, katrs ieņēma atkal savu vietu, un visu zāli vienoja sakarsušās, satrauktās publikas drudžainie pulsa sitieni. Legrā uznāca uz estrādes. Tas bija bāls resnītis samta žaketē, apaļu seju, rūpīgi noskuvies, bargu izteiksmi acīs un spēcīgiem žokļiem — kā vīrietim, kas spīdzina sievietes, ļaujot tām pielūgt sevi. Viņam netrūka talanta, viņš dziedāja pareizi spalgā, metāliskā balsī, neparasti iejūtīgi un ar patētisku spēku. Viņa repertuārs «Ielas puķes» padarīja viņu slavenu, tās bija dziesmas, kur neķītrības un mazo ļaužu ciešanas, visas sociālās elles riebīgā brūce brēktin brēca un izspļāva dziļo postu neķītros, asiņainos un ugunīgos vārdos.

Pianists atskaņoja ievadu, un Legrā dziedāja «Kreklu», briesmīgo dziesmu, kas pievilka visu Parīzi. Kā pātagas cirtieniem saplēstu, nabadzīgai meitenei, prostitūcijas upurim, šeit norāva viņas pēdējo kreklu. Visā netīrībā un indīgā skarbumā dziesmā tika parādīta šī apkaunojošā ielas neķītrība. Un šai ielas dubļos izvazātajai un beidzot lielajā, kopējā kapā iesviestajai, sabradātajai, piesmietajai, neapsegtajai sievietes miesai nopakaļ skaļi uz debesīm brēca buržuāzijas noziegums. Bet vairāk nekā dziesmas vārdi kvēlo lāstu izteica tieši veids, kādā Legrā šo apvainojumu meta sejā bagātajiem, laimīgajiem, arī skaistajām dāmām, kas šeit spiedās un drūzmējās, lai tikai viņu dzirdētu. Zem šiem zemajiem griestiem, tabakas dūmos, žilbinošajā gāzes speltē viņš izmeta savus nekaunīgos pantus kā spļāvienus, kā niknuma pilnu nievu brāzmu. Kad Legrā beidza, sacēlās īsts trakums, skaistās buržuāzisko aprindu dāmas pat nedomāja noslaucīt šos apkaunojuma traipus, bet aplaudēja kā neprātīgas, publika zālē dauzīja kājām grīdu, kliedza līdz aizsmakumam un kā prātu zaudējusi vārtījās pati savā kaunā.

— Bravo, bravo! — spalgā balsī kliedza mazā princese. — Brīnišķīgi, brīnišķīgi, lieliski!

Silviāna sita plaukstas un kliedza sevišķi skaļi; kopš viņa atradās šīs līdz baltkvēlei sakarsētās ķrāsns aizmugurē, viņas dzēruma skurbums šķita augam.

— Jā, tas ir viņš, tas ir mans Legrā! Man viņš jānoskūpsta! Viņš man sagādāja pārāk lielu prieku.

Divijārs, galīgi zaudējis pacietību, gribēja meiču aizvest projām ar varu. Viņa ieķērās ložas apmalē un kliedza vēl skaļāk, nemaz nedusmodamās, bet aizrautīgi un jūsmīgi. Un viņam vajadzēja Silviānu pierunāt. Viņa beidzot piekrita doties projām un ļaut sevi aizvest mājās.

Bet vispirms viņai jāapskaujot vecais draugs Legrā, kā viņa bija sev to zvērējusi.

— Tāpēc ejiet vien visi trīs un gaidiet mani ekipāžā. Es tūlīt jums sekošu.

Pamazām zāles publika nomierinājās. Rozamonda pamanīja, ka loža ir tukša; tā kā viņas ziņkāre nu bija apmierināta, viņa arī pati vēlējās, lai Hiacints pavada viņu mājup. Jauneklis programmu bija klausījies garlaikodamies, neaplaudēdams un tērzēdams par Norvēģiju ar Ber-gasu, kurš apgalvoja, ka esot ceļojis pa ziemeļiem. Ak, fjordi, ak, ledus klātie ezeri, ak, mūžīgās ziemas skaidrais, kā lilija šķīstais sniegotais saltums! Vienīgi tur ledainā skūpstā varot saprast sievieti un mīlu, sacīja Hiacints.

— Vai jūs gribat, lai braucam rīt turp? — izaicinoši nekaunīgi iesaucās princese. — Tas būs mūsu kāzu ceļojums... Atstāšu savu pili un klusām nozudīšu.

Viņa gan piebilda, ka, protams, esot teikusi to jokojot, bet Bcrgass zināja, ka viņa ir spējīga izdarīt šādu neprātību, un, iedomājoties, ka mazā pils tiks aizslēgta un varbūt paliks bez sarga, viņš pārmija ātru skatienu ar San-fotu un Rosī, kas joprojām klusēja un smaidīja. Kāds tas bija izdevīgs gadījums, varēja taču mēģināt paņemt daļu no tautai piederošās bagātības, ko sev bija piesavinājusies negodīgā buržuāzija.

Rafanels, kurš arī bija uzgavilējis Legrā, sāka vērot zāli savām mazajām, pelēkajām, asajām acīm. Viņa uzmanību saistīja abi vīrieši kaktā — Matīss un otrs, slikti apģērbtais, kuram redzēja vienīgi daļu no bārdas. Sie vīri nemaz nebija ne smējušies, ne arī aplaudējuši, viņi sēdēja te kā ļoti noguruši cilvēki, kas atpūšas, pārliecināti, ka vislabāk var pazust, iejūkot pūlī.

Pēkšņi Rafanels pievērsās Bergasam.

— Tas, tur galā, laikam ir mazais Matīss. Un kas tad viņam līdzās?

Bcrgass ar izvairīgu mājienu tūlīt atbildēja, ka nezinot. Neizlaizdams Rafanelu no acīm, viņš redzēja, ka tas izlikās esam vienaldzīgs pret visu, beidza tukšot vīna kausu un atvadījās, jokodamies, ka to gaidot dāma tepat blakus, omnibusa birojā. Tikko Rafanels bija nozudis, Bcrgass piecēlās, pārlēca pār soliem un, pavirzīdams ļaudis, atbrīvoja sev ceļu līdz mazajam Matīsam, un noliecās tam pie auss. Tūlīt jaunais cilvēks atstāja galdu, aizvezdams līdzi savu biedru, un izstūma to pa sānu durvīm.

Tas tika izdarīts tik ātri, ka neviens šo bēgšanu nepamanīja.

— Kas tad tur notika? — princese jautāja Bergasam, kad tas bija atgriezies un mierīgi apsēdās starp Rosī un Sanfotu.

— Nekas, es gribēju tikai paspiest roku mazajam Matīsam, kurš gāja projām.

Rozamonda paziņoja, ka arī sekos Matīsa piemēram. Bet tad viņa vēl mazliet uzkavējās un atsāka sarunu par Norvēģiju, jo redzēja, ka vienīgi mūžīgie ledi un lielais, visu šķīstošais saltums iejūsmo Hiacintu. Savas poēmas «Sievietes gals» trīsdesmit pantiem, kurus tas nekad nedomāja beigt, Hiacints sapņoja pievienot apledojuša egļu meža ainu. Princese bija piecēlusies un jautrā noskaņā atkārtoja savu iepriekšējo joku, ka ņemšot viņu līdzi uz mājām, lai pie tasītes tējas norunātu visu par kopējo ceļojumu, kad Bergass, klausīdamies, bet visu laiku ar acs kaktiņu vērodams durvis, pēkšņi neviļus iesaucās:

— Mondezīrs, tā jau es domāju!

Durvīs parādījās nervozs, drukns maza auguma vīrietis, kura apaļā seja ar izliektu pieri un sīrupu degunu pauda kareivisku skarbumu. Viņš atgādināja apakšvirsnieku ci-viltērpā. Viņš glūnoši aplūkoja zāli un šķita pārsteigts un vīlies.

Bergass atjēdzas un mierīgi piebilda, it kā paskaidrodams savu izsaucienu:

— Es jau teicu, ka te ož pēc policijas... Lūk, tur jau ir viens aģents, Mondezīrs, ļoti spēcīgs puisis, viņam bijušas nepatikšanas pulkā... Redziet, viņš ošņā kā suns, uzkūlies nepareizām pēdām. Ej, ej, mans mīļais, ja tev uzrādīts medījums, tad meklē vien, putniņš ir aizlaidies.

Rozamonda bija pierunājusi Hiacintu viņu pavadīt, abi ārā izkļuvuši, smiedamies steidzās iekāpt divvietīgā karietē, kas jau gaidīja, jo viņi bija pamanījuši Silviānas lando ar stalto, nekustīgo kučieri uz bukas, bet trīs vīrieši — Divijārs, Žerārs un Diteils vēl joprojām gaidīja ietves malā. Jau divdesmit minūtes visi trīs stāvēja šeit, nomaļā bulvāra pustumsā, kur šurpu turpu lodāja vispretīgākā prostitūcija, kur zēla nabadzīgo pilsētas kvartālu riebīgie netikumi. Dzērāji lepnos trīs vīrus grūstīja, un suteneru lāstu un sitienu pavadīto, klusi čukstošo ielas staiguļu ēnas slīdēja tiem garām. Aizdomīgi pārīši meklēja tumsu zem kokiem, apstādamies pie soliem, vai arī aizklīda uz atbaidoši netīriem nostūriem.

Tāds bija viss šis kvartāls, visa vide, visas apšaubāmās mājas apkaimē, trūcīgi mēbelētās istabas, nožēlojami kambari ar logiem bez rūtīm un matračiem bez palagiem. šī derdzīgā Parīzes melnajos dub|os pagrimušās cilvēces izvirtība, kas šeit ņudzēja visu nakti līdz rītam, apvija tos un stindzināja, bet ne barons, ne abi pārējie negribēja atstāt savu vietu. Viņu spīts pilnā cerība lika izturēt, katrs no viņiem apņēmās palikt pēdējais, pavadīt Silviānu un viņu iegūt, jo Silviāna bija pārlieku noreibusi, lai aizstāvētos.

Beidzot Divijārs, kļuvis nepacietīgs, uzbilda kučieri:

— Zil, ejiet paskatieties, kāpēc kundze nenāk.

— Bet kur tad paliks zirgi, barona kungs?

— Esiet mierīgs, mēs taču te esam.

Sāka līņāt viegls, sīks lietutiņš. Gaidīšana atsākās un ilga atkal veselu mūžību. Vienu mirkli viņus izklaidēja neparedzēta sastapšanās. Šķita, ka garām paslīd kāda ēna — kalsena, melni tērpta sieviete. Taču izbrīnā viņi pamanīja, ka tas bija priesteris.

— Kā, — jūs, abat Fromāna kungs? — Žerārs pārsteigts iesaucās. — Sājā stundā un šajā vietā?

Pjērs, neizrādīdams savu izbrīnu par to, ka viņš savukārt tos sastop šeit, arī nevaicāja, ko viņi te dara, bet paskaidroja, ka viņš ar abatu Rožu aizkavējušies, apmeklējot kādu nakts patversmi. Ak, briesmīgais posts, kas noved cilvēkus līdz smirdošajām nakts patversmes guļvietām, kur valdošajā kūts smakā viņam gandrīz kļuvis nelabi, un visi šie dzīvē pagurušie, izmisuma salauztie nokrituši uz grīdas kā kustoņi, lai smagā miegā aizmirstu dzīves riebumu! Tas esot neaprakstāms juceklis, trūkums un ciešanas, kur kopā sablīvēti bērni, vīri, sirmgalvji, kur netīras ubagu skrandas jaucās ar izdilušiem kautro, nabadzīgo ļaužu svārkiem; tie bija Parīzes ikdienā bojā gājušo kuģu vraki — bezdarbs, netikums, neveiksme un netaisnība — ko straumes viļņi veļ tālāk un Izmet atpakaļ krastā līdz ar duļķainām putām. Daži gulēja kā nosisti, kā nomiruši. Citi uz muguras, atvērtu muti un krākdami it kā turpināja gausties par savu dzīvi. Vēl citi nemierīgi mētājās, pat miegā cīnīdamies ar sapņos nemitīgi augošajiem rēgiem, ar nogurumu, saltumu un badu. No šīm būtnēm, kas atgādināja kaujā ievainotus karavīrus nāves trūdu un smirdoņas saindētā dzīves lazaretē, cēlās augšup sašutuma pilns riebums, doma par taisnīgumu, par laimīgiem alkoviem, par bagātniekiem, kuri šajā vēlajā stundā nododas mīlas baudai vai atdusas smalkos palagos starp mežģīņu spilveniem.

Pjērs ar abatu Rožu bija veltīgi meklējuši šai dzīves pabērnu gubā kādreizējo galdnieku, dižveci, lai to izvilktu no samazgu bedres un nākamā rītā nosūtītu uz Darba invalīdu patversmi. Viņš esot gan vakarā šeit parādījies, bet neatradis vairs vietas, jo — ak briesmīgā patiesība — šī elle bija tomēr izredzēto vieta. Dižvecis tad droši vien bija spiests atsliet muguru pret kādu paksi vai izstiepties gar žogu. Labais abats Rozs, nespēdams pārmeklēt šai aizdomīgajā tumsā visus kaktus, bija atgriezies Korto ielā, bet Pjērs meklēja fiakru, lai brauktu uz Neijī.

Sīkais, smalkais lietutiņš joprojām vēl līņāja un kļuva ledaini salts, kad beidzot atgriezās kučieris Zils, pārtraukdams priesteri, kurš stāstīja baronam, ko bija redzējis nakts patversmē.

— Nu, Zil, kur ir kundze? — Divijārs satraukti vaicāja kučierim, redzēdams to atgriežamies vienu.

Zils, kā aizvien nesatraucams un godbijīgs, neatļaudamies nekādu ironiju kā vienīgi savilkt šķību kreiso mutes kaktiņu, atbildēja vienaldzīgā balsī:

— Kundze liek pateikt, ka viņa uz mājām nebrauks un atstāj savu ekipāžu kungu rīcībā, un, ja kungi vēlas, es jūs aizvedīšu mājās.

Tas nu bija pārāk daudz, un barons sašuta. Ļaut sevi aizvilkt tādā krogā, gaidīt cerībā, ka būs iespējams izmantot Silviānas dzēruma skurbumu, un tagad noskatīties, kā viņa reibumā metās ap kaklu kādam Lcgrā! Nē, nē, viņam nu vienreiz pietiek, par šo nekrietnību viņa dārgi samaksās. Barons apturēja kādu garām braucošu fiakru un iestūma tajā Žerāru, teikdams:

— Jūs mani aizvedīsiet līdz mājām.

— Bet viņa taču atstāja mums savu ekipāžu! — sauca Diteils, kas jau bija paguvis nomierināties un sirds dziļumos smējās par šo smieklīgo dēku. — Nāciet taču šurp, te jau vietas visiem trim... Nē! Jūs labāk brauksiet ar fiakru, nu, kā jums tīk!

Diteils jautri ielēca ekipāžā, atzvēlās mīkstajos spilvenos, un abi lielie zirgi aizrikšoja, bet vecajā fiakrā, kas stipri kratīja, barons ļāva vaļu dusmām unŽerārs tumsas aizsegā veco vīru nepārtrauca ne ar vienu vārdu. Silvi a n a, kuru barons bija apbēris ar naudu, kura viņam bija izmaksājusi gandrīz divus miljonus, bija spējīga viņu tā apvainot, viņu — kas bija dzīves valdnieks, noteicējs pār cilvēkiem un kapitāliem! Nu labi, ja jau viņa tā gribēja, viņš bija atbrīvots, un barons dziļi uzelpoja kā cilvēks, kas izbēdzis no katorgas.

Pjērs mirkli noraudzījās aizbraucošajās ekipāžās. Tad viņš pagāja zem kokiem, lai paslēptos no lietus, gaidot, kad piebrauks vēl kāds fiakrs. Viņa pagurusī cīnītāja dvēsele stinga, tur iezagās viss — baigā Parīzes nakts, uzdzīve un posts, kas raudāja, augstāko sabiedrības slāņu prostitūcija, kas bija pagrimusi, cik zemu vien spēdama. Arvien vēl apkārt klīda staigules, bālas kā spoki, meklējot savu dienišķo maizi, kad pēkšņi kāda ēna viegli pieskārās Pjēram un iečukstēja ausī:

— Brīdiniet savu brāli, policija ir Saivā uz pēdām, kuru katru brīdi viņu var apcietināt.

Spēji ēna bija jau nozudusi, un Pjēram šķita, ka viņš redz gāzes laternas gaismā pavīdam mazo, sauso, bālo un noslēgto Viktora Matīsa seju. Vienlaikus priestera acu priekšā iznira abata Rozā mierīgā ēdamistaba un maiga, skumjā, liktenim padevīgā Matīsa kundzes seja; nabaga sieviete taču dzīvoja vienīgi no pēdējās, trīsošās cerības uz savu dēlu.

III

Vastlāvju ceturtdienā, kad visas milzīgā nama kancelejas bija tukšas, iekšlietu ministrs Monferāns jau no pulksten astoņiem sēdēja savā kabinetā viens pats. Vienīgi sargs stāvēja pie durvīm un divi kalpotāji dežurēja pirmajā priekštelpā.

Jau pamostoties, Monferāns bija izjutis visai nepatīkamu uztraukumu. «Jautas Balss», kas vakar bija atkal atsākusi rakstīt par Āfrikas dzelzceļu afēru, apvainodama pašreizējo finansu ministru Baru, ka tas esot iebāzis kabatā divsimt tūkstošu franku, šorīt savu kampaņu turpināja, publicēdama ilgi solito sarakstu, —- to trīsdesmit divu deputātu un senatoru vārdus, kas savas balsis pārdevuši noslēpumainam balsu uzpircējam Hanteram, Divi-jāra aģentam, kas tagad bija pazudis bez vēsts, izgaisis un nebija vairs atrodams. Monferāns ieraudzīja savu vārdu sarakstā pašā sākumā, turklāt viņam tika pierakstīti astoņdesmit tūkstoši franku, bet Fonsēgam tikai piecdesmit tūkstoši, tad summas samazinājās un citu vidū, kas bija novērtēti no pieciem līdz divdesmit tūkstošiem franku, bija minēti Dileils ar desmit tūkstošiem, bet beigās

Seņē ar trīs tūkstošiem franku, jo šī nožēlojamā balss bijusi vislētākā.

Monferāna uztraukumā nebija ne pārsteiguma, ne dusmu. Viņš gluži vienkārši nebija ticējis, ka Sanjē sensācijas kārē tomēr aizies tiktāl, ka publicēs šo sarakstu, šo lapu ar nesalasāmajiem hieroglifiem, kura, kā redzams, bija aizgūta no Hantera piezīmju grāmatiņas, un, lai no šiem uzmetumiem izlobītu patiesību, tos taču vajadzēja iztirzāt un apstrīdēt, lai noskaidrotu patiesību. Tieši pretēji, Monferāns izturējās ļoti mierīgi, jo nebija neko ne rakstījis, ne arī ko parakstījis; viņš zināja, ka ar nekaunību un nemitīgu liegšanos varēs izpīt ies no visām nepatikšanām. Bet kāds tas bija bruģakmens, kas nu gulēja parlamenta dubļos! Monferāns uzreiz aptvēra neizbēgamās sekas; šī jaunā viesuļvētra gāzīs ministriju, noslaucīs to ar nodevību un tenku plūdiem. Par laimi, šo ceturtdien parlamenta sēdi nenoturēja. Bet rīt Mēžs jau atsāks savu interpolāciju. Viņons ar saviem draugiem izmantos gadījumu, lai triecienā uzbruktu kārotajiem ministru posteņiem. Monferāns redzēja sevi nogāztu, padzītu no kabineta, kurā viņš tik mājīgi sēdēja jau astoņus mēnešus; viņam nepiemita stulba, sīkumainā godkārība, bet viņš jutās laimīgs, jo apzinājās, ka ir savā vietā, kā jau valstsvīrs, kurš spēj savaldīt un vest sev līdzi pūli.

Monferāns bija aizstūmis laikrakstus ar nicinošu smīnu, piecēlies, staipīdamies un rūkdams kā lauva, kuru kaitina. Pašlaik viņš staigāja šurp un turp pa milzīgo dienesta telpu, kas bija iekārtota grezni, taču oficiāli bezgaumīgi, ar sarkankoka mēbelēm un zaļa damasta aizkariem. Rokas uz muguras salicis, viņš tā staigāja, un nebija vairs ne tēvišķīgā smaida, ne labsirdīgās, mazliet parupjās sejas izteiksmes. Nelielais augums, platie pleci un sejas vaibsti liecināja par neatlaidīga cīnītāja dabu. Baudkārā mute, lielais deguns, nežēlīgās acis pauda, ka viņam nav sirdsapziņas, bet piemīt tēraudeieta griba, kā jau cilvēkam, kas radīts smagam darbam. Ko lai viņš tagad dara? Vai ļaut sevi aizraut postā kopā ar godīgo un skaļo Baru? Bet varbūt viņa stāvoklis nemaz vēl nebija tik bezcerīgs? Kā lai viņš pamet biedrus un nokļūst drošā vietā, kā lai izpeld pats, kad cili grimst? Tā bija nopietna problēma, sarežģīts manevrs, doma par to, ka atrisināt šo grūto uzdevumu, un niknuma pilnā tieksme paturēt varu iedzina Monferānu strupceļā.

Viņš nespēja nekā atrast un lādēja šīs ģeķīgās republikas godīguma uzplūdus, kas, pēc viņa domām, padarīja valdīšanu neiespējamu. Kā var pieļaut, ka šāda blēņoša-šanās būtu par šķērsli cilvēkam ar viņa gudrību un spējām! Ejiet un valdiet nu pār ļaudīm, ja jums no rokām izrauj naudu — šo visvarenāko zizli! Viņš rūgti pasmaidīja sevī, tik aplama viņam likās iedoma par ideālu valsti, kur lieli pasākumi tika realizēti godīgā ceļā. Meklējot problēmas atrisinājumu, viņam pēkšņi ienāca prātā doma, ka saprātīgāk būtu pārrunāt to visu ar baronu Divijāru, kuru viņš pazina jau ilgāku laiku, un tagad Monferāns nožēloja, ka nebija jau agrāk runājis ar to un nebija devis tam padomu uzpirkt Sanjē un piespiest klusēt. Vispirms viņam radās doma uzrakstīt baronam pāris rindu uz zīmītes, ko aiznestu izsūtāmais. Bet, izturēdamies ar neuzticību pret rakstiskiem dokumentiem, viņš uzskatīja par drošāku sazināšanās līdzekli tālruni, kuru bija licis ievilkt un savām vajadzībām turēja uz maza atsevišķa galdiņa blakus rakstāmgaldam.

— Vai man ir tas gods runāt ar baronu Divijāra kungu?... Ļoti patīkami! Jā, tas esmu es, ministrs Monferāns, un es jūs lūdzu atnākt tūlīt pie manis... Jauki, jauki! Es jūs gaidu.

Viņš atsāka atkal staigāt šurpu turpu, domās meklēdams izeju. Sis Divijārs tomēr bija izcils cilvēks; tas viņam, bez šaubām, dos kādu padomu. Monferāns pārdomāja visas iespējamās kombinācijas, kad parādījis durvju sargs, pieteikdams Gaskoņa kungu, drošības policijas priekšnieku, kas vēloties runāt ar ministra kungu. Monferāna pirmā doma bija, ka policija grib zināt, kādus pasākumus veikt, lai uzturētu kārtību šo pēcpusdien cilvēku drūzmā, jo bija paredzēti divi gājieni — studentu un veļas mazgātāju.

— Ielaidiet Gaskoņa kungu.

Ienāca slaids, ļoti melnīgsnējs liela auguma cilvēks, kas izskatījās kā svētku drēbēs tērpies strādnieks. Ārēji mierīgs un nopietns viņš teicami pārzināja visas Parīzes aizkulises nn rīkojās arvien atjautīgi un pārdomāti. Taču viņam nedaudz kaitēja profesionālā pašpārliecinātība, viņš būtu daudz gudrāks, ja nebūtu iedomājies, ka ir ļoti gudrs, un nebūtu pārliecināts, ka zina visu.

Vispirms viņš atvainojās prefekta kunga vārdā un teica, ka, protams, tas būtu ieradies pats, ja nejustos mazliet nevesels. Vispār, varbūt ir labāk, ja šo svarigo lietu, kas viņam visos sīkumos zināma, ministra kungam izklāsta viņš un nevis prefekts. Gaskoņs sāka stāstīt svarīgos jaunumus.

— Ministra kungs, man šķiet, ka beidzot mums ir rokā atentāta rīkotājs Godo de Moruā ielā.

Monferāns, kurš nepacietīgi klausījās atnācējā, pēkšņi atdzīvojās. Policijas veltīgie meklējumi, laikrakstu uzbrukumi un zobgalības katru dienu viņu aizkaitināja. Viņš kā parasti atbildēja savā rupjajā labsirdībā:

— Ak tā! Tad jo labak jums, Gaskoņa kungs, jo jūs varējāt zaudēt vietu... Vai tad šis vīrs ir apcietināts?

— Vēl ne, ministra kungs. Bet viņš nevar mums vairs izbēgt, tas ir tikai dažu stundu jautājums.

Gaskoņs nu izstāstīja visu sīkāk: kā policijas aģentam Mondezīram paziņojis viņa slepenais aģents, ka anarhists Saivā atrodoties kādā Monmartras krodziņā, bet Mondezīrs tur ieradies par vēlu — putniņš jau bija aizlaidies; kad aģents jau bijis kādu simt soju attālumā no kroga, raudzīdamies visapkārt, gadījums to atkal savedis ar Saivā; tad visā klusībā policisti bija sekojuši Saivā, cerēdami atklāt viņa patvēruma vietu un arī citus vainīgos; Mondezīrs šim anarhistam sekojis līdz pat apsardzes punktam pie Maijo vārtiem, kur Saivā, manīdams, ka viņš ir ielenkts, sācis skriet uz Buloņas mežu. Tur viņš tagad atrodoties kopš pulksten diviem naktī sīkajā lietū, kas vēl nav pārstājis līņāt. Policija bija nogaidījusi līdz ausmai, lai organizētu medības ar dzinējiem kā plēsīgam zvēram, kam beidzot jāpadodas aiz noguruma. Tādējādi viņa apcietināšanu varēja gaidīt jebkuru brīdi.

— Es zinu, cik ļoti ministra kungs interesējas par šo arestu, un tāpēc man radās doma steigties šurp, lai saņemtu jūsu pavēles. Aģents Mondezīrs ir tur un vada aplenkšanu, viņš ļoti nožēlo, ka nav šo vīru notvēris Roše-šuāra bulvārī; bet viņa ideja tam sekot arī bija spīdoša, vienīgais, ko viņam varētu pārmest, ka viņš nebija padomājis par netālo Buloņas mežu.

Saivā notveršana, šī paša Saivā, par kuru jau trīs nedēļas visas avīzes raksta bez mitas, tas taču bija panākums, tāds notikums, kas sacels vispārēju ievērību! Monferāns klausījās, un viņa lielo, stingo acu dzīlēs un kā gulošam mežazvēram smagnējā galvā nobrieda nopietnas domas, radās pēkšņa griba izmantot savā labā šo nejaušību, ko tam sūtīja liktenis. Neskaidri viņa domās savijās Saivā arestēšana ar Mēža interpolāciju, ar otro

afēru par Āfrikas dzelzceļiem, kam rīt bija jāgāž ministrija. Viņa prātā jau dzima kombinācija: vai tā nebija laimes zvaigzne, kas tagad sūtīja to, ko viņš meklēja, iespēju izpeldēt no tuvās krīzes duļķainajiem ūdeņiem?

— Bet sakiet, Gaskoņa kungs, — vai jūs esat pārliecināts, ka šis Saivā ir atentāta rīkotājs?

— Ak, pilnīgi pārliecināts, ministra kungs. Viņš atzīsies mums jau fiakrā, iekams būsim aizbraukuši līdz pre- , feklūrai.

Domās nogrimis, Monferāns atsāka atkal staigāšanu un apdomīgi un lēnām izrunāja katru vārdu, viņam aizvien radās idejas.

— Manas pavēles, mīļais dievs, manas pavēles! Pirmkārt, jums jārīkojas ar vislielāko piesardzību... Jā gan, nesatrauciet ļaudis pastaigā Buloņas mežā! Centieties, lai arestēšana netiktu pamanīta... Un, ja jūs panāksiet atzīšanos, tad paturiet to visu noslēpumā, neziņojiet presei! Jā, to es jums lieku pie sirds, laikrakstiem nav jāzina par šo notikumu... Ziņojumu jūs atnesīsiet tieši man, visiem pārējiem lai tas būtu noslēpums, pilnīgs noslēpums!

Gaskoņs palocījās, bet Monferāns viņu aizturēja, lai pastāstītu, ka viņa draugs Lēmaņa kungs, valsts prokurors, ik dienas saņemot no anarhistiem draudu vēstules, kurās tiekot piedraudēts, ka viņu ar visu ģimeni uzspridzināšot gaisā; tādēļ, lai gan Lēmanis esot drosmīgs virs, viņš tomēr esot lūdzis, lai viņa māju apsargātu pārģērbušies policisti. Līdzīgu apsardzi drošības policija jau esot sarīkojusi pie mājas, kurā dzīvo izmeklēšanas tiesnesis Amadjē. Bet, ja Amadjē ir sabiedrībai visai vērtīgs cilvēks, patīkams parīzietis, psihologs un ievērojams kriminālists, pat rakstnieks savās brīvajās stundās, tad republikas prokurors Lēmanis nopelnu ziņā esot viņam pilnīgi līdzvērtīgs, jo tas ir viens no politiskajiem soģiem, viens no tiem talantīgajiem vīriem, kuri bezgala godīgi veic pienākumus, nostādamies vienmēr to ļaužu pusē, kam pieder vara.

— Ministra kungs, — savukārt iebilda Gaskoņs,

— mums bez tam vēl ir Bartēsa lieta... Viss ir atkarīgs tikai no rīkojuma, vai viņu apcietināt mazajā Neijī namiņā?

Vienīgi gadījums, kas reizēm palīdz policistiem un pamodina ļaudīs ticību viņu viszinibai, bija atklājis Gasko-ņam Bartēsa paslēptuvi abata Pjēra Fromāna mājiņā.

Kopš Parīzē valdīja anarhistu terors, uz Bartēsu krita aizdomas, ka viņam ir sakari ar revolucionāriem; kuru katru brīdi bija gaidāma oficiāla pavēle par viņa apcietināšanu, taču Gaskoņs neuzdrošinājās to darīt mājā, kurā dzīvoja šis priesteris, kuru visa apkārtne cildināja ka svētu. Ministrs, ar kuru viņš apsprieda šo jautājumu, bija apmierināts ar viņa piesardzīgo izturēšanos pret garīdzniecību un uzņēmās pats šo lietu kārtot.

— Nē, Gaskoņa kungs, jūs neuzsāciet neko. Jūs jau zināt manus uzskatus: priesteriem jābūt ar mums un nevis pret mums... Es liku aizrakstīt abatam Fromāna kungam, lai viņš atnāk šo pēcpusdien, jo es tagad nevienu negaidu. Es parunāšu ar viņu pats, šī lieta jūs vairs neskar.

Ministrs jau gribēja Gaskoņu atlaist, kad atkal parādījās durvju sargs un pieteica Ministru padomes prezidenta kungu.

— Baru!... Ak, nolāpīts! Gaskoņa kungs, ejiet šeit pa šīm durvīm, es negribu, ka jūs kāds satiek, jo es lūdzu jūs klusēt par šī Saivā arestēšanu... Viss skaidrs, vai ne? Es vienīgais to uzzināšu. Zvaniet tieši man pa tālruni, ja atgadās kas nopietns!

Tikko drošības policijas priekšnieks bija nozudis pa blakus istabas durvīm, sargs atvēra priekštelpas durvis.

— Ministru padomes prezidenta kungs.

Monfcrāns gāja tam pretim atklāts un labsirdīgs, izstieptām rokām, laipni smaidot, kas liecināja par labi pārdomātu godbijību un sirsnību.

— Ak, dārgais prezident, kādēļ jūs pūlējāties? Es taču būtu aizgājis pie jums, ja ir steidzīga vajadzība ar mani runāt.

Barū, nepacietīgi pamādams ar roku, atmeta jebkādas ceremonijas.

— Nē, nē, es pašlaik devos ikdienas pastaigā pa Eli-zejas laukiem, bet mani nomāc tik lielas rūpes, ka izlēmu nākt nekavējoties šurp... Jūs taču saprotat, ka mēs nevaram paliki tik vienaldzīgi pašreizējā situācijā. Rīt notiks padomes apspriede, mums jāsastāda noteikts aizstāvēšanās plāns, un man bija tāda sajūta, ka mums jā-aprunājas aci pret aci.

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, bet Monfcrāns pievirzīja otru krēslu, lai apsēstos tuvāk Barū un gaisma nespīdētu pašam sejā. Abi vīrieši sēdēja viens otram pretim. Desmit gadus vecākais sirmais un svinīgais Barū ar glīto, gludi noskūto seju un sniegbalto vaigubārdu bija stalts un dižens, atgādināja kaut kādu romantisku Konventa locekli, bet aiz viņa iespaidīgās ārienes slēpās mazliet aprobežots, labsirdīgs buržuā. Monferāns turpretim bija smagnējāks un viltīgāks, slēpa zem atklātības mākslotās vaļsirdības un vienliesīguma maskas neizpētītus bezdibeņus, baudītāja un despota tumšo dvēseli, kam nav ne žēlastības, ne arī sirdsapziņas.

Dziļi saviļņots, Baru kādu brīdi satraukti elpoja, asinis viņam sakāpa galvā un sirds stipri pukstēja no sašutuma un dusmām, atceroties zemiskos apvainojumus, ko pār viņu šorīt bija lējusi «Tautas Balss».

— Klausieties, dārgais kolēģi, tam jādara gals, skandalozā kampaņa jāaptur,.. Vispār, jūs taču nojaušat,kas mūs rit sagaida palātā. Tagad izdaudzinātais saraksts publicēts un visi neapmierinātie bruks mums virsū. Vi-ņons darbojas...

— Ak, jums ir kādas ziņas par Viņonu? — jautāja Monferāns, kurš bija kļuvis visai uzmanīgs.

— Protams, garām ejot, nupat redzēju veselu rindu fiakru pie viņa durvīm. Visi viņa līdzzinātāji rosās kopš vakardienas, un vismaz divdesmit cilvēki man teikuši, ka šī banda klusībā jau dala savā starpā portfeļus. Jūs taču varat iedomāties, ka vientiesīgais, niknais Mežs šoreiz atkal ar cita rokām ogles rausīs. īsi sakot, mums ir beigas un mūs grib aprakt dubļos, iekams sākt ķīviņu par mūsu laupījumu.

Baru teatrāli izstiepa roku, un balss viņam skanēja daiļi, it kā viņš atrastos uz tribīnes. Viņa saviļņojums tomēr bija īsts, jo acīs sariesās asaras.

— Es, es, kurš visu savu dzīvi ziedojis republikai, to nodibinājis un to glābis, es tagad tieku ar lamu vārdiem apbērts un esmu spiests aizstāvēties un taisnoties pret neģēlīgiem apvainojumiem! Mani padara par savu pienākumu aizmirsušu ministru, kas esot sevi pārdevis, saņēmis divsimt tūkstošus franku no šī Hantera, lai tos iebāztu savā kabatā!... Jā gan, starp mani un viņu ir bijusi saruna par divsimt tūkstošiem franku, bet ir taču jāzina, ko īsti viņš man piedāvāja un kādos apstākļos. Tas bija tieši tāpat kā ar jums par tiem astoņdesmit tūkstošiem franku, ko viņš jums nodeva ...

Monferāns pārtrauca Barū skaidri un noteikti:

— Viņš man nav devis neviena santīma.

Bezgala pārsteigls, Baru paskatījās uz viņu, bet redzēja vienīgi viņa lielo, smago, tumsā neskaidri saskatāmo galvu.

— Ak tā... bet es domāju, ka jums ar viņu bija veikalnieciski darījumi un jūs viņu pazināt tuvāk.

— Nē, es Hanteru pazinu visai pavirši, tāpat kā visi, es pat nezināju, ka viņš ir barona Divijāra balsu vervētājs Āfrikas dzelzceļu afērā, un nekad mums nav bijusi saruna par šo jautājumu.

Tas Barū šķita tik neticami un bija pretrunā visam, ko viņš zināja, ka šie acīm redzamie meli mirkli viņu apstulboja. Tad viņš atģidās un atmeta ar roku cilu darījumiem, lai atgrieztos pie sava.

— Ak, mani viņš ļr apmeklējis desmitiem reižu un piedziedājis ausis par Āfrikas dzelzceļiem. Tas bija tai laikā, kad palāta balsoja par aizņēmuma loterijas biļešu izlaidumu... Un ziniet, mans draugs, es redzu mūs abus atkal šai pašā istabā, jo atcerieties, manā pārziņā toreiz bija iekšlietas, bet jūs tikko bijāt iecelts par sabiedrisko darbu ministru. Es sēdēju te pie šī rakstāmgalda, un Hanters sēdēja tieši pretī, šai pašā atzveltnes krēslā, kur es tagad sēžu. Tai dienā viņš gribēja ar mani apspriest, kā labāk izlielot ievērojamās summas, kuras Divijāra banka bija izlēmusi ziedot publikācijas nolūkiem; es atceros, ka biju sašutis par lielajām summām, kas bija paredzētas monarhistu laikrakstiem, jo es pareizi uzskatīju, ka šī izšķērdība kaitēs republikai; un tāpēc es pakļāvos viņa neatlaidīgajiem lūgumiem un sastādīju sarakstu, pēc kura sadalīju šos bēdīgi slavenos divsimt tūkstošus franku republikāniskajiem laikrakstiem, mums draudzīgajām avīzēm, kas šo naudu saņēma ar manu starpniecību, tā ir patiesība ... Lūk, tāda ir visa šī afēra.

Viņš piecēlās un, sizdams ar dūri sev pa krūtīm, sāka rurāt vēl skaļāk.

— Tā! Nu man pieliek šo apvainojumu un melu. Visu notikušo es rīt gluži vienkārši pastāstīšu parlamentā. Tā būs mana vienīgā aizstāvēšanās. Godīgs cilvēks nebīstas patiesības.

Arī Monferāns savukārt bija piecēlies, nespēdams apvaldīt izsaucienu, ar kuru viņš atklāja sevi pilnīgi.

— Tas jau būtu vājprāts, nekad nedrīkst atzīties, jūs to nedarīsiet!

Bet Barū lepni un ietiepīgi palika pie sava.

— Es to darīšu. Redzēsim, vai parlaments ar sajūsmas saucieniem vienbalsīgi neizteiks savu uzticibu vecam brīvības kalpam.

— Nē! Jūs nogāzis, izsmiekla svilpieniem skanot, un jūs aizrausiet mūs visus sev līdzi!

— Un kas par to? Mēs kritīsim godīgi un ar cieņu!

Monferāns nespēja apvaldīt niknuma pilnu žestu. Taču

tad viņš pēkšņi nomierinājās. Mokošajās šaubās, kurās viņš bija sapinies jau kopš rīta, pavīdēja gaismas stars: viss kļuva skaidrs, neskaidrais nodoms, kuru viņā izraisīja paredzamā Saivā apcietināšana, papildinājās un nobrieda pārdrošā kombinācijā. Kādēļ viņam aizkavēt ši vientiesīgā Baru krišanu? Galvenais bija negāzties pašam līdzi vai vismaz laikā atspēlēties. Viņš klusēja, tikai reizēm izgrūzdams pa neskanīgam izsaucienam, kurā šķita izgaistam viss sašutums. Un beidzot viņš savā parastajā īgnajā labsirdībā teica:

— Mans dievs! Varbūt jums būtībā ir taisnība. Jābūt taču drosmīgam. Un bez tam, dārgais prezident, jūs taču esat mūsu galva, mēs sekosim jums.

Ministri apsēdās atkal viens otram pretim, un saruna turpinājās, abiem vienojoties visai draudzīgi, kā ministrijai izturēties rit gaidāmās interpelācijas gadījumā.

Šonakt barons Divijārs gandrīz nemaz nebija gulējis. Atvadījies no Žerāra pie mājas durvīm, viņš nekavējoties bija licies gultā, kā jau cilvēks, kurš grib ātri aizmigt, lai varētu aizmirsties un attapties. Bet snauda nenāca, un, bezmiegā mocīdamies, viņš tā gulēja stundām, viņš dega kā ugunīs, atceroties Silviānas apvainojumu. Jā, viņam taču bija taisnība, tā jau bija neģēlība, — šī meiča, kurai viņš bija devis bagātību, greznību, meta viņam dubļus sejā, viņam, pavēlniekam, kurš dižojās, ka var iebāzt savā kabatā Parīzi un visu republiku, viņš, kurš valdīja pār ļaudīm gluži tāpat, kā tirgotājs savāc sev vilnu vai ādas, lai spekulētu biržā! Un dvēseles dzīlēs Divijāram ausa neskaidra apziņa, ka Silviāna ir viņam atriebības trums, viņa samaitā viņu, kurš pats samaitājis tik daudz dvēseļu, un šī doma viņu šausmināja. Veltīgi barons mēģināja aizdzīt šo spoku un iedziļināties domās par darījumiem, pievērsties rītdien norunātajām satikšanām, miljoniem, kurus tas rausa visās pasaules malās, naudas visvarenībai, kas ielika tautu likteņus viņa rokās. Vienmēr un visam par spīti, Silviāna iznira viņa acu priekšā, notriepdama viņu ar netiklības duļķēm. Izmisumā barons

mēģināja pievērsties lielajam darījumam, kuru gatavoja jau mēnešiem, slavenajam dzelzceļam pāri Sahāras tuksnesim, tas bija kolosāls pasākums, kas apgrozīs miljardus un izmainīs zemes virsu! Tad Silviāna iznira atkal un sapliķēja viņu pa abiem vaigiem ar savu mazo rociņu, kuru bija notašķījusi notekas zaņķī. Rītausmā viņš beidzot iemiga, nikni nozvērēdamies nekad vairs nepaskatīties uz Silviānu, paspert tai ar kāju, pat ja meiča pierāpotu pie viņa uz ce|icm.

Barons Divijārs pulksten septiņos atmodās, nomocījies, sasvīdis un bez spēka mitrajos palagos; pirmā doma bija par Silviānu, un viņš gandrīz jau būtu padevies gļēvulībai. Veco vīru apsēda doma steigties pie meičas un pārliecināties, vai viņa ir atgriezusies mājās, pārsteigt viņu miegā, salīgt mieru un varbūt arī viņu iegūt. Viņš izlēca no gultas, iegremdēja galvu aukstā ūdenī un atguva atkal drosmi. Nē, Silviāna taču bija nožēlojama sieviete, un šoreiz, tā viņš iedomājās, viņš būs glābts no viņas uz visiem laikiem. Tiešām, viņš Silviānu aizmirsa, tiklīdz atlocīja rīta laikrakstu. Saraksta publicējums «Tautas Balsī» baronu satrieca, jo viņš līdz šim bija apšaubījis to, ka Sanjē rokās varētu būt šis saraksts. Ar vienu acu uzmetienu viņš novērtēja šo dokumentu, kā parasti, tas saturēja mazliet patiesības, sajauktas ar muļķībām un meliem. Viņš saprata, ka arī šoreiz viņam nekas nedraud, un patiesībā viņš baidījās tikai no viena — sava starpnieka Hantera apcietināšanas, kad tiesas priekšā varētu nonākt arī viņš. Ar mierīgu skatienu un smaidu barons sev nemitīgi atkārtoja, ka viņš tikai darījis to, ko dara visas citas bankas, ja tās grib īstenot emisiju: viņš bija maksājis presei par publikāciju, mākleriem par slepeniem pakalpojumiem darījumu labā. Tas bija tikai darījums, un tas izskaidroja visu. Bez tam viņš bija drosinigs biržas spēlmanis un ar sašutuma pilnu nicināšanu izteicās par visjaunāko nostāstu, par kādu baņķieri, kurš, izspiedēja nobiedēts un strupceļā iedzīts, domājis visu izbeigt, sevi nogalinot, jo skandāls nenogrima dubļu un asins peļķē, gluži pretēji, tas atbaidoši paplašinājās, izplešot uz visām pusēm spēcīgus un neiznīcināmus dzinumus; tā taču bija nožēlojama drāma. Nē, nē, jāturas stingri uz kājām, jācīnās, kamēr vien ir spēks, līdz pēdējam ekijam jācīnās!

Ap pulksten deviņiem atskanēja uz rakstāmgalda viņa personīgā tālruņa zvans. Pēkšņi viņu atkal sagrāba neprāts un prātā pavīdēja doma — tā būs Silviāna! Bieži

vien viņa sev sagādāja prieku, traucējot viņu vissteidzo-šākajā darbā. Viņa būs atgriezusies mājās, sapratusi, ka atļāvusies pārāk daudz, un tagad izlūgsies piedošanu. Kad Divijārs izdzirdēja, ka zvanītājs ir Monferāns, kas viņu aicina ierasties ministrijā, viņam pārskrēja vieglas tirpas, kā jau cilvēkam, kas, būdams tuvu bezdibenim, no tā atkal izglābts. Viņš tūlīt lika sev padot cepuri un spieķi, vēlēdamies iet kājām un svaigā gaisā visu pārdomāt. Atkal viņa domās jaucās šīs skandalozās afēras komplikācijas, kas satrauks parlamentu un visu Parīzi. Izdarīt pašnāvību, ak nē, tas bija muļķīgi un gļēvi! Lai brāžas baigas vētras, — viņš juta sevī spēku, savu gribu stiprāku par notikumiem, izlēmis aizstāvēt sevi kā valdnieks, kurš neatdod savu varu.

Tikko Divijārs iegāja ministrijas priekštelpās, viņš izjuta, cik stipri brāžas šī baigā panikas vētra. «Tautas Balss» ar savu briesmīgo sarakstu bija sastindzinājusi vainīgo sirdis, visi kļuva bāli, visi atskrēja šurp satraukti, juzdami zemi grīļojamies zem kājām. Pirmais, ko barons ieraudzīja, bija Diteils, kurš drudžaini košļāja savas smalkās ūsas, viņa seja nervozi raustījās, lai gan viņš centās smaidīt. Divijārs viņu izrāja, nedrīkstēja taču rādīties cilvēkos tik Izbiedētā izskatā. Diteils, skarbo vārdu uzmundrināts, aizbildinājās, zvērēdams, ka nemaz neesot vēl lasījis Sanjē rakstu, viņš atnācis šeit, vienīgi lai ieteiktu ministram kādu pazīstamu dāmu. Barons apņēmās izpildīt Diteila lūgumu un raidīja to projām, novēlēdams tam patīkamu gavēņa trešās nedēļas ceturtdienu. Bet, kas viņā tiešām modināja līdzjūtību, — tas bija Seņē, kurš līgojās, it kā viņa milzīgā zirga galva vilktu viņu pie zemes, juzdamies kā netīrs un noguris savās bēdās, ka izskatījās pēc veca ubaga. Ieraudzījis baņķieri, Seņē steidzās tam pretim, lai to godbijīgi sveicinātu.

— Ak, barona kungs, cik ļauni var būt cilvēki! Tā ir mana nāve, mani nobeigs, kas tad notiks ar manu sievu, kas notiks ar manām trim meitenēm, kurām esmu vienīgais balsts?

Šajās vaimanās viņš izteica visu nožēlojama cilvēka un politikas upura dzīves stāstu, viņš bija izdarījis neprātību, atstādams Arasu un savu advokāta kantori, lai gūtu panākumus Parīzē ar savām četrām sievietēm, kā viņš pats teica, ar sievu un trim meitām, kurām viņš nu nebija nekas cits kā vienīgi mūžīgo neveiksmju iebiedēts, bikls kalps. Godīgs deputāts! Ak, žēlīgais dievs, viņš ļoti gri-

bētu lācis būt, bet vai tad viņu nemāca mūžīgs trūkums, vai nebija pastāvīgi jādzenas pēc kādas simtfranku zīmes, vai viņš nebija deputāts, kurš bija spiests sevi pārdot? Viņš bija tik nomocīts, savu četru sieviešu tik loti stumdīts un grūstīts, ka bija gatavs viņu dē| naudu dabūt vienalga kur un kādiem līdzekļiem.

— Iedomājieties, barona kungs, beidzot esmu atradis precinieku savai vecākajai meitai. Tā ir mana pirmā veiksme, tad man uz kakla paliks tikai trīs ... Bet jūs taču saprotat, kādu briesmīgu iespaidu uz jaunā cilvēka ģimeni atstās šāds raksts kā šīrīta laikrakstā! Es tādēļ steidzos pie ministra kunga, lai izlūgtos no viņa sekretāra vietu manam nākamajam znotam... Sī vieta, ko jaunajam cilvēkam apsolīju, var vēl visu vērst par labu.

Seņē bija tik nožēlojams un runāja tik izmisušā balsī, ka Divijāram ienāca prātā doma darīt vienu no tiem labajiem darbiem, kurus viņš vienmēr prata darīt laikā un kuros viņš savu aizbildniecību un naudu ieguldīja pret augstiem procentiem. Ir taču labi, ja cilvēkam ir šādi uzticīgi neveiksminieki, no kuriem par gabalu maizes var izveidot sev kalpus un līdzvainīgos. Tāpēc barons raidīja Seņē mājās, uzņemdamies visu nokārtot, tāpat kā bija to darījis ar Diteilu. Tad viņš piebilda, ka rīt gaidīs to pie sevis, lai patērzētu, un viņš Seņē palīdzēšot, jo tas taču izprecinot vienu no meitām.

Seņē, nojautis, ka ir runa par aizdevumu, izplūda pateicībā.

— Ak, barona kungs, būšu jums pateicīgs līdz kapa malai.

Pagriezies Divijārs bija ļoti pārsteigts, ieraugot priekšistabas kaktā sēžam un gaidām abatu Fromānu. Tas tomēr nepiederēja pie aizdomīgo pūļa, lai gan, izlikdamies lasām laikrakstu, šķita slēpjam sevī dziļu satraukumu. Barons piegāja pie priestera, paspieda tam roku un uzsāka sarunu sirsnīgā noskaņā. Pjērs pastāstīja, ka esot saņēmis vēstuli, kurā uzaicināts ierasties pie ministra; viņš nezinot, kādēļ, un esot par to ļoti pārsteigts, viņš vēl piebilda smaidīdams, jo negribēja izrādīt savu nemieru. Viņš gaidot jau ceturtdaļstundu. Varbūt viņu aizmirsuši šeit priekštelpā!

Sājā brīdī steidzīgi ienāca durvju sargs.

— Ministra kungs gaida barona kungu. Pašlaik pie viņa ir ministru prezidenta kungs, bet, tikko prezidenta kungs aizies, man ir uzdots tūlit jūs ielaist, barona kungs.

Gandrīz tai pašā mirki! Barū iznāca no kabineta; ieraudzījis Divijāru, kurš dzīrās iet iekšā, Barū viņu tūlīt pazina, aizturēja kādu brīdi un sarūgtināts sūdzējās par nelietīgo apmelojumu. Vai viņš, Divijārs, gadījumā neapliecinātu, ka Barū nekad nav pieņēmis ne santīma? Viņš aizmirsa, ka runā ar baņķieri, ka pats ir finansu ministrs, un visai nicinoši izteicās par naudu. Ak, šie darījumi, kāds tas ir duļķains, saindēts un netīrs ūdens! Turklāt Barū vēl vairākkārt atkārtoja, ka pārmācīšot ar pļaukām savus apvainotājus un patiesība uzvarēšot.

Divijārs klusēdams klausījās un vērās ministrā. Pēkšņi viņam ienāca prātā atkal doma par Silviānu un neizzuda vairs, lai gan viņš mēģināja to aizdzīt. Viņš iztēlojās, ja Barū toreiz atbalstītu viņa lūgumu, Silviāna būtu tagad Komēdijā un vakardienas nožēlojamais atgadījums, protams, arī nebūtu noticis; baronam šķita, ka vienīgi viņš ir vainīgs Silviānas priekšā, nekad viņa to nebūtu šādā veidā apkaunojusi, ja viņš būtu izdabājis viņas untumam.

— Ziniet, es esmu uz jums dusmīgs, — Divijārs pārtrauca ministru.

Tas pārsteigts paraudzījās baronā.

— Jūs esat dusmīgs uz mani? Kāpēc?

— Tāpēc, ka jūs man nepalīdzējāt, jūs jau gluži labi zināt, jiis nepalīdzējāt manai draudzenei, kura gribēja debitēt «Poliektā».

Barū smaidīja iecietīgi un laipni.

— Ak jā, Silviānai d’Onē! Bet, mans dārgais draugs, tas taču bija Taburo, kurš nostājās pret viņu. Viņš pārzina Mākslas departamentu, jautājums skar vienīgi viņu. Es tur neko nevarēju darīt. Šis nevainojamais godavīrs, kas pie mums nokrita kā no gaisa no kādas provinces universitātes fakultātes, ir aizspriedumu pilns... Es esmu vecs parīzietis, saprotu visu, man būtu ļoti patīkami bijis jums izpalīdzēt.

Šī jaunā šķēršļa priekšā Divijārs atkal iekvēlojās, un viņu pārņēma vēlēšanās tūlīt saņemt to, ko viņam atteica.

— Taburo, Taburo, tas jau ir kā nasta, ko jums uzkrāvuši kaklā! Godīgs, vai tad visi nav tādi? Klausieties, dārgais ministr, vēl jums ir laiks panākt, lai Silviānu pieņem, un tas jums rīt nesīs laimi.

šoreiz Barū skaļi iesmējās.

— Nē, nē, šādā brīdī es nevaru Taburo apiet... Tas visus uzjautrinātu pārlieku. Ministrija, kas krīt vai noturas atkarībā no tā, kā tiek izlemts Silviānas jautājums!

Viņš pastiepa roku, lai atvadītos. Barons to paspieda, paturēja mirkli un nopietns, mazliet nobālis teica:

— Jūs velti smejaties, dārgo ministr. Ministru kabineti ir krituši un atkal nākuši pie varas daudz niecīgāku iemeslu dēļ... Ja jūs rīt kritīsiet, tad novēlu, lai jūs to nekad nenožēlotu.

Viņš noskatījās, kā Barā attālinājās; tā jautrais tonis ļoti aizvainoja Divijāru, un doma, ka tomēr ir kaut kas, kur viņš ir nespēcīgs, viņu kaitināja. Protams, tas taču nenotika, lai salabtu ar Silviānu, bet viņš zvērēja sev, ja būs vajadzīgs, visu apgriezt otrādi, lai aiz atriebības kā pliķi viņai piesūtītu parakstītu līgumu, jā gan, tieši kā pliķi! Sis brīdis bija izšķirošais.

Bet šajā mirklī Divijārs, kurš skatieniem pavadīja Barū, bija pārsteigts, ieraugot Fonsēgu, kurš centās nemanīts paslīdēt garām aizejošam ministram. Tas viņam izdevās, un viņš ienāca priekštelpā nedrošu izteiksmi sejā, kas parasti bija dzīva un atjautīga, un viņa nelielais augums šķita it kā sarucis vēl mazāks. Iemesls bija izbaiļu vētra, kas vienmēr vēl brāzās un lika arī viņam steigties šurp.

— Vai jūs neredzējāt savu draugu Barū? — barons ieinteresēts jautāja.

— Barū? Nē!

Sie mierīgi izteiktie meli Fonsēgu nodeva visā pilnībā. Viņi bija uz «tu» ar Barū, un viņš ministru atbalstīja savā laikrakstā jau desmit gadu, viņiem bija kopīgas idejas un kopīga politiskā pārliecība. Bet draudošā sabrukuma priekšā viņš acīmredzot ar savu brīnišķīgo nojautu saprata, ka draugi jāmaina, ja pats negribēja tikt aprakts zem drupām. Viņš taču nebija velti šķiedis tik daudzus garus, piesardzības pilnus gadus, lai nodibinātu visu cienītu un godātu laikrakstu un tad pieļautu, lai tas kompromitētos godīga cilvēka muļķīgas neizdarības dēļ.

— Es domāju, ka jūs esat naidīgās attiecībās ar Mon-ferānu, — Divijārs turpināja. — Ko tad jūs šeit meklējat?

— Ak, dārgais baron, liela laikraksta izdevējs nav naidīgās attiecībās ne ar vienu. Viņš kalpo dzimtenei.

Lai gan pats jutās satraukts, Divijārs tomēr nespēja apvaldīt smaidu.

— Jums ir taisnība. Turklāt Monferāns ir tiešām krietns vīrs, kuru var atbalstīt bez bailēm.

Šoreiz Fonsēgs sev jautāja: vai tiešām viņa izbīlis tik ļoti redzams? Viņu, izveicīgo spēlmani, kas vienmēr bija pārliecināts par savu uzvaru, tagad uztrauca raksts «Tautas Balsī». Pirmo reizi mūžā viņš bija pielaidis kļūdu, viņš juta, ka ir nodevības varā, jo bijis tik nepieļaujami vieglprātīgs un uzrakstījis īsu zīmīti. Piecdesmit tūkstoši franku, kurus Baru bija devis viņa laikrakstam no presei nolemtiem divsimt tūkstošiem franku, viņā nesacēla nemieru, bet viņš trīcēja, ka neatklājas cits darījums — summa, kuru viņš saņēmis kā dāvanu. Vienīgi zem barona skaidrā skatiena viņš mazliet atguva aukstasinību. Tā taču bija ģeķība, jo viņš nespēja vairs melot un ar savu izturēšanos sevi nodeva.

Pienāca durvju sargs.

— Atļaujos atgādināt barona kungam, ka ministra kungs viņu gaida.

Fonsēgs palika viens ar abatu Fromānu, viņš piegāja pie priestera, tikko bija to pamanījis, un apsēdās tam blakus; arī Fonsēgs brīnījās, to ieraudzīdams šeit. Pjērs atkārtoja, ka saņēmis kaut ko līdzīgu uzaicinājumam ierasties, lai gan nevarot iedomāties, kas ministram ar viņu būtu runājams. Viņa nepacietību to uzzināt pauda viegli trīsošie pirksti. Bet viņam vajadzēja vēl gaidīt, jo bija taču apspriežamas nopietnas lietas.

Kad Monferāns ieraudzīja Divijāru ienākam, viņš tūlīt steidzās tam pretim atplestām rokām. Monferāns, kurš aizvien bija ļoti mierīgs, arī briesmīgajā panikā nezaudēja savu labsirdīga cilvēka smaidu.

— Nu, ko jūs sakāt par šīm afērām, mīļo baron!

— Tās ir galīgas aplamības! — noteikti atbildēja Divi-jārs, paraustīdams plecus.

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, kuru bija atstājis Barū, bet ministrs ieņēma savu vietu tam pretim. Abi bija kā radīti, lai savstarpēji saprastos, abiem izlauzās tās pašas izmisušās kustības, tās pašas niknuma pilnās žēlabas, paskaidrojot viens otram, ka gluži neiespējami ir pārvaldīt valsti, tāpat kā nav iespējams veikalnieciskus darījumus kārtot, ja no cilvēkiem prasa tikumus, kādu tiern nav. Vai tad visos laikmetos, pie visām valdībām, ja par kādu lielu pasākumu bija nepieciešams nobalsot parlamentā, dabiski un likumīgi netika izmantota korekta taktika, lai to panāktu? Nepieciešami taču bija ietekmēt ļaudis, iekarot simpātijas un beidzot nodrošināt sev balsis! Vai tad viss nebija pērkams — kā cilvēki, tā arī viss pārējais, vieni ar cēliem vārdiem, citi ar labvēlību vai naudu un vairāk vai mazāk liekulīgām dāvanām. Un, ja ari pieņemtu, ka viņi mazliet par tālu aizgājuši kukuļo-

šanā, ka zināmos krāpnieciskos darījumos pietrūcis apdoma, vai tad bija prātīgi sacelt tādu troksni, vai tad stipra valdība jau aiz patriotisma vien, pat aiz vienkāršas pieklājības sajūtas nemēģinātu šo skandālu izbeigt?

— Nu, protams, jums ir tūkstošreiz taisnība! — sauca Monferāns, — ak, ja es būtu noteicējs, tad gan jūs noskatītos skaistās, pirmklasīgās bērēsi

Pamanījis, ka Divijārs neizpratnē cieši raugās viņā, pārsteigts par pēdējiem vārdiem, Monferāns atsāka ar īpatno smaidu:

— Bet diemžēl es neesmu noteicējs, gribēju vienīgi ar jums mazliet pārrunāt pašreizējo stāvokli un tāpēc atļāvos jūs traucēt.,. Baru, kurš tikko aizgāja, man likās nelabā omā.

— Jā, es viņu nupat satiku, viņam reizēm ir visai īpatnējas idejas ...

Barons sevi pārtrauca, lai pateiktu:

— Jūs zināt, ka Fonsēgs ir šeit, priekšistabā. Viņš grib ar jums salabt, lieciet taču viņu ievest. Viņš nebūs šeit lieks, tas ir virs, kas var dot labu padomu, un bieži vien pietiek ar viņa laikrakstu, lai gūtu uzvaru.

— I<ā, Fonsēgs ir šeit? — iesaucās Monferāns. — Es nekā vairāk nevēlos kā paspiest viņam roku. Visas vecās nesaskaņas jau aizmirstas. Ak dievs, es nemaz neturu ļaunu prātu!

Durvju sargs ielaida Fonsēgu, salabšana norisa gluži vienkārši. Viņi bija pazīstami kopš tā laika, kad mācījās koledžā savā dzimtajā Korēzā, un kopš desmit gadiem viņi vairs nerunāja viens ar otru kāda atbaidoša notikuma dēļ, kura sīkumus neviens nezināja. Bet mēdz taču būt brīži, kad miroņi jāaprok, lai attīrītu lauku jaunai kaujai.

— Cik jauki, ka tu pirmais atnāci pie manis! Tātad viss izbeigts, tu vairs nedusmojies uz mani?

— Ak nē! Kādēļ kašķēties, ja mūsu interesēs ir saprasties.

Bez jebkādiem tālākiem paskaidrojumiem visi pievērsās galvenajam jautājumam, un apspriede sākās. Kad Monferāns pastāstīja, ka Baru izlēmis atzīties un paskaidrot savu rīcību, abi pārējie izbrīnā iesaucās. Tā bija garantēta krišana, bet viņu noteikti atrunās, tādu muļķību taču neviens nekad nedara. Pārrunāja par visiem iedomājamiem līdzekļiem, lai glābtu apdraudēto ministriju, jo tieši tā bija Monferāna vienīgā vēlēšanās. Viņš pats, lai gan lūpu kakliņos vidēja viltīgs smīns, centās meklēt ceļus, kā glābt no nepatikšanām savus kolēģus un sevi pašu. Beidzot viņš šķita uzvarēts, viņš vairs nelauzīja galvu.

— Ak, nav ko runāt, ministrija ir pagalam.

Abi pārējie saskatījās, viņus māca bailes, ka Āfrikas dzelzceļu afēras izskatīšana jāuztic jaunajam ministru kabinetam. Viņona kabinets, bez šaubām, gribēs parādīt savu godīgumu.

— Bet ko tad lai mēs darām?

Sai mirklī atskanēja telefona zvans un Monferāns sniedzās pēc klausules.

— Atļaujiet, lūdzu?

Brīdi viņš klausījās, runāja, bet no viņa atbildēm un īsajiem jautājumiem nevarēja nekā izlobīt par ziņojumu, ko viņš saņēma. Runātājs bija drošības policijas priekšnieks, kurš turēja solījumu un vēstīja, ka vīrs Buloņas mežā atkal atrasts un vajāšana būs diezgan nogurdinoša.

— Lieliski! Neaizmirstiet manus rīkojumus!

Tad Monferāns, kura plāns bija pakāpeniski izstrādājies un Saivā drošā aresta gaidās nostiprinājies, atgriezās plašā kabineta vidū un sāka lēnām staigāt šurpu turpu, runādams parastajā vaļsirdībā:

— Ko lai dara, mani draugi, man vajadzētu būt noteicējam! Ak, ja es būtu noteicējs!... Izveidotu izmeklēšanas komisiju, jā, tā, lūk, ir pirmklasīgas bēres šādām nelietīgām afērām! Es pat nedomātu atzīties, bet raditu izmeklēšanas komisiju. Un varat būt droši, drīz vien briesmīgā vētra būtu garām.

Divijārs un Fonsēgs kļuva priecīgāki. Izdevējs gandrīz uzminēja Monfcrāna plānu, jo labi viņu pazina.

— Paklau, ja ministrija krīt, tas taču nenozīmē, ka tu krīti līdz ar citiem. Ministru kabinetu var «salāpīt», ja atsevišķas tā daļas ir labas.

Monferāns, kļuvis nemierīgs, ka tam redz cauri, atvai-. rijās.

— Nē, nē, mans mīļais, šo spēlīti es nespēlēšu. Visiem jābūt solidāriem, pie velna!

— Ko tu iedomājies, solidāriem! Taču ne ar vientiešiem, kas labprātīgi grib slīcināties! Turklāt mums citiem tu esi vajadzīgs, tāpēc mums ir atļauts tevi glābt arī bez tavas piekrišanas... Vai ne, mīļais baron?

Monferāns, nebilstot vairs ne vārda, nogaidīdams apsēdās, bet Divijārs, no jauna savas kaisles sagrābts, un, atceroties Baru vilcināšanos, iededzies dusmās, iesaucās, savukārt pieceldamies:

— Bet, protams, ja ministrijai jākrīt, lai tad tā krīt!... Ko var gaidīt no ministrijas, kurā sēd tāds Taburo? Vecs, novārdzis profesors bez jebkādas autoritātes, kurš ieradies no Grenobles un ne reizi nav kāju spēris teātrī, — un tādam uztic teātri! Dabiski, ka viņš izdara aplamības citu pēc citas.

Monfcrāns, kuram bija zināmas Silviānas un barona attiecības, palika nopietns, mirkli uzjautrinājās par iedornu Divijāru mazliet pakaitināt.

— Taburo tomēr ir universitātes lektors, mazliet aprobežots un vecmodīgs, bet viņš labi iederas Tautas izglītības ministrijā, tur viņš ir savā vietā._

— Lieciet nu mani mierā, mans dārgais! Man liekas, jūs tomēr esat gudrāks, jūs taču neaizstāvēsiet Taburo, kā to dara Baru ... Ir jau taisnība, es piešķiru lielu nozīmi Silviānas debijai. Meitene īstenībā ir |oti jauka, un viņai ir liels talants. Vai tad tiešām arī jūs būsiet pret viņas debiju?

— Es, ak dievs, nē! Skaista meiča uz skatuves sagādā ļaudīm prieku, par to esmu pārliecināts... Bet tad taču Izglītības ministram vajadzētu būt tādam cilvēkam, kas domā tāpat kā es.

Parādījās atkal viņa viltīgais smīns. Par to, lai nodrošinātu sev Divijāra un viņa visvareno miljonu atbalstu, nebija jāuztraucas — tikai jānodrošina šīs meičas debija! Viņš pagriezās pret Fonsēgu, it kā padomu prasīdams. Tas, izjuzdams šī jautājuma svarīgumu, nopietni pārdomāja, meklēdams piemērotu kandidātu.

— Izglītības ministrijai vispiemērotākais būtu kāds senators ... Es tomēr nezinu neviena, absolūti neviena, kas atbilstu attiecīgām prasībām. Tam jābūt cilvēkam ar plašiem uzskatiem, parīzietim, kura iecelšana neradītu pārāk lielu izbrīnu... Varbūt vienīgi Doverņs.

Monferāns pārsteigts iesaucās.

— Kas tas tāds par Doverņu?... Ak, jā, Doverņs, senators no Dižonas. Bet viņš taču nekā nesaprot no universitātes, viņš ir pilnīgi nepiemērots šim amatam.

— Velns parāvis, es meklēju ... — iesaucās Fonsēgs. — Doverņs ir izskatīgs, liela auguma, gaišmatis, reprezentabls. Un turklāt, ziniet, viņš ir neizsakāmi bagāts, viņam ir visai glīta, jauna sieva, kas arī nav par ļaunu, un viņš vienmēr rīko īstus svētkus savā dzīvoklī Senžer-inēna bulvārī.

Fonsēgs pats, Doverņa vārdu minēdams, sākumā bija šaubījies. Bet pamazām šī izvēle šķita viņam īsts atradums.

— Pagaidiet, es atceros, ka Doverņs jaunībā sarakstījis lugu, kuru izrādīja Dižonā, tas bija viencēliens dzeja. Dižona ir literāra pilsēta, un tas tūlīt piedod tam, kas parzina daiļās mākslas, mazliet pievilcības. Bez tam — divdesmit gadus viņš nav soli tur spēris, ir īsts parīzietis, kas apgrozās visās sabiedrības aprindās. Doverņs darīs visu, ko no viņa prasīs. Es saku jums, tas ir vīrs, kas mums vajadzīgs.

Divijārs paskaidroja, ka viņu pazīstot un uzskatot par loti piemērotu. Patiesībā taču gluži vienalga, viņš vai kāds cits!

— Doverņs, Doverņs, — atkārtoja Monferāns. — Mans dievs, jā, iespējams, ka viņš bus labs ministrs, — atbalstīsim Doverņu!

Bet pēkšņi viņš skaļi iesmējās.

— Tatad mēs pārgrupēsim ministru kabinetu, lai šī piemīlīgā dāma tiek Komēdijā! Silviānas kabinets... Nu, un ko iesākt ar pārējiem portfeļiem?

Viņš jokoja, zinādams, ka jautrība bieži paātrina svarīgu jautājumu atrisināšanu. Un tiešām, viņi nemitējās spriest priecīgā noskaņā, kas būtu darāms, ja nākamā ritā ministrija tiktu gāzta. Noteikti viņi neizlēma, bet plāns bija gatavs — ļaut, lai Barū tiek gāzts, varbūt pat veicināt viņa krišanu, un tad izvilkt Monferānu no duļ-ķēm. Ministram, protams, bija nepieciešami šie abi sabiedrotie, jo baronam piederēja finansiālā vara, bet «Globusa» izdevējs varēja noorganizēt kampaņu Monferāna labā; savukārt baņķierim un Fonsēgam, nemaz nerunājot par Silviānas jautājumu, viņš bija nepieciešams kā valstsvīrs ar spēcīgu tvērienu, kurš apsolījis apslāpēt Āfrikas dzelzceļu skandālu, ieceļot no saviem piekritējiem izveidotu izmeklēšanas komisiju. Drīz vien starp trim vīriem valdīja pilnīga saskaņa, jo nekas tā netuvina cilvēkus kā kopīgas intereses, bailes un apziņa, ka tie ir ārkārtīgi nepieciešami cits citam. Kad Divijārs pēc tam ierunājās par Diteila lietu, par jauno dāmu, kuru tas ieteica, ministrs atbildēja, ka šis jautājums esot nokārtots. Patīkams jauns cilvēks šis Diteils, kaut tikai tādu būtu vairāk! Vienojās arī, ka Seņē nākamais znots dabūs vietu. Sim nabaga Seņē, kas bija tik padevīgs, gatavs vienmēr pakalpot un izpildīt kādu uzdevumu, gan bija ļoti grūta dzīve ar savām četrām sievietēm!

— Tātad izlemts!

— Izlemts!

— Izlemts!

Monferāns, Divijārs un Fonsēgs spēcīgi paspieda cits citam roku.

Pavadīdams abus līdz durvīm, ministrs pamanīja priekštelpā prelātu smalkā sutanā ar violetu apmali; prelāts, kājās stāvēdams, tērzēja ar priesteri.

Ministrs iztapīgi steidzās pie viņa, un viņa sejā jautās izmisums.

— Ak, monsenjor Martā, jūs gaidījāt!... Nāciet iekšā, nāciet tūlīt iekšā.

Ļoti pieklājīgi bīskaps noraidīja aicinājumu.

— Nē, nē, abats Fromāna kungs bija pirms manis, pieņemiet viņu pirmo.

Monferānam vajadzēja padoties, viņš ielaida priesteri, kas ilgi neuzkavējās. Ministrs, kurš pret garīdzniecības pārstāvjiem vienmēr izturējās ar diplomātisku atturību, šoreiz tūlīt sāka runāt par Bartēsa lietu. Pjērs bija gaidījis priekštelpā divas stundas, pavadīdams tās bailēs, jo vienīgais pieņemamais izskaidrojums saņemtajam uzaicinājumam bija doma, ka policija ir atklājusi, ka brālis Gijoms atrodas pie viņa. Kas tagad notiks? Kad Pjērs izdzirdēja ministru runājam par Bartēsu un paskaidrojam, ka valdībai būtu patīkamāk apzināties, ka Bartēss aizbēdzis, nekā lieku reizi to alka! ieslodzīt cietumā, viņš mirkli apmulsa, nekā nesaprazdams. Kā policija, kura bija atradusi leģendāro sazvērnieku mazajā namā Neijī, kā gan tā nezināja, ka tur slēpās Gijoms? Tas bija slaveno policistu aizmāršīgās viszinības paraugs.

— Ko ministra kungs vēlas no manis? Es īsti nesapratu.

— Mans dievs, abata kungs, es visu atstāju jūsu gudrībai. Ja šis vīrs četrdesmit astoņu stundu laikā atradīsies vēl jūsu mājā, mums viņš būs jāapcietina, kas mums būtu ļoti žēl, jo mēs taču zinām, ka jūsu namiņš ir visu tikumu miteklis... Dodiet viņam padomu atstāt Franciju. Viņam netiks likti šķēršļi.

Monferāns ātri izvadīja Pjēru priekštelpā. Tad viņš smaidīdams, zemu klanīdamies, teica:

— Monsenjor, esmu gatavs jums pakalpot... Nāciet, nāciet, lūdzu, kabinetā.

Prélats, kurš jautri tērzēja ar Divijāru un Fonsēgu, paspieda tiem roku, tāpat ari Pjēram. Šorīt viņš bija neizsakāmi laipnā noskaņojumā, jo viņu spārnoja vēlēšanās iekarot visas sirdis. Viņa dzīvās, melnās acis smaidīja un skaistā seja ar pareizajiem, stingrajiem vaibstiem staroja pašmīlā. Viņš cēli iesoļoja ministra kabinetā, nesteigdamies, ar mierīgu uzvarētāja smaidu.

Tukšajā ministrijā tagad nebija vairs neviena kā tikai Monfcrāns un monsenjors Martā, kas bija ieslēgušies un tērzēja bezgala ilgi. Varēja domāt, ka prelāts cenšas iegūt deputāta mandātu. Viņš tomēr tēloja daudz ievērojamāku un augstāku lomu: viņš vadīja un valdīja, pats paliekot ēnā, un bija Vatikāna politikas dvēsele Francijā. Vai tad Francija vēl joprojām nebija baznīcas vecākā meita, vienīgā lielā nācija, kas spētu pāvestam kādudien atdot atkal viņa varenību? Monsenjors bija atzinis republiku, sprediķoja tuvināšanos valstij, un parlamentā viņu uzskatīja par jaunās katoliskās grupas iedvesmotāju. Un Monfcrāns, kuru pārsteidza jaunā virziena ietekme, misticisma reakcija, kura lielījās, ka aprakšot zinātni, izkusa laipnībā; kā jau vīrs ar stipru dūri, viņš izmantoja visus spēkus, ko tam sniedza gadījums, lai gūtu uzvaru.

IV

Sīs pašas dienas pēcpusdienā Gijomu pārņēma tik lielas ilgas pēc svaiga gaisa un plašuma, ka Pjērs piekrita doties ar viņu garākā pastaigā Buloņas mežā, kas atradās netālu no viņu namiņa. Atgriezies no ministrijas, viņš brokastojot stāstīja brālim, kādā veidā valdība atkal izlēmusi atbrīvoties no Nikolā Bartēsa; abi bija noskumuši, jo viņi nezināja, kā lai vecajam vīram to pasaka, un viņi nosprieda padomāt līdz vakaram, kā mīkstināt šo skumjo vēsti. Pastaigājoties viņi to pārrunās. Un tad, kādēļ vēl ilgāk slēpties, kādēļ neuzdrošināties iziet šai pirmajā pastaigā, kad acīmredzot nekas Gijomam nedraudēja? Abi brāļi iegāja mežā caur Šablona vārtiem, kas atradās vistuvāk.

Bija pēdējās marta dienas, Buloņas mežs sāka zaļot, bet zaļums bija tik maigs, ka vieglās lapiņu galotnītes caur biezajiem krūmājiem šķita kā blāvas sūnas, kā bezgala smalkas mežģīnes. Ilgstošās lietus gāzmas, kas nebija mitējušās naktī un no rīta, bija pārstājušas, debesis tomēr saglabāja maigu, pelnu pelēku nokrāsu, un atdzimstošais, mitruma piesātinātais mežs nekustīgajā, rēnajā gaisā dvesa tik burvīgu svaigumu kā bērnības dienu bezvainiba. Vastlāvju ceturtdienas svinības bija aizvīlušas lielo pūli uz Parizes centru, kur norisa karnevāla ratu izbrauciens, jo Buloņas meža alejās redzēja vienīgi jātniekus, atsevišķas ekipāžas un pastaigā iznākušas skaistas dāmas, kuras bija izkāpušas no saviem lando un divvietīgajām karietēm; dāmām sekoja lentēm greznojušās aukles, nesdamas zīdaiņus mežģīņu apmetnīšos, te bija sastopama augstāko aprindu elegantā publika, un šādās dienās vienkāršie ļautiņi šeit nemaz nerādījās. Tikai retumis bija manāmas dažas kaimiņu kvartālu pilsonisko aprindu sievietes, kas sēdēja uz soliem biezokņos, strādādamas rokdarbus un uzmanīdamas savus bērnus, kas rotaļājās turpat netālu.

Pjērs un Gijoms novirzījās pa Lonšāna aleju un sasniedza Madrides ceļu pie ezeriem. Tur viņi nogriezās dziji mežā, soļodami gar mazās Lonšāna upītes krastu. Viņi bija nodomājuši sasniegt ezerus, apiet tiem apkārt un atgriezties mājup caur Maijo vārtiem. Tomēr mežiņā, kuru tie šķērsoja šai burvīgajā pavasara atmodas rītausmā, valdīja tāds miers un apburoša vientulība, ka viņi padevās alkām mirkli baudīt šo brīnišķīgo atpūtu. Krituša koka stumbrs aizvietoja solu, un viņiem šķita, ka tie atrodas tāla, īsta meža biezoknī. Gijoms, iznācis no sava ilgā, labprātīgā gūsta, ieslīga sapņos par šo īsto mežu. Ak, brīve un plašums, dzīvinošais gaiss, kas zaros san, visa šī bezgalīgā pasaule, kurai jākļūst par cilvēka neatsavināmu īpašumu! Pār viņa lūpām pārslīdēja Bartēsa, mūžīgā cietumnieka vārds. Viņš nopūtās, jo kļuva tik skumji. Viena vienīga, savā brīvībā ierobežota cilvēka moku pietika, lai saindētu prieku par svaigo, dzidro gaisu, kuru elpot bija tik viegli.

— Ko tu Bartēsam teiksi? Viņš taču ir jābrīdina. Trimda tomēr labāka nekā cietums.

Pjērs izmisis nenoteikti pamāja.

— Jā, jā, es viņu brīdināšu. Bet cik smaga man sirds!

Sai mirklī nomaļajā, vientulīgajā meža stūrītī, kurā viņi

varēja sapņot, ka atrodas pasaules galā, iznira dīvaina parādība. Pēkšņi no biezokņa izlēca cilvēks un ātri paskrēja tiem garām. Tas noteikti bija cilvēks, bet tik nepazīstams, dubļiem notašķīts, briesmīgā izskatā, ka to varēja noturēt arī par kādu zvēru, par suņa vajātu rneža-cūku. Mirkli viņš šķita vilcināmies, samulsis nonāca pie strauta un bridi skrēja gar tā krastu, bet, kad kļuva dzirdami soļi un aizkusušu cilvēku elpa, viņš iebrida ūdenī, kas sniedzās viņam līdz gurniem, izlēca pretējā krastā un nozuda egļu puduri. Gandrīz vienlaikus parādījās parka sargi policistu pavadībā, kas aizskrēja gar strauta krastu un nozuda tālumā. Tās bija cilvēka medības, kas norisa šajā maigajā lapu plauksmē, — tās bija slepenas un niknas medības, bez sarkaniem kamzoļiem un skanošām ragu fanfarām.

— Droši vien kāds dīkdienis, — murmināja Pjērs. — Ak, nelaimīgais!

Gijoms savukārt bezcerīgi pamāja.

— Vienmēr žandarmi un cietums! Cita sociāla skola vēl joprojām nav atrasta.

Bet cilvēks tur lejā mežā joņoja bez mitas. Saivā pagājušajā naktī straujā skrējienā bija sasniedzis Buloņas mežu un tādējādi izbēdzis sekojošiem policistiem, viņam ienāca prātā doma aizzagties līdz Dofina vārtiem un tur nokāpt nocietinājumu grāvī. Viņš atcerējās, ka bija kādreiz pavadījis dažas bezdarba dienas šai noslēptajā stūrī, kur nekad nebija sastapis neviena cilvēka. Tiešām, nebija citas noslēgtākas, krūmiem iežogotas, ar lielu zāli aizaugušas patvēruma vietas. Dažas zināmas vietiņas grāvī, lielā mūra kaktos bija ligzdas klaidoņiem un mīlas pārīšiem. Saivā, līzdams pa vistumšāko ērkšķu un efeju biezokni, drūmajam lietum līstot, laimīgā kārtā uzdūrās kādai palielai bedrei, kas bija piebirusi sausām lapām, kurās viņš ierakās līdz pat zodam. Odens lāses pilēja no viņa, jo viņš, pa tumsu taustīdamies, bija rāpus virzījies uz priekšu, slīdēdams pa krauju dubļiem. Sausās lapas viņam bija necerēts atradums, tā bija sega, zem kuras viņš varēja mazliet apžāvēties un atpūsties no trakā skrējiena caur nemīlīgo tumsu. Lietus nepārstāja līt, bet tagad tas slapināja vienīgi galvu, un beidzot bēgli pārņēma trulums, viņš it kā sastinga un lietus gāzmā aizmiga smagā miegā. Kad viņš atkal atvēra acis, bija jau gaišs, droši vien ap sešiem rītā. Lietus beidzot bija sausās lapas izmērcējis, un Saivā gandrīz vai peldēja ledainā mitrumā. Tomēr viņš palika guļam, juzdamies šeit patvēries no vajātājiem, kas droši vien dzina viņam pēdas. Šeit viņu neviens policists nevarēja atrast, viss augums bija aprakts, pat puse galvas pazuda zem brikšņiem. Viņš nekustējās, skatīdamies, kā kļuva aizvien gaišāks.

Aptuveni pulksten astoņos gāja garām policisti un sargi, pārmeklēdami nocietinājumu grāvi, bet neatrada Saivā. Kā viņš bija paredzējis, tā ari notika, lidz ar saullēktu tika organizētas medības un viņu vajāja atkal. Nabaga vīra sirds stipri pukstēja, viņš jutās satraukts kā meža-zvērs, ko ielenkuši mednieki. Bija tā gadījies, ka viņa slēptuve atradās tieši lejpus žandarmērijas kazarmām un trokšņi atplūda pie viņa no vaļņa otrās malas. Neviens vairs negāja garām, neredzēja vairs nevienas dzīvas dvēseles, pat zāle nečabēja. Vienīgi no tāluma atlidoja Bulo-ņas meža rīta gaitu balsis — riteņbraucēja zvaniņa šķindas, zirgu rikši, ratu dimas — viss, kas pauda laimīgo, no svaigā gaisa apskurbušo Parīzes dižciltigo aprindu laiskumu.

Laiks ritēja, pienāca devītā, desmitā stunda. Kopš lietus bija pārstājis līt, Saivā necieta vairs tik ļoti no aukstuma, viņu glāba naģene un biezais mētelis, kurus tam bija iedevis mazais Matīss. Bet viņu atsāka mocīt izsalkums, dedzinošas sāpes urbās vēderā un briesmīgi krampji lauzīja ķermeni, it kā ribas būtu iežņaugtas svina stīpās. Jau divas dienas viņš nebija nekā ēdis, un arī vakarvakarā bija izbadējies, kad no Matīsa pieņēma glāzi alus. Tagad viņš bija nolēmis nogaidīt šeit līdz naktij, tad pa tumsu aizlīst līdz Buloņai un atstāt mežu, izslīdot pa caurumu žogā, kuru viņš labi pārzināja no šīs puses. Nē, viņš vēl nebija tiem rokās! Viņš mēģināja atkal aizmigt, bet nespēja, jo mocījās pārlieku. Pulksten vienpadsmitos viņam sāka zust samaņa un likās, ka jāmirst. Viņu pārņēma niknums, un pēkšņi nevaldāma izsalkuma varā ar vienu lēcienu viņš izmetās ārā no savas lapu slēptuves, še nevarēja vairs palikt, viņš taču gribēja kaut ko ēst, kaut arī būtu jāzaudē brīvība un dzīvība! Pulkstenis tieši nosita divpadsmit.

Tikko Saivā bija grāvi atstājis, viņš nokļuva milzīgā plašumā, Mjetas apkārtnes pļavās. Viņš šķērsoja pļavas, auļodams kā vājprātīgs, instinktīvi virzīdamies uz Buloņu, it kā nojauzdams, ka tur ir vienīgā vieta, kur var izkļūt no meža. Tas patiešām bija brīnums, ka neviens neredzēja vīru, kas skrēja kā neprātīgs. Kad viņam bija izdevies sasniegt kokus un mesties biezoknī, viņš sāka aptvert savu pārdrošību, neprātu, kādu bija izdarījis bēgdams. Saivā nodrebēja, picplaka pie zemes starp irbulenēm, nogaidīdams dažas minūtes, lai būtu drošs, ka policijas aģenti nav aiz muguras. Tad viņš turpināja ceļu lēnām un apdomīgi, piesardzīgiem skatieniem vērdamies visapkārt un ar apbrīnojamu nojausmu klausīdamies vēja pūsmā, vai nedraud briesmas. Viņš domāja izkļūt no šejienes starp augšējo ezeru un Oteijas hipodroma laukumu. Bet turp veda viena vienīga plata, koku ietverta gatve, pa kuru vajadzēja pārvietoties ar izcilu veiklību, izvairoties no atklātām vietām, vajadzēja slēpties aiz vismazākā koka stumbra, aiz vissīkākajiem krūmu ceriņiem, un doties uz priekšu varēja tikai tad, ja labi izpētīta apkārtne. Ieraugot tālumā sargu, viņš izjuta spējas bailes un vairāk nekā ceturtdaļstundu slēpās aiz krūmiem, pie zemes pieplacis. Līdzko viņš ieraudzīja tukšu fiakru vai nejauši iemaldījušos klejotāju, tā tūlīt apstājās. Viņš uzelpoja, kad otrpus Mortemāra uzkalna beidzot varēja ielīst biezoknī, kas atradās starp Buloņas ceļu un Scnklū gatvi. Briksnājs šeit ir ļoti biezs, viņam atliek tikai iet pa to, lai, šādi paslēpts, sasniegtu izeju, kura šķita esam tuvu. Viņš jutās glābts.

Te pēkšņi metru trīsdesmit attālumā Saivā ieraudzīja nekustīgi stāvam sargu, kas aizsprostoja viņam ceļu. Viņš metās pa kreisi, bet ieraudzīja tur otru nekustīgi stāvošu sargu, kurš šķita gaidām viņu. Sargi, sargi visur, ik pa piecdesmit soļiem, bija izvilkts vesels kordons kā cilpairis tīkls. Taču visļaunākais bija tas, ka tie viņu droši vien pamanījuši, jo viņš sadzirdēja klusus svilpienus, kas skanēja kā ūpja brēciens un atkārtojās arvien tālāk un tālāk. Beidzot mednieki bija uz īstajām pēdām, visa piesardzība bija lieka, atlika vienīgi pēdējais glābiņš — bēgt. Saivā to izjuta tik skaidri, ka pēkšņi sāka atkal skriet, pārlēkdams šķēršļiem un skriedams starp kokiem bez bailēm, vienalga, vai to kāds redz un dzird. Trijos lēcienos viņš šķērsoja Scnklū gatvi un metās biezajā mežā, kas aizstiepjas gar šo gatvi un Karalienes Margeritas aleju. Šeit krūmājs ir vēl biezāks, tas ir visdziļākais meža biezoknis un vasarā īsta zaļlapota jūra, kur viņam tiešām būtu izdevies pazust, ja koki būtu salapojuši. Mirkli viņš juta, ka ir viens, un apstājās, satraukti klausīdamies. Sargi vairs nebija ne redzami, ne dzirdami, vai tic būtu nomaldījušies un pazaudējuši pēdas? No jaunās lapotnes lija lejup kluss, bezgala maiguma pilns miers. Taču tad pēkšņi atskanēja atkal tie paši apslāpētie svilpieni, zari brikšķēja un Saivā atsāka savu neprāta skrējienu taisni uz priekšu, viņš skrēja, pats nezinādams kurp. Aizskrējis līdz Karalienes Margeritas alejai, viņš ieraudzīja policistu ķēdi, kas aizsprostoja viņam ceļu. Viņš strauji pagriezās un, neiziedams no biezokņa, metās skriešus visgarām alejai. Tagad viņš attālinājās no Buloņas un skrēja atkal pa savām pēdām atpakaļ. Viņa izmocītajā, arvien vairāk mulstošajā prātā neskaidri veidojās pēdējais glābšanās plāns: šādi paslēpts, viņš gribēja aizskriet līdz Madrides ceļa tumšajām birzīm un no viena koku pudura līdz otram mēģināt nokļūt līdz upes krastam. Tas bija vienīgais meža ceļš, kas veda uz Sēņu, jo viņš taču nevarēja nokļūt turp pār līdzenajiem, plašajiem hipodroma un treniņa laukumiem.

Saivā joņ«ja tālāk, vienmēr tālāk. Sasniedzis Lonšāna aleju, viņš to nevarēja šķērsot, jo arī tā bija ielenkta. Tagad bija jāatsakās no nodoma izbēgt pār Madrides ceļu uz Sēņu, viņam vajadzēja mest līkumu un pagriezties gar Katelānas pļavu. Policisti, kurus vadīja meža sargi, arvien vairāk tuvojās; Saivā juta, ka tie ielenc viņu arvien ciešāk un ciešāk. Tas bija ārprāta skrējiens bez spēka, bez elpas pāri pauguriem, lejup pa kraujām, pāri nemitīgiem šķēršļiem. Viņš lauzās caur ērkšķainiem brikšņiem, lauza režģu žogus. Trīs reizes viņš pakrita, jo kājas sapinās iežogojuma dzelzs stieplēs, kuras viņš nebija pamanījis; lai gan viņš bija iekritis nātrēs, viņš piecēlās un, nejuzdams svelošo dedzināšanu, skrēja atkal, viss vienās asinīs, it kā viņu dzītu uz priekšu neredzama pletne. Tādu viņu redzēja garām paskrējām Gijoms un Pjērs — nepazīstamu, bailes iedvesošu ielecam mazajā, duļķainajā strautā kā zvēru, kas, mezdamies ūdenī, cer paglābties no vajātājiem suņiem. Mānīgs sapnis viņam uzmācās, ka sala ezera vidū varētu būt neaizskarams patvērums, ja viņš to sasniegtu. Viņš sapņoja nokļūt turp peldus, tā, ka neviens viņu tur neieraudzītu, lai tad tur nepamanīts, no visām vajāšanām pasargāts, ieraktos zemē. Tā viņš traucās tālāk, arvien tālāk. Tad sargi atkal piespieda viņu griezties atpakaļ, viņam bija jātraucas augšup kalnā, jāatgriežas pie krustojuma, šaudoties šurpu turpu gar ezeriem, un mazpamazām viņu atvirzīja atpakaļ pie nocietinājumu sienas, no kurienes viņš bija sācis savu skrējienu. Pulkstenis bija aptuveni trīs. Jau ilgāk nekā divarpus stundas viņš skrēja un skrēja.

Parādījās ar irdenu granti klata jātnieku aleja. Saivā skrēja, cik jaudāja, tai pāri, iestigdams lietus gāzmu iz-miekšķētajā zemē. Aiz alejas atradās mazs, koku zariem aizsegts celiņš, viena no burvīgajām, līdzīgi šūpulim aizēnotajām mīlas takām, pa kuru viņš varēja iet diezgan ilgi, no skatieniem pasargāts un jaunu cerību spārnots. Bet šis ceļš aizveda pie kādas no tām briesmīgajām, plašajām, taisnajām avēnijām, pa kuru šai rēnajā, it kā plīvurā tītajā pēcpusdienā traucās riteņbraucēji, ekipāžas, visa elegantā augstākā sabiedrība. Saivā atgriezās brik-snājā, no jauna uzdūrās sargiem, un viņam zuda virziena izjūta, pat jebkāda dorna gaisa, viņš bija vairs tikai neapzinīgs, inerces vadīts ķermenis, vajātāju šurpu turpu mētāts un šūpots, katru mirkli dzinēju lenkts arvien ciešāk un ciešāk. Nekā viņā vairs nebija, vienīgi dziņa skriet, skriet bez mitas, ātrāk un ātrāk. Viņa acu priekšā zibēja uz visām pusēm vedošie krustceli; viņš šķērsoja lielu pļavu, kur spilgtajā gaismā apžilba. Tad pēkšņi viņš juta vajātāju elpas kveldi uz sava kakla, viņam uz pēdām bija okšķeri, kas, šķiet, bija gatavi viņu saplosīt. Skanēja kliedzieni, kāda roka gandrīz viņu satvēra. Pavisam tuvu bija dzirdama pūļa mīņāšanās; vesels bars metās viņam pakaļ mežonīgā skrējienā. Pēdējā spēku piepūlē Saivā lēca, piecēlās un ieraudzīja, ka bija atkal viens klusajā jauno lapiņu zaļumā, bet viņš skrēja un skrēja.

Tās bija beigas. Saivā paklupa un tikko nepakrita. Pārgurušās kājas nenesa vairs viņu, no ausīm tecēja asinis un putas klāja lūpas. Skaļi, strauji elpas vilcieni cilāja ribas, šķita, viņa sirds stiprie puksti tās tūlīt salauzīs. Odens un sviedri lija, dumbras notašķīts, tramīgs, izsalkuma mocīts, viņš bija nevis gurdenuma, bet bada uzveikts. Miglā, kas pamazam klājās pār neprātā spulgojošām acim, viņš pēkšņi saskatīja aiz kādas kokiem aizsegtas mājiņas atvērtās kariešu šķūņa durvis. Tuvumā nebija neviena, tikai liels, balts kaķis aizmetās sāņus. Bēglis ieskrēja šķūnī un nokrita uz salmiem starp tukšām mucām. Tikko viņš bija ieracies salmos, kad izdzirdēja strauji aizmetamies vajātājus, tie bija policisti un sargi, kas, pazaudējuši pēdas, traucās mājiņai garām nocietinājumu virzienā. Smago zābaku saceltais troksnis nebija vairs dzirdams, iestājās dziļš klusums. Saivā bija piespiedis abas rokas pie sirds, lai klusinātu tās pukstus. Nāvei līdzīgs garīgs pagurums to stindzināja, bet lielas asaras ritēja no aizvērtajiem acu plakstiem.

Pjērs un Gijoms, atpūtušies kādu ceturtdaļstundu, atsāka pastaigu; ezeru sasnieguši, tie gribēja tagad aizsoļot līdz Kaskāžu krustceļam, lai, metot līkumu otrpus ezera, nokļūtu Neijī. Ceļā uznāca stipra lietus gūzma, kas piespieda viņus patverties zem lielas, vēl kailas kastaņas zariem;

lietum pastiprinoties, viņi pamanīja aiz kuplu koku pudura mājiņu, mazu kafejnīcu-restorāuu, uz kurieni abi devās, lai paglābtos no lietus. Kādā blakus alejā stāvēja vientuļš, fiakrs, kučieris gaidīdams sēdēja filozofiskā mierā uz bukas siltajā pavasara lietutiņā. Raitiem so|iem ejot, Pjērs pēkšņi ieraudzīja sev priekšā ari steidzamies Zcraru de Kensaku, kurš tāpat gribēja patverties kafejmeā-restorā-niņā no lietus gāzmas, kas to bija pārsteigusi pastaigā. Vēlāk Pjēram tomēr likās, ka viņš maldījies, jo kafejnīcas zālē jauno cilvēku neredzēja. Si zāle, kas patiesībā bija stiklota veranda ar dažiem maziem marmora galdiņiem, bija tukša. Augšā, otrajā stāvā atradās četras vai piecas istabas, kuru durvis veda uz gaiteni. Nekas nekustējās, māja tikko bija atmodusies no ziemas miega, un te bija samanāms mitrums, kāds valda telpās, kas bijušas slēgtas no novembra līdz marta mēnesim apmeklētāju trūkuma dēj. Aizmugurē atradās zirgu stallis, kariešu šķūnis un sūnām apaugušas saimniecības ēkas, un vispār tas bija jauks stūrītis, ko dārznieki un gleznotāji drīz vien savedis kārtībā, lai skaistajās vasaras dienās te varētu satikties mīlas pārīši un priecāties pastaigā iznākušais līksmais ļaužu pūlis.

— Man gan šķiet, ka restorāns vēl nav atvērts, — sacīja Gijoms, kad bija iegājis un brīnījās par zālē valdošo dziļo klusumu.

Pjērs apsēdās pie viena no mazajiem galdiņiem.

— Mums taču atļaus šeit pagaidīt, līdz lietus pārstās. Beidzot parādījās viesmīlis. Viņš nokāpa no otrā stāva, šķita ļoti norūpējies un vandījās pa bufeti, lai paņemtu pāris mazas, sausas kūkas, kuras tad sakārtoja uz šķīvīša. Beidzot viņš abiem brāļiem atnesa divas glāzītes šartrēzi.

Augšstāvā vienā no istabām jau pusstundu Zeraru gaidīja baronese Eva Divijāra, kas bija atbraukusi fiakrā. Vakar labdarības bazārā viņi bija norunājuši satikties šeit. Te taču viņu gaidīja vissaldākās atmiņas, jo pirms diviem gadiem, viņu mīlas medus mēnesī, kad viņa vēl neuzdrošinājās iet pie Zcrāra viņa dzīvoklī, viņi bija atraduši šo paslēpto ligzdiņu un pamiklajās, pat vēl saltajās pavasara dienās tomēr šeit bija aizvadījuši brīnum jaukus brīžus! Protams, ne jau bailes, ka tiem neseko, bija pamudinājušas Evu izvēlēties šeit pēdējās satikšanās vietu viņu mirstošai mīlai, nē, viņa dzejisku, romantisku noskaņu uzplūdā cerēja rast šeit atkal savus pirmos skūpstus, kas tagad varbūt būs pēdējie. Cik apburoša bija šī paspārne lielā, aristokrātiskā meža vidū, un tikai pāris soju atstatumā atradās plašas alejas, pa kurām plūda visa Parīze! Evas maigā iemīlējusies sirds bija aizkustināta līdz asarām neremdināmās skumjās par rūgtuma pilno atrisinājumu, kuru viņa nojauta.

Viņa taču gribēja, lai līksmi mirdzētu saules stari pār jauno lapojumu, kā tas bija senās dienās. Sīs pelnu krāsas debesis, šis lietus, kas atkal lāsoja, viņu skumdināja vēl vairāk, un viņa notrīsēja. Iegājusi istabā, Eva to tikko vairs pazina, tik drūma un salta tā izskatījās ar izbalējušo dīvānu, galdu un četriem krēsliem. Ziema šeit vēl bija patvērusies, novadējies mitrums un pelējuma smaka piesātināja gaisu, kā jau nevedinātā un ilgi noslēgtā telpā. Vietām papīra tapetes bija atlupušas no sienām un nokarājās nožēlojamās skrandās. Uz parketa bija sabirušas nobeigušās mušas, un viesmīlim, lai atvērtu logu slēģus, vajadzēja nopūlēties ar bultām. Tomēr, kad viņš bija aizdedzinājis tādiem gadījumiem novietoto, ātri liesmojošo un sildošo gāzes kamīnu, telpa kļuva jautrāka un piemīlīgāka.

Eva bija apsēdusies uz krēsla, nepaceļot biezo plīvuru, kas aizsedza seju. Visa melnā tērpā un melniem cimdiem, it kā sērās par savu pēdējo mīlu, un tikai zem mazās melnās cepurītes izspraucās ārā kuplie, krāšņie gaišie mati, kas apņēma galvu kā blāvi zeltains vainags. Stalta, vingra auguma, ar slaidu vidukli un krāšņām krūtīm Eva nespēja nevienam iedvest domu, ka viņai drīz būs piecdesmit. Viņa bija pasūtījusi divas tasītes tējas, un, kad viesmīlis atnesa tēju un šķīvīti ar divām mazām, sausām kūkām, kas droši vien bija atlikušas no pagājušās sezonas, viņš atrada baronesi sēdot arvien vēl aizplīvurotu un nekustīgu. Tad viņa atkal palika viena, stinga, nogrimusi grūtsirdīgos sapņos. Viņa bija ieradusies uz satikšanos pusstundu agrāk, lai būtu pirmā, nomierinātos un nepadotos izmisuma uzplūdam. Vispār, viņa nepavisam negribēja raudāt, viņa zvērēja sev izturēties ar cieņu, sarunā būt savaldīga, kā jau sieviete, kura apzinās savas tiesības, bet nolēmusi paklausīt saprāta balsij. Kamēr Eva bija viena, viņa bija apmierināta ar savu drosmi, viņai likās, ka ir ļoti mierīga, gandrīz jau padevusies liktenim, un pārdomāja, kā viņa sagaidīs Žerāru, lai to atrunātu no precībām, kuras viņa uzskatīja par nelaimi un pārkāpumu.

Pēkšņi viņa satrūkās un sāka trīcēt. Ienāca Žerārs,

— Kā, mana dārgā, jūs esat pirmā? Un es domāju, ka esmu atnācis desmit minūtes par agru!... Un jūs bijāt tik laipna pasūtījāt tēju un sagaidījāt mani.

Žerārs jutās ļoti neveikli un arī drebēja, iedomājoties drausmīgo scēnu, kuru viņš paredzēja. Tomēr viņš izturējās ļoti korekti un piespieda sevi smaidīt, tēlodams aizrautīgu prieku, līvu redzot, kā tālajās, skaistajās mīlas dienās.

Eva bija piecēlusies un beidzot atsegusi plīvuru; uzlūkodama Žerāru, viņa stomījās:

— Jā, es atbrīvojos mazliet agrāk... Man bija bail, ka mani neaiztur... Un, lūk, es atnācu ...

Redzot, cik Žerārs bija skaists un sirsnīgs pret viņu, Eva aizmirsās un kļuva neprātīga. Visi viņas apsvērumi, visi skaistie lēmumi bija vējā. Viņu pārņēma neprātīga jūtu kvēle, Eva jutās tā, it kā atrautu gabalu viņas miesas, kad iedomājās, ka viņa taču Žerāru joprojām vēl mīl, ka grib to paturēt un nekad neatdos citai. Ārkārtīgā satraukumā viņa metās viņam ap kaklu.

— Ak, Žerār, ak, Žerār!... Es ciešu pārlieku, es nespēju, es nespēju ... Saki man tūlīt, ka tu viņu negribi precēt, ka tu viņu nekad neprecēsi!

Viņas balss aizrāvās, no acīm ritēja asaras. Ak, šīs asaras, viņa taču bija zvērējusi nekad vairs neraudāt! Asaras tomēr ritēja bez mitas, tās plūda no viņas skaistajām acīm kā dzeļošu sāpju straume.

— Mana meita, ak dievs! Tu apprecēsi manu meitu!... Viņa būs ar tevi, viņa tavās skavās šai vietā!... Nē, nē, tās ir pārāk lielas mokas! Es negribu, es negribu!

Žerārs sastinga, dzirdot šo briesmīgas greizsirdības kliedzienu, kad māte bija vairs tikai sieviete, kurai laupīja prātu sāncenses jaunība, aizritējušie divdesmit pieci gadi, kurus nevarēja vairs atgriezt. Nākot uz šo satikšanos, Žerārs bija pieņēmis visprātīgākos lēmumus, viņš gribēja panākt lūzumu drosmīgi un noteikti, godīgi, kā jau labi audzināts cilvēks, ar skaistiem, mierinošiem vārdiem. Bet viņš nebija ļauns, sirds dziļumos viņš bija gļēvi maigs, kā jau dīkdienis, un jo sevišķi nevarīgs pret sievietes asarām. Viņš mēģināja Evu mierināt, apsēdināt uz dīvāna, lai atbrīvotos no viņas skavām. Tad viņš apsēdās blakus:

— Klausieties, mana dārgā, esiet taču saprātīga. Vai ne, mēs taču esam šurp atnākuši, lai draudzīgi parunātu ... Es jums galvoju, jūs visu pārspīlējat.

Bet viņa prasīja izšķirošu atbildi.

— Nē, nē, es ciešu neizsakāmi, man tūlīt jāuzzina viss... Zvēri man, ka tu viņu neprecēsi, nekad, nekad!

Zerārs mēģināja vēlreiz izvairīties no atbildes.

— Jūs sevi mokāt, jūs labi zināt, ka es jūs mīlu.

— Nē, nē! Zvēri man, ka tu viņu neprecēsi nekad, nekad!

— Bet es taču mīlu tevi, es mīlu vienīgi tevi!

Eva kvēli apskāva viņu, spieda pie krūtīm un dedzīgi skūpstīja viņa acis.

— Vai tā ir patiesība? Tu mīli mani, vienīgi mani?... Nu, tad ņem mani, skūpsti mani, lai es jūtu, ka tu esi mans, uz visiem laikiem mans, nekad tu nepiederēsi citai!

Eva uzveica Žerāru, atdevās viņam ar tādu jūtu brāzmu, ka viņš, apskurbis pats, nespēja viņai nekā liegt, gļēvs un bezspēcīgs viņš zvērēja Evai visu, ko viņa vēlējās, atkārtoja līdz apnikumam, ka mīl vienīgi viņu un nekad neprecēs viņas meitu. Viņš aizrāvās pat līdz apgalvojumiem, ka šī mazā, trauslā meitene modinot viņā tikai līdzcietību. Vēlēdamies sevi attaisnot, viņš visu uzvēla savai labsirdībai. Eva kāri tvēra no Žerāra lūpām vārdus, priecādamās, ka viņš jūt pret viņas sāncensi tikai niecīgu līdzjūtību, un centās gūt drošu paļāvību, ka tikai viņa pati ir mūžam skaistā un iekārojamā sieviete.

Bet, kad šis kaisles vilnis bija pāri, abi palika sēžam uz dīvāna klusi un noguruši. Tos pārņēma apjukums.

— Ak, es zvēru tev, ka tādēļ es šurp nenācu, — gurdā balsī teica Eva.

Iestājās atkal klusums, Žerārs gribēja to pārtraukt.

— Vai tu negribi tasīti tējas? Tā jau ir gandrīz atdzisusi.

Eva neklausījās Žerārā. Un it kā nekas nebūtu noticis, it kā neatvairāmā izskaidrošanās tikko sāktos, viņa runāja salauztā, bezgala skumjā maigumā.

— Klausies, Žerār, tu nevari precēt manu meitu. Pirmkārt, tas būtu kaut kas neglīts, gandrīz vai asinsgrēks. Un tad tavs vārds, tavs stāvoklis... Piedod man, ka esmu tik atklāta, bet galu galā taču Jaudis teiks, ka tu sevi pārdod, tas būs skandāls tavai ģimenei un arī mums.

Viņa bija satvērusi Žerāra rokas bez dusmām, kā māte, kas meklē saprātīgus iemeslus, lai pieaugušu dēlu atturētu no nekad nelabojama pārkāpuma. Viņš klausījās noliektu galvu, izvairīdamies paskatīties Evai sejā.

— Žerār, padomā mazliet, ko teiks ļaudis. Es nemaldos,

man nav ilūziju, es zinu, ka starp tavām augstākajām aprindām un mums ir bezdibenis. Mēs varam būt cik bagāti būdami, — nauda padziļina vēl šo plaisu. Tas bija veltīgi, ka es pārgāju kristietībā, mana meita tomēr joprojām ir ebrejietes meita... Ak, manu Žerār, esmu tik lepna uz tevi, man ļoti sāpēs sirds, ja tu ar šīm precībām sevi pazemosi, ja naudas dēļ sevi aptraipīsi, apprecoties ar kroplīti, kas nav tevis cienīga, kuru tu nevari mīlēt!

Žerārs pacēla acis un raudzījās viņā samulsis un lūgdamies, jo gribēja izbeigt šo nepatīkamo sarunu.

— Bet es taču tev zvērēju, ka mīlu vienīgi tevi, ka neprecēšos nekad! Tas ir izbeigts, nemocīsim vairs viens otru.

Mirkli viņu skatieni sastapās un izteica visu, kas vēl bija neizrunāts, pagurumu un ciešanas. Evas acu plaksti, nožēlojamie sarkanie plaksti pēkšņi plankumiem klātajā, novecojušajā sejā pieriesās asarām, kas ritēja pār trīsošajiem vaigiem. Viņa atkal raudāja ilgi un klusi.

— Manu nabaga Žerār, manu nabaga Žerār... Ak, es tagad esmu tev kā nasta. Nesaki nē, es jūtu, ka esmu smaga nasta, ka esmu šķērslis tev dzīvē, ka atnesīšu tev nelaimi, ja ietiepšos un aiz spītības paturēšu tevi.

Viņš gribēja iebilst, bet Eva lika viņam klusēt.

— Nē, ne, viss ir izbeigts starp mums... Es kļūstu neglita... tās ir beigas... Un tad, paliekot pie manis, tev nebūs nekādas nākotnes. No manis tev nebūs nekāda labuma, tu man dod visu sevi, es tev nedodu nekā pretī... Bet ir taču pienācis laiks atrast savu vietu dzīvē. Tavos gados vairs nevar dzīvot nenodrošināts, bez sava mājas pavarda, un būtu zemiski no manis, ja es gribētu būt traucēklis tavai laimei, gribētu pieķerties tev un izmisumā raut tevi dzelmē līdz ar sevi.

Viņa nemitējās runāt, nenovērsdama acis no Žerāra, skatīdamās uz viņu caur asarām. Tāpat kā viņa māte, Eva saprata, ka viņa skaistā, vīrišķīgā āriene slēpa vārgulību, pat slimīgumu, un arī tāpat kā māte sapņoja nodrošināt viņa dzīvi, lai viņam būtu mājīgs kaktiņš, kur, likteņa sargāts, viņš varētu nodzīvot līdz sirmam vecumam. Eva taču mīlēja Žerāru tik ļoti, vai tad šis dziļais īstas mīlas maigums nespēja pacelties līdz upurim, līdz sevis ziedošanai? Pat skaistas, dievinātas sievietes savtīgumā viņa atrada atteikšanās ieganstus, lai mīlas rudeni nesagan-dētu ar satraucošām drāmām. Visus šos vārdus viņa teica kā bērnam, kura laimi grib nodibināt, samaksājot par to ar savu; Žerārs klausījās nekustīgs, no jauna acis nolaidis, nebilzdams ne vārda, juzdamies laimīgs, ka Eva pati nolēmusi nokārtot viņa dzīvi pēc sava prāta.

— Es nešaubos, — viņa turpināja, tagad sākdama pati aizstāvēt šīs pretīgās precības. — Kamila tev atnesīs visu to, ko es tev vēlu, visu, ko es sapņos tev dodu. Pats par sevi saprotams, ka kopā ar viņu tava dzīve būs bagāta, nodrošināta... Bet, runājot par mūsu attiecībām, ak, mans dievs, ir taču tik daudz visādu piemēru! Es to nesaku tāpēc, ka gribu attaisnot mūsu pārkāpumu, bet es varētu minēt vismaz divdesmit ģimeņu, kur notikušas vēl ļaunākas lietas... Un tad, es kļūdījos, kad teicu, ka nauda rada bezdibeni. Gluži pretēji — tā tuvina ļaudis un bagātiem visu piedod, tu redzēsi ap sevi tikai greizsirdīgus skauģus, tava laime izraisīs izbrīnu, bet neviena pārmetuma.

Žerārs piecēlās un šķita vēl pēdējo reizi iebilstam:

— Klausies, vai tu tagad pati nespied mani precēt tavu meitu?

— Ak dievs, nē!... Bet es esmu saprātīga. Es uzskatu par savu pienākumu tev to pateikt. Tu pārdomāsi visu.

— Viss jau sen ir pārdomāts. Esmu tevi mīlējis un mīlu vēl arvien. Viss pārējais ir gluži neiespējams.

Dievišķīgs smaids parādījās Evas sejā, viņa Žerāru apskāva, un tā, viens otram cieši piekļāvušies, viņi stāvēja.

— Cik labs un augstsirdīgs tu esi, manu Zcrār! Kaut tu zinātu, kā es tevi mīlu, kā es tevi vienmēr mīlēšu, par spīti visam!

Asaras plūda no jauna, un arī viņš raudāja. Abi bija patiesi viens pret otru, nemāksloti sirsnīgi, viņi gribēja atvirzīt sāpīgo atrisinājumu un cerēt uz laimi. Bet abi nojauta — kāzas tomēr notiks. Nepaliks nekā vairāk kā asaras un tukši vārdi, dzīve ritēja savu gaitu, un nenovēršamais piepildīsies. Doma, kas viņus abus saviļņoja tik ļoti, bija tā, ka šīs skavas ir pēdējās, šī satikšanās pēdējā, jo būtu taču neglīti atkal satikties pēc visa, ko viņi zināja un ko bija viens otram teikuši. Un tomēr viņi alka šī māna, vismaz ilūzijas, ka tas vēl nenozīmē lūzumu un kādudien varbūt viņu lūpas atkal sakļausies skūpstā. Taču dvēseles dziļumos viņi zināja, ka visam beigas, — un abi raudāja.

Atrāvušies viens no otra, tic pēkšņi ieraudzīja šauro istabu ar izbalējušo dīvānu, četriem krēsliem un gaidu. Mazais gāzes kamīns šņācaj un viņus smacēja smagais, piesilušais mitrums.

— Tatad tu nedzersi tasīti tējas? — viņš vaicāja.

Eva stāvēja pie spoguļa, kārtodama matus.

— Tiešām ne, tā šeit ir tik pretīga.

Viņa taču bija cerējusi rast šeit burvīgas atmiņas, un tagad, šķiršanās mirklī, viņu biedēja šī drūmā vide. Pēkšņi soļu troksnis un skarbas balsis Evu galīgi samulsināja. Pa gaiteni skraidīja ļaudis un klauvēja pie durvīm. Viņa steidzās pie loga un ieraudzīja policijas aģentus, kas ielenca restorāniņu. Visaplamākās domas apsēda Evu — tai sekot bija likusi viņas meita, vīrs, kas gribēja šķirties, lai apprecētu Silviānu. Tas būtu briesmīgs skandāls, visu plānu sabrukums. Gluži bāla viņa nogaidoši stāvēja, bet 2erārs tikpat bāls, trīcēdams lūdza viņu nomierināties un, galvenais, nekliegt. Bet, kad no spēcīgiem sitieniem iedrebējās durvis un policijas komisārs nosauca savu vārdu, vajadzēja durvis atvērt. Ak, kāds šausmīgs brīdis! Kāds apjukums! Kāds kauns!

Lejā Pjērs un Gijoms bija gaidījuši gandrīz veselu stundu, līdz lietus pārstās. Mazās, stiklotās zāles kaktā sēdēdami, viņi pusbalsī tērzēja, ļaudamies šīs apmākušās svētku dienas glāsainajām skumjām un pārrunādami sāpīgo gadījumu ar veco Nikolā Bartēsu, lai izlemtu, ko darīt. Viņi bija nolēmuši uzaicināt rīt uz vakariņām mūžīgā cietumnieka veco draugu Teofilu Morēnu, lai tas paziņotu Bartēsam par jauno trimdu, kas tam atkal draudēja.

— Tas ir visgudrākais, — atkārtoja Gijoms. — Morēns, kurš to ļoti mīl, izdarīs to bezgala smalkjūtīgi un droši vien pavadīs viņu līdz robežai.

Pjērs skumji lūkojās smalkajās lietus lāsēs.

— Atkal šķiršanās, atkal svešums, kaut arī šoreiz tas nav cietums! Ak, šis nabaga cilvēks bez jebkāda prieka un vajāts visu mūžu! Visu dzīvi viņš upurējis brīvības ideālam, kas kļuvis vecmodīgs, par kuru visi pasmejas, kuru viņš tagad redz sabrūkam līdz ar sevi.

No jauna parādījās policisti un sargi, lodādami ap restorānu. Droši vien, aptvēruši, ka pazaudējuši pēdas, viņi bija nākuši atkal uz domām, ka bēglis skriedams būs paslēpies šajā mājiņā. Prasmīgi viņi to ielenca, piesardzīgi tuvodamies, iekams sāka sīku meklēšanu, lai būtu droši, ka šoreiz medījums tiem neizspruks. Pamanījuši šo policistu manevru, abi brāļi izjuta neskaidras bailes. Tās bija ta paša cilvēka medības; viņi bija redzējuši, kā tas bēg, bet kas gan varēja galvot, ka viņus nepiespiedīs nosaukt savus vārdus, ja nu viņi nepatīkamā kārtā šeit iekūlušies? Ar skatienu viņi viens otru it kā izvaicāja, un mirkli viņiem bija nodoms iet projām lietus gāzmā. Tomēr viņi aptvēra, ka tas tikai radis aizdomas. Viņi pacietīgi palika gaidām, vēl jo vairāk tāpēc, ka ieradās divi jauni viesi, kas piesaistīja viņu uzmanību.

Pie restorāna durvīm piestāja četrriteņu kariete ar nolaistu jumtu un paceltu ādas pārsegu. No ekipāžas vispirms izkāpa jauns cilvēks nevainojamā izskatā un garlaikotu sejas izteiksmi, tad jauna sieviete, kura nevaldāmi smējās, lietus gāzmas uzjautrināta. Viņi ķīvējās savā starpā, un jaunā sieviete nožēloja, ka nav braukusi ar divriteni, bet jaunais cilvēks nosauca šādu pastaigu tādos plūdos par ģeķību.

— Bet, mans dārgais, kaut kur taču mums vajadzēja doties. Kāpēc jūs negribējāt mani aizvest noskatīties karnevāla masku gājienu?

— Ak, mana dārgā, šis karnevāla masku gājiens! Nē, nē, tad jau labāk mežā, labāk ezera dibenā!

Atbraucēji ienāca zālē, Pjērs pazina jauno sievieti, kuru lietus noskaņoja tik līksmi, tā bija mazā princese Ro-zamonda, un jaunais vīrietis, kuram vastlāvju diena šķita riebīga, Buloņas mežs smirdošs un divritenis neestētisks, bija skaistais Hiacints Divijārs. Iepriekšējā naktī, pēc tam kad princese bija piesolījusi viņam tasīti tējas, viņa paturēja jaunekli pie sevis un, lai apmierinātu savu iegribu, gandrīz paņēma to ar varu, kā cits paņem ar varu sievieti. Viņš piekrita nogulties viņai blakus, bet atteicās izpildīt viņas neglīto iegribu, kaut arī princese tam beidzot iesita un aizmirsās tiktāl, ka pat iekoda. Ak šausmas, kāda nešķīstība, kāds pretīgums un kāda nejēdzība, ja rastos bērns! Protams, šaja ziņā viņam bija taisnība, — viņa nebūt nevēlējās bērnu. Vēlāk viņš bija runājis par dvēselēm, kas kvēlos apkampienos savienojas garīgi. Viņa neteica nē, bija ar mieru darīt ari to, bet kā? Tad viņi bija atsākuši runāt par Norvēģiju un vienprātīgi izlēmuši, ka pirmdien braukšot kāzu ceļojumā uz Kristiāniju, lai tur savienotos garīgā laulībā. Viņi tikai nožēloja, ka nevaldīja vairs dziļa ziema, jo, vai tad aukstais, baltais, šķīstais sniegs nebija vienīgā iespējamā gulta šādām laulībām?

Tā kā ķimeļa nebija, oficiants pasniedza tiem mazās glāzītēs vulgāri pretīgo anīsa liķieri, bet, pamanījis Pjēru un tā brāli Gijomu, ar kura dēliem viņš bija mācījies Kondorsē licejā, Hiacints pieliecās un pačukstēja Roza-mondai ausī. Tūlīt princese pielēca kājās pēkšņā aizrautīgā jūsmā.

— Gijoms Fromāns, Gijoms Fromāns, lielais ķīmiķis!

Izstiepusi roku, viņa tuvojās Gijomam:

— Ak, kungs, piedodiet man šo nepiedienību. Bet man katrā ziņā jāpaspiež jums roka... Es jūs tā apbrīnoju! Jums ir tik brīnišķīgi darbi par sprāgstvielām!

Redzēdama ķīmiķa izbrīnu, viņa iesmējās kā pusaudze meitene.

— Esmu princese de Harta. Jūsu brālis, abata kungs, mani pazīst, man vajadzēja palūgt, lai viņš mani iepazīstina ar jums ... Starp citu, ziniet, mums ir kopēji draugi, ļoti godājamais Jansens, kuram gan būtu pieklājies mani aizvest pie jums kā ļoti pazemīgu skolnieci. Esmu nodarbojusies ar ķīmiju, ak, aiz jūsmas par patiesību un aiz vislabākajiem nodomiem, ne jau vairāk... Vai ne, skolotāj, jūs man atļausiet pieklauvēt pie jūsu durvīm, tiklīdz būšu atgriezusies no Kristiānijas, kurp es braukšu ar savu jauno draugu vienīgi izklaidēšanās un pētījumu ceļojumā, lai iepazītu vēl neizbaudītas jūtas.

Viņa runāja bez mitas, un nevienam nebija iespējams iebilst kādu vārdu. Viņa pļāpāja par visu juku jukām: stāstīja par savu aizraušanos ar internacionālismu, kas to bija tuvinājušas Jansenam, anarhistu pasaulei, kas bija visļaunākie no visiem dumpiniekiem; par savu tagadējo jauno aizrautību — mazajām, mistiskajām, simboliskajām kapelām — par ideālisma uzvaru pār rupjo materiālismu; par mūsdienu estētu poēziju, kas liekot viņai sapņot par vēl neizjustām trīsām pēc skaistā Hiacinta ledainajiem skūpstiem.

Pēkšņi viņa aprāvās un sāka atkal smieties.

— Jā, ko tie policisti te ložņā apkārt? Varbūt viņi grib mūs apcietināt? Ak, cik tas būtu jocīgi!

Tiešām, policijas komisārs Dipo un aģents Mondezīrs pēc tam, kad viņu ļaudis bija veltīgi pārmeklējuši stalli un kariešu šķūni, izlēma ienākt verandā, lai pārmeklētu restorānu. Viņi bija noteikti pārliecināti, ka bēglim jābūt šeit. Dipo, mazs un kalsens cilvēciņš, galīgs plikpauris, kā jau ļoti tuvredzīgs nēsāja brilles, un likās, ka viņš garlaikojas un ir visai noguris, lai gan īstenībā bija ļoti modrs un nepārspējami drosmīgs. Viņam nebija ieroča, bet, tā kā vajātais vilks varēja izrādīt niknu pretestību, viņš ieteica Mondezīram turēt kabatā pielādētu revolveri. Mondezīrs, drukns un plecīgs kā buldogs, ošņādams ar strupo de-gunu, aiz cieņas pret priekšniecību laida viņu tomēr visur sev pa priekšu.

Ar ātru skatienu aiz brillēm policijas komisārs bija novērojis visus četrus restorāna viesus — priesteri, sievieti un abus pārējos, kas viņam šķita nenozīmīgi. Viņš jau gribēja, tos ignorēdams, tūlīt doties augšup otrā stāvā, kad oficiants izbilī par pēkšņo policijas iebrukumu pavisam apjuka un sāka stostīties:

— Bet, tur augšā ir kungs ar dāmu.

Dipo viņu mierīgi pastūma sāņus.

— Kungs ar dāmu, tos mēs nemeklējam. Uz priekšu, ātri, atveriet visas durvis, jo nevienas, pat skapja durvis nedrīkst būt aizvērtas!

Augšā policijas ierēdņi apskatīja visas telpas, visus kaktus, vienīgi istabu, kurā atradās Eva ar Žerāru, oficiants nevarēja atslēgt, jo durvis bija aizbultētas no iekšpuses.

— Atveriet, lūdzu, — sauca oficiants pa atslēgas caurumu, — jūs jau nemeklē.

Beidzot bulta tika atstumta un Dipo, kurš pat nepasmaidīja, palaida garām kungu un dāmu, kuri kāpa lejup bāli un trīcēdami, bet Mondezīrs iegāja istabā un ieskatījās zem galda, aiz dīvāna un mazajā sienas skapītī, lai apmierinātu savu sirdsapziņu.

Nokāpušiem lejā, Evai un Žerāram vajadzēja šķērsot verandu, un tiem bija jāpārdzīvo jauns satraukums, sastopot šeit ziņkāros, pat savus paziņas, kurus neparedzēts gadījums bija šeit atvedis. Lai gan biezs plīvurs slēpa Evas seju, viņa tomēr juta sev pievērstu dēla skatienu un juta arī, ka dēls to pazīst. Cik liktenīgi! Sis pļāpa, kurš māsai kalpa paklausībā, kādā viņa brāli bija pakļāvusi sev, visu izstāstīs! Viņi bēga un par šo skandālu izmisušais grāfs pa lietus gūzmu steidzīgi veda Evu uz fiakru, abi skaidri sadzirdēja mazās princeses Rozamon-das uzjautrināto saucienu:

— Bet šis kungs taču ir grāfs de Kcnsaks! Un dāma, sakiet — kas ir ši dāma?

Hiacints, mazliet nobālis, neatbildēja, bet viņa neatlaidās.

— Klausieties, jūs taču pazīstat šo dāmu. Sakiet, kas tā tāda?

— Nezinu, — viņš beidzot atbildēja, — kaut kāda sieviete.

Pjērs bija visu sapratis, viņš nespēja skatīties uz šiem apvainotajiem un tik daudz cietušajiem cilvēkiem, tādēļ viņš novērsa skatienu un raudzījās Gijomā. Neatraduši augšā bēgli, komisārs Dipo un Mondezīrs kāpa lejā, un tad aina pēkšņi mainījās. Atskanēja kliedzieni, bija dzirdams soļu troksnis, tur notika kaut kāda grūstīšanās. Tad parādījās drošības policijas priekšnieks Gaskoņs, kurš bija palicis restorāna saimniecības ēkās, lai turpinātu meklēšanu; viņš stūma sev pa priekšu neiedomājamu lupatu un dubļu saini, kuru turēja divi policisti. Tas bija bēglis, vajātais zvērs, kurš beidzot bija sagūstīts šķūņa dziļumā kādā mucā zem siena.

Ak, kādi uzvaras saucieni skanēja pēc divu stundu ilgas skriešanas, pēc šīm trakajām medībām, kas aizrāva elpu krūtīs un kājām atņēma spēku! Cilvēka medības, vissatraucošākās, vismežonīgākās pasaulē! Policisti turēja gūstekni, stūma, vilka un sita to. Un šis cilvēks bija visnožēlojamākais medījums, vraks, novārdzis un pelēks kā zeme, nakti pavadījis lapām aizpildītā bedrē, vēl slapjš līdz jostasvietai, jo bija bridis pār strautu, lietus izmērcēts, dūņām novārtīts, viņa nabadzīgās drēbes karājās skrandās, cepure bija saplēsta un kājas un rokas asiņoja no šausminošā skrējiena caur ērkšķainajiem krūmājiem, dadžiem un nātrēm. Viņam vairs nebija cilvēka izskata, mati bija pielipuši pie deniņiem, asinīm pieplūdušās acis spiedās ārā no dobumiem, visa seja bija izšķobīta, savilkta baiļu, niknuma un ciešanu maskā. Tas bija cilvēks dzīvnieka izskatā, viņu grūda, un viņš paklupa uz kāda mazās kafejnīcas galdiņa, saļimdams turpat starp nežēlīgajām rokām, kas to turēja.

Gijomu sagrāba bailes, un drebuļi viņu stindzināja. Viņš satvēra Pjēra roku, kurš, redzēdams un saprazdams visu, savukārt nodrebēja. Saivā, ak, taisnais dievs! Sis cilvēks bija Saivā, kuru viņi redzēja joņojam pa briksnāju kā suņu vajātu mežacūku! Tas bija Saivā, šis netīrais skrandu kūlis, posta un savas dumpošanās dēļ uzveikts! Pjēram izbailēs atkal parādījās vīzija, pēkšņi acu priekšā iznira modistes mazā izsūtāmā meitene Divijāru savrup-narna iebrauktuvē, gaišmatains, skaists bērns, kuram bumba bija uzšķērdusi vēderu.

Dipo, Mondezīrs un Gaskoņs triumfēja. Sis vīrs taču nemaz nebija pretojies, bet ļāvis sevi noķert kā maigs jērs. Kopš viņš tā sēdēja, tik bargi turēts grožos, tas raidīja vienīgi nogurušus, bezgala skumjus skatienus visapkārt.

Pēkšņi Saivā sāka runāt un teica klusā, aizsmakušā

balsī:

— Esmu izsalcis.

Viņš bija pārguris no bada un vārguma, jo bija tikai dzēris glāzi alus vakarvakarā pēc divu dienu gavēņa.

— Dodiet viņam gabalu maizes, — policijas komisārs Dipo teica oficiantam. — Lai viņš paēd, bet mēs tikmēr sameklēsim fiakru.

Viens no policistiem devās meklēt ekipāžu. Lietus bija pārstājis, bija sadzirdams skanīgais velosipēda zvaniņš, parādījās atkal karietes un tālāk, Buloņas meža plašajās, bālu saules staru zeltītajās alejās, atsākās Parīzes augstākās sabiedrības pastaiga.

Gūsteknis bija kāri meties uz maizi, un, kamēr viņš to ar dzīvniecisku baudu aprija, viņa acis sastapās ar tur sēdošo restorāna viesu skatieniem. Hiacints un Roza-monda izraisīja viņā sašutumu, jo tie, uzbudināti aiz sajūsmas, ka redzējuši kādā veidā noris šī nelaimīgā cilvēka apcietināšana, uzskatīja viņu par bandītu. Tad gūstekņa skumjās, asiņainās acis iedzirkstījās. Viņš bija pārsteigts, pazīdams Pjēru un Gijomu. Sajās acīs, kuras viņš nenovērsa no Gijoma, atspoguļojās vienīgi laba, pateicīga suņa padevīgā pieķeršanās, otrreizējs solījums — nesalaužami klusēt.

Saivā atkal ierunājās kaut kādā drosmīgā noteiktībā, šķita, ka viņš vērsās pie cilvēka, no kura jau bija novērsis skatienu, un arī pie biedriem, kuru šai zālē nebija:

— Ir taču pārlieku aplam tā skriet... Es nezinu, kāpēc es skrēju, kāpēc bēgu... Ak, kaut taču tas viss reiz beigtos, es esmu gatavs uz visu!

V

Otrā rītā, lasot laikrakstus, Gijoms un Pjērs bija visai pārsteigti, ka Saivā apcietināšana nesacēla tik lielu troksni, kādu viņi bija gaidījuši. Viņi atrada vienīgi pavisam īsu rakstiņu, gluži neuzkrītošu starp citām ziņām, ka pēc tvarstīšanas Buloņas mežā policijai izdevies notvert kādu anarhistu, uz kuru krīt aizdomas, ka tas piedalījies pēdējā laika atentātos. Visas avīzes skaļi klaigāja par briesmīgo skandālu, ko izraisīja Sanjē denunciācijas «Tautas Balsī», tā bija neparasta rakstu plūsma par Āfrikas dzelzceļu afēru, tāpat arī dažāda veida paskaidrojumi un minējumi attiecībā uz lielo parlamenta sēdi šodien, ja sociālistu deputāts Mežs atkārtoti iesniegs savu interpelāciju, kā to bija formāli solījis.

Pēc vakardienas notikumiem Gijoms bija izlēmis atgriezties savās mājās Monmartrā, jo ievainojums jau dzija un šķita, ka nekas vairs neapdraud ne viņa ieceres, ne darbu. Policisti bija pagājuši tam garām, nemaz nenojaušot, ka viņš arī varētu būt iejaukts šai lietā. Bet Saivā savukārt, protams, neko nestāstīs. Pjērs tomēr lūdza brāli nogaidīt vēl divas vai trīs dienas līdz pirmajai Saivā nopratināšanai, lai situācija kļūtu pavisam skaidra. Vakar, ilgi gaidot ministra priekšistabā, viņš bija uztvēris dažādus neskaidrus mājienus, dzirdējis neskaidras frāzes, šim atentātam bija kāds slepens sakars ar parlamenta krīzi, un Pjērs vēlējās, lai Gijoms atsāktu savu ierasto dzīvi tikai pēc tam, kad sāksies šī krīze.

— Klausies, — viņš teica, — es eju pie Morēna, lai ielūgtu viņu uz vakariņām, jo Bartēss noteikti šovakar jābrīdina par jauno sitienu ... Pēc tam aiziešu uz palātas sēdi, gribu zināt, kas notiek. Tikai tad es tev atļaušu iet.

Pulksten pusdivos Pjērs nonāca Burbonu pilī. Paļaudamies uz Fonsēgu, ka tas viņam noteikti izgādās ieejas karti, Pjērs priekštelpā satika ģenerāli dc Bozonnē, kuram bija divas ieejas kartes, jo pēdējā mirklī viņa draugs nebija varējis nākt līdzi. Milzīga ziņkāre valdīja visā Parīzē, jo bija paredzama ļoti satraukta palātas sēde, tāpēc kopš vakardienas norisa sīvi cīniņi par ieejas kartēm. Nekad Pjērs nebūtu iekļuvis parlamentā, ja ģenerālis to nebūtu paņēmis sev līdzi, kā jau izpalīdzīgs cilvēks, kurš pats bija laimīgs, ka sastapis biedru, ar ko varēs patērzēt, jo bija atnācis šeit, kā pats stāstīja, lai pavadītu šo pēcpusdienu tāpat, kā viņš būtu nositis laiku kādā izrādē vai labdarības bazārā. Neapmierinātais kādreizējais leģitī-mists, kas vēlāk kļuvis bonapartists, divkārt cietis fiasko savās cerībās, bija ieradies šeit arī tādēļ, lai izteiktu savu sašutumu un ļauni papriecātos, lieku reizi pārliecinoties par parlamentārās sistēmas kaunpilno zemiskumu.

Augšā zālē Pjēram ar ģenerāli izdevās aizkļūt līdz tribīnes pirmajam solam. Tur viņi atrada jau priekšā mazo Maso, kurš viņus apsēdināja sev pa labi un pa kreisi, pats saraudamies vēl mazāks. Viņš šeit pazina visus.

— Ak, ģenerāļa kungs, jūs arī velk šurp ziņkāre noskatīties šo sēdi, un jūs, abata kungs, esat atnācis, lai vingrinātos pacietībā un visu pārkāpumu piedošanā... Es esmu ziņkārīgs vienīgi sava amata pēc, ziniet, jūsu priekšā ir cilvēks, kurš meklē tēmu rakstam, un, tā kā žurnālistu tribīnē visas labās vietas jau bija aizņemtas, tad, lūk, man izdevās šeit mājīgi iekārtoties... Sī sēde noteikti būs interesanta. Skatieties, skatieties, kāda drūzma pa labi, pa kreisi, it visur . . .

Tiešām, šaurās, slikti iekārtotās tribīnes bija cilvēku pārpilnas. Dažāda vecuma sievietes un vīrieši šeit bija sablīvējušies bezveida jūklī, kurā vīdēja tikai bālie, apaļie seju plankumi. Bet pati izrāde norisa lejā, sēžu zālē, kas vēl bija tukša un ar solu rindām puslokā atgādināja skatītāju zāli, ko pirmizrādēs lēnām piepilda publika. Bālajā dienas gaismā, kas iespīdēja caur stikla griestiem, vizmo-joša un svinīga gaidīja runātāju tribīne, bet aiz tās paaugstinājumā gar visu sienu rindojās prezidija galdi, krēsli un ministru prezidenta atzveltnes krēsls; tur ari vēl bija tukšs, vienīgi divi kalpotāji apmainīja spalvas un pārbaudīja tintnīcas.

— Sievietes nāk šurp kā uz zvēru dārzu, — smiedamies atsāka Maso, — viņas klusībā gaida, ka plēsīgie zvēri cits citu aprīs... Vai jūs lasijāt rakstu šārīta «Tautas Balsī»? Sis Sanjē ir lielisks! Kad mēslu vairs nav, viņš tomēr kādus atrod, sabiezina dubļus, apspļauda un notriepj visu samazgu bedri. Ja savos ziņojumos viņš pārlieku nesagroza faktus, tad komentāros pamanās samelot un rada atbaidošus briesmoņus. Katru dienu viņam jācenšas pārspēt pašam sevi, lasītājiem jāsniedz aizvien jauna inde, lai tikai palielinātu sava laikraksta tirāžu... Un dabiski, ka tas iespaido publiku, un, tikai pateicoties viņam, visi šie ļaudis ir tagad šeit un sasprindzinātiem nerviem gaida kaut kādu netīru komēdiju.

Tad viņš, no jauna iesmiedamies, vaicāja Pjēram, vai tas lasījis «Globusā» kādu rakstu bez paraksta, cieņas pilnu un arī ļaunprātīgi viltīgu rakstu, kurā Barū tiek pamudināts visā atklātībā sniegt par Āfrikas dzelzceļu afēru paskaidrojumus, kādus gaidot visa valsts. Līdz pat šim laikam avīze bija cildeni atbalstījusi ministru prezidentu, bet no šī raksta dvesa jūtama, pēkšņa atturība, saltums, kas vienmēr ir katra lūzuma priekštecis. Pjērs atbildēja, ka šis raksts viņu ļoti pārsteidzis, jo, pēc viņa domām, Fonsēga liktenis esot cieši saistīts ar Barū kopējiem uzskatiem un senām draudzības saitēm.

Maso vēl arvien smējās.

— Bez šaubām, bez šaubām, mana šefa sirdij vajadzēja asiņot. So rakstu ievēroja visi, un tas ļoti kaitēs ministrijai. Bet ko lai dara? Šefs pazīst dzīves likumus, pie kuriem viņam jāturas, ja grib glābt savu laikrakstu un arī pats sevi, to viņš zina labāk nekā jebkurš cits.

Tagad Maso stāstīja par satraukumu un ārkārtīgo mulsu starp deputātiem kuluāros; viņš bija tos izstaigājis, iekams devies augšup meklēt sev vietu. Palātas deputāti, kas nebija sanākuši kopš divām dienām, tagad sapulcējās visi tādā brīdī, kad no jauna iedegās šis briesmīgais skandāls, līdzīgi ugunsgrēkam, kurš, šķiet, jau apdzisis, bet pēkšņi tas uzliesmo ar jaunu spēku, visu aprīdams. Visapkārt sprieda par summām Sanjē publicētajā sarakstā — divsimt tūkstoši Baru, astoņdesmit tūkstoši Monferānam, piecdesmit Fonsēgam, desmit Diteilam, trīs Šeņē, tik daudz šim un tik daudz tam; tā bija nebeidzama apsūdzība, kur visdīvainākie nostāsti vijās ar tenkām un apmelojumiem, patiešām neticams patiesības un melu jūklis, kurā bija neiespējami kaut ko izprast. Sājā bargajā panikas brāzmā starp nobālušajām sejām ar drebošajām lūpām bija manāmas arī citas — tumši piesarkušas sejas, kas staroja, Jaunā priekā smiedamās par tuvo uzvaru. Būtībā taču aiz dziļā, liekuļotā sašutuma, gan apelējot pie godīguma, gan pie parlamentāriskās morāles, slēpās vienīgi personiski jautājumi, ziņkāre, vai ministrija kritīs un kāds būs jaunā kabineta sastāvs. Baru šķita nolemts iznīcībai, bet kas gari varēja zināt, kādi pārsteigumi bija sagaidāmi šādā jezgā? Jau runāja, ka Mēžs uzstāšoties ar putām uz lūpām, Barū atbildēšot, un viņa draugi stāstīja, cik viņš sašutis, un viņa vēlēšanās esot šai lietā gūt izsmeļošu, noteiktu skaidrību. Nebija šaubu, ka pēc tam vārdu ņems Monferāns. Bet par Viņonu zināja stāstīt, ka tas, savu prieku slēpdams, tēlojot, ka turas nomaļus; cilvēki bija taču redzējuši viņu staigājam no viena sava piekritēja pie otra, lai tiem ieteiktu saglabāt mieru un gaišu, aukstasinīgu skatienu, kas vienmēr izšķir uzvaru kaujās. Šāds ļauno dziru un burvekļu pārpilns raganu katls nekad vēl nebija vārījies uz līdzīgas pekles uguns.

— Velns lai sazin, kas te iznāks! — šaubījās Alaso. — Ak, šī netīrā virtuve! Gan jau jūs redzēsiet!

Ģenerālis de Bozonnē gaidīja visļaunākās katastrofas. Ja vēl būtu kārtīga armija, tad kādā skaistā rītā varētu aizslaucīt šo sauju pērkamo parlamentāriešu, kas ārdīja un izpostīja valsti. Galu galā, pēc viņa uzskatiem, Francijai drīz pienāks gals, jo armijas vietā tai ir vienīgi apbruņota tauta. Viņš jau atkal bija pievērsies iemīļotajai tēmai, atsāka vecās, rūgtās žēlabas, kopš viņu, kā jau cita laikmeta cilvēku, kuru tagadne mulsināja, bija atvaļinājuši no amata.

— Jūs meklējat tēmu rakstam, — viņš uzbilda Maso, — lūk, te jums ir tēma! ... Francijai, kurai ir vairāk nekā miljons kareivju, nav armijas. Es jums došu datus, un jūs beidzot varēsiet pateikt patiesību.

Viņš vairs neatkāpās no žurnālista, noturēja tam īstu runu. Karalictas vajadzēja nodot kādas noteiktas kastas rokās, un dieva žēlastības ieceltiem vadoņiem bija jāved cīņās algotņi, apmaksāti vai atlasīti ļaudis. Demokratizēt armiju nozīmējot to nogalināt, un viņš to nožēlojot kā varonis, uzskatīdams karadienestu par vienīgo cildeno nodarbību. No brīža, kad visi spiesti cīnīties, neviens vairs cīnīties negrib. Tādēļ arī obligātais karadienests, apbruņota tauta vai nu agrāk, vai vēlāk droši vien novedīs pie karu izbeigšanās. Ja kopš 1870. gada vairs nav bijis karu, tad vienīgi tāpēc, ka ikkatrs bija gatavs karot. Bet tagad taču visi atturējās raidīt tautas vienu pret otru, jo domāja par briesmīgo iznīcību, par šausminošiem naudas un asiņu plūdiem. Eiropa, pārvērtusies milzīgā nocietinātā nometnē, izraisīja ģenerālī dusmas un īgnumu, jo apziņa, ka citam citu jāiznicina jau pirmajā kaujā, sagandēja kādreizējo karavīra prieku cīnīties, kā medībās kalnos un mežos, kur atgadās dažādi neparedzēti piedzīvojumi.

— Bet nebūtu jau liela nelaime, ja kari izbeigtos, — klusi iebilda Pjērs.

Ģenerālis vispirms sadusmojās:

— Nu tad jau gan būtu varenas tautas, ja nekarotu vairs!

Bet tad viņš gribēja parādīt, ka tomēr domā ar prātu.

— Padomājiet taču, karš nekad nav izmaksājis tik daudz naudas kā tagad bruņošanās izdevumi kopš tā laika, kad karš vairs nav iespējams. Mūsu apsargātais miers, mūsu apbruņotās tautas ved valstis pretī sabrukumam. Tā nav sakāve, bet tas ir drošs bankrots ... Katrā gadījumā karavīru kārta nevar pastāvēt valstī, kur tai nav nekā ko darīt. Ticība kara mākslai zūd, pamazām karavīru būs aizvien mazāk, tāpat kā mūsu dienās garīdznieku.

Ģenerālis izmisīgi pameta ar roku, kā sendienu rūdīts karavīrs nolādēdams šo parlamentu, šo republikānisko palātu, nosodīdams dienas, kurām bija jānāk, kad karavīrs vairs nebūs nekas cits kā parastais pilsonis.

Mazais Maso grozīja galvu, viņš droši vien uzskatīja, ka šāda tēma viņa rakstam ir pārāk nopietna. Viņš īsi pārtrauca ģenerāli, iesaukdamies:

— Palūk, monsenjors Martā diplomātu tribīnē ar Spānijas sūtni... Jūs jau zināt, ka viņa kandidatūru Mor-biānā noraida. Viņš ir pārāk viltīgs, lai censtos kļūt par deputātu: tas varētu viņu kompromitēt, bet viņš jau tāpat tur savas rokās visus politikas pavedienus, un pēc viņa stabules danco lielāka daļa katoļu, kas atbalsta republikānisko valdību.

Pjērs tiešām ieraudzīja monsenjora Martā smaidošo, noslēgto seju; vakar ministra priekštelpā tas bija tik jauki izturējies pret Pjēru. Jau tad Pjērarn likās, ka bīskaps, lai arī cik pazemīgs izlikdamies, tomēr ir šeit visvarens. Viņš izjuta, cik tas šeit bija ietekmīgs un darbīgs, lai gan nekustējās un apmierinājās ar skatīšanos kā vienkāršs ziņkārais, kuru šī izrāde uzjautrina. Pjēra acis vienmēr pievērsās monsenjoram, it kā gaidas, ka tas pēkšņi pārņems sēdes vadību un pavēlēs cilvēkiem un lietām.

— Lūk, Mēžs jau klāt... — ierunājās Maso. — Sēde tūlīt sāksies.

Pamazām zāle lejā pildījās. Aizvien jauni deputāti pa-rādījās durvīs un kāpa lejup pa šaurajām ejām. Daudzi palika stāvot un dzīvi sarunājās, no kuluāriem atnesdami līdz drudžainu satraukumu. Citi, kas bija jau apsēdušies, pelēkām, nomāktām sejām vērsa skatienus augšup uz griestiem, kur pusmēneša veidā baltojās vitrāža. Apmākusies pēcpusdiena bija kļuvusi tumšāka, un greznajā, drūmajā zālē ar smagajām kolonnām un saltajām, alegoriskajām statujām lija zilgana gaisma. Marmora un koka paneļu kailums piešķīra šai zālei bargu izskatu, ko mazliet maigāku vērta sarkanais solu un tribīņu samts.

Maso nosauca katra ienākošā iespaidīgā deputāta vārdu. Mēžs, kuru aizturēja kāds cits sociālistu mazākuma grupas deputāts, aizsvilies žestikulēja. Tad, tēloti mierīgs un smaidošs dažu draugu pavadībā, pa kāpnēm nonāca Viņons, lai ieņemtu savu vietu. Bet runātāju tribīnes gaidīja kompromitētos deputātus, tos, kuru vārdi tika minēti Sanjē sarakstā; bija interesanti tos novērot, vieni tēloja pilnīgu mieru, tie bija jautri un draiski, citiem turpretim bija nopietna, sašutuma pilna stāja. Seņē parādījās ļodzīdamies, apjukušā izskatā, it kā briesmīgās netaisnības smagums to liektu lejup. Diteils turpretim bija atkal atguvis mierīgo bezbēdību un, likās, bija visai jautrā omā, ja laiku pa laikam neraustītos viņa mute un nesavilktos satraucošā grimasē. Visvairāk apbrīnošanas tika veltīts Fonsēgam, viņš tik Joti valdīja pār sevi, viņa seja bija tik noteikta, skatiens tik skaidrs, ka visi viņa kolēģi un visa publika, kas noraudzījās viņā, bija gatavi zvērēt, ka viņš ir bez jebkādas vainas, jo viņš izskatījās tik godīgs.

— Ak, mans šefs, — sajūsmā murmināja Maso, — viņš pārspēj visus!... Uzmanību! Ministri nāk. Galvenais, nepalaidiet garām Baru un Fonsēga sastapšanos pēc raksta šā rita laikrakstā.

Tā bija likteņa griba, ka Baru, augsti paceltu galvu, ļoti bāls un gandrīz izaicinošs, soļoja garām Fonsēgam, lai nokļūtu pie ministru sola. Baru nerunāja ar Fonsegu, bet stingu skatienu noraudzījās viņā ka cilvēks, kas mana nodevēju, mana, ka ir pamests viens un tam slepeni dots smags trieciens. Fonsēgs turpināja brīvi sasveicināties, il kā viņš nejustu sev pievērsto stingo skatienu. Viņš tēloja, ka neredz pat Monfcrānu, kurš, labsirdīgi smaidīdams. nāca aiz Baru, un šķita, ka Monfcrāns nekā nezina un mierīgi ieradies uz parasto sēdi. Apsēdies savā vietā, viņš pacēla acis un uzsmaidīja monsenjorarn Martā, kurš viegli nolieca galvu. Monferāns juta, ka valda pār sevi un citiem, jo viss taču notika pēc viņa gribas, un nepiespiesta kustībā viņš rāmi berzēja rokas.

— Kas ir tas sirmais, drūmais kungs, kurš sēd uz ministru sola? — Pjērs jautāja Maso.

— Ā! Tas ir krietnais Taburo, cilvēks bez autoritātes, tautas izglītības ministrs. Jūs viņu pazīstat; bet viņu parasti nekad neviens nepazīst, jo viņš izskatās pēc veca no ilgas lietošanas nodiluša graša... Tas arī ir viens, kuram nav vietas mana šefa sirdī, jo «Globusā» šorīt bija raksts, — ļoti nosvērtos toņos, bet tieši tādēļ jo bargāks — par Taburo galīgo neorientēšanos mākslas jautājumos. Mani tiešām pārsteigtu, ja viņš noturētos savā postenī.

Sai brīdī dobja bungu rīboņa vēstīja prezidenta un prezidija ierašanos. Atvērās durvis, un inazā procesija virzījās uz estrādi; amfiteātrī skanēja izsaucieni, balsu dūkoņa un soļu dipoņa. Prezidents bija piecēlies, ilgi zvanīja ar zvaniņu un pasludināja sēdi par atklātu. Bet klusums neiestājās, līdz kāds no rakstvežiem, melnmatains gara auguma jauneklis, spalgā balsī nolasīja protokolu. Kad tas bija pieņemts, lasīja atvainošanās vēstules, tad, steigā nobalsojuši, paceļot rokas, pieņēma nenozīmīgu likumprojektu. Beidzot, visai zālei nodrebot un tribīnēm iekvēlojoties aizrautīgā ziņkārē, pienāca kārta galvenajam jautājumam. Tā kā valdība bija ar mieru interpolāciju pieņemt, tad palāta izlēma pārrunas sākt nekavējoties. $ajā brīdī gan iestājās dziļš klusums, ko laiku pa laikam partrauca īsas nopūtas, kas parādīja izbailes, nievas, al-katību un visas no važām atbrīvotās rijīgās tieksmes.

Mēžs uzkāpa tribīnē un ar mākslotu savaldību sāka runu, precizējot un uzstādot jautājumus. Viņš bija liels, kalsens un stiegrains kā vīnstīga, ar mazliet salīkušu augumu viņš atbalstījās uz abām rokām, bieži iekāsēdamies, jo slimoja ar tuberkulozi. Taču viņa acis aizrautīgi spulgoja aiz brillēm, un pamazām viņa spalgā balss kļuva skaļāka, grandoša, bet ļenganais augums izslējās, viņam strauji žestikulējot. Orators atgādināja, ka pirms diviem mēnešiem, tūlīt pēc pirmajām «Tautas Balss» denunciācijām, viņš gribējis valdībai iesniegt interpolāciju par šo nožēlojamo Āfrikas dzelzceļu afēru; un pilnīgi pareizi vērsa uzmanību uz faktu, ka sen jau šajā ziņā būtu gūta skaidrība, ja palāta nebūtu viņa interpolāciju atlikusi, pakļaudamās apsvērumiem, kurus viņš negrib aizskart, un tad nebūtu sācies no jauna un ar vēl jo lielāku asumu šis skandāls, nebūtu sākusies visa šī niknā denunciāciju kampaņa, no kā cieš visa valsts. Šodien viņi beidzot sapratuši, klusēšana nav vairs iespējama, abiem savu pienākumu aizmirsušajiem, tik skaļi apvainotajiem ministriem jāatbild, jāpierāda sava pilnīgā bezvainība, skaidri jāapgaismo šis jautājums, nemaz jau nerunājot par to, ka arī viss parlaments nevar pieļaut to, ka tiek apvainots negodīgā kukuļņemšanā. Mēžs atkārtoja visu šo notikumu ar Āfrikas dzelzceļu koncesiju, kuru saņēmis barons Divijārs, tad slaveno aizņēmumu emisiju, par kuru ar neierobežotu kukuļņemšanu, pērkot un pārdodot esot savervētas balsis un palāta balsojusi, ja ticam sūdzētājiem. Un tieši šajā vietā Mēžs aizsvilās, pieminot noslēpumaino Hanteru, Divijāra balsu uzpircēju, kuram policija ļāvusi aizbēgt, bet pati nodarbojusies ar sociālistu grupas deputātu izsbiegošanu. Mēžs nikni sita ar dūri pa tribīni un aicināja Barū kategoriski noraidīt apsūdzību, ka tas jebkad būtu saņēmis kaut santīmu no tiem divsimt tūkstošiem franku, kas atzīmēti sarakstā. Atskanēja dažas balsis, saukdamas, lai Mežs nolasa visu šo sarakstu; bet, kad viņš gribēja to darīt, atskanēja citas, nesavaldīgi, nikni kliedzot, ka ir negods franču parlamentā ienest šādu melīgu apvainojošu dokumentu. Bet Mežs tikai turpināja savu nikno runu, apmētādams dubļiem Sanjē, apgalvodams, ka viņam nav nekā kopēja ar apmelotājiem, bet viņš prasot, lai taisnīgi izturoties pret visiem un, ja viņa kolēģu vidū būtu kukuļņēmēji, tad lai tos šovakar pat nogādājot Mazasas cietumā.

Pie sava monumentālā galda stāvēja prezidents un nevarīgs zvanīja kā locis, kurš vētrā vairs nevalda pār kuģi. Starp šīm sasarkušajām sejām vienīgi durvju sargiem piemita viņu amatam raksturīgais nesatricināmais miers. Cauri negaisa brāzmām bija sadzirdama oratora balss, kurš, pēkšņi pārsviedies uz citu tēmu par savu loloto kolektīvistu sabiedrību, to tagad minēja kā pretstatu noziedzīgajai kapitālistiskajai sabiedrībai, kas izraisa šādus skandālus. Arvien vairāk un vairāk viņš padevās apustuļa jūsmai, tāda apustuļa jūsmai, kurš nepārspējamā neatlaidībā cenšas pārveidot pasauli pēc savas pārliecības. Ko-lektīvisms bija kļuvis viņam par vienīgo doktrīnu, dogmu, bez kuras nav glābiņa. Šis pareģotās dienas drīz pienāks, viņš tās gaidīja ar paļāvīgu smaidu, atlika vienīgi gāzt šo ministriju un varbūt vēl kādu, lai beidzot pats tiktu pie varas kā reformators, kas nesīs tautām mieru. 3im sektantam, kā viņu dēvēja mazliet cita kaluma sociālisti, dzīslās ritēja diktatora asinis. Un atkal visi klausījās viņā; drudžainā, spita pilnā daiļrunība beidzot bija apklusinājusi troksni zālē. Kad Mēžs gribēja atstāt tribīni, dažos kreisā spārna solos atskanēja dedzīgi aplausi.

— Ziniet, es viņu nesen sastapu ar visiem trim bērniem pastaigājāmies Botāniskajā dārzā, — Maso teica ģenerālim. — Viņš tos vadāja un uzraudzīja kā veca aukle... Tas ir visai krietns vīrs, man šķiet, un viņš slēpj savu nabadzību.

Zāli pāršalca trīsas, jo bija piecēlies Barū, lai kāptu tribīnē. Viņš izslējās savā staltajā augumā un ar ierastu kustību atmeta galvu. Viņa skaistā, noskūtā seja, kuru bojāja vienīgi pārāk mazais deguns, pieņēma diženu, lepnu un mazliet skumju izteiksmi. Un tūlīt jaukā, gleznainā valodā, teatrālām kustībām viņš pauda savu grūtsirdīgo sašutumu kā dedzīgs romantisks tribūns; bija jūtams, ka viņš ir godīgs cilvēks ar maigu dvēseli, bet mazliet aprobežots. Šodien viņa balsī trīsēja patiess, dziļš saviļņojums, sirds asiņoja par sava likteņa nelaimi, viņam šķita, ka līdz ar viņu sabrūk vesela pasaule. Ak, viņš aizturēja izmisuma kliedzienu, godīga pilsoņa kliedzienu, kuru likteņa pavērsieni šausta un atstumj tieši brīdī, kad viņš cer uzgavilēt, jo izpildījis savu pilsoņa pienākumu! Ak, cik baigi kļūst cilvēkam, kas jau impērijas laikā ar miesu un dvēseli ir bijis padevīgs republikai, par to cīnījies, vajāšanas izcietis, un to beidzot ari nodibinājis pēc visām dzimtenes aizstāvības un pilsoņu kara šausmām visasāko, nepārtraukto partiju cīņu laikā; un tagad, kad tā beidzot triumfē un ieguvusi dzīvīgu spēku un nesalaužamu varenību, cik baigi viņam kļūst, ja pēkšņi jājutas kā no cita laikmeta iznirušam svešiniekam, jādzird, kā jaunatnākušie runā citu valodu un aizstāv citus ideālus, ja viņam jāstāv un jāredz, kā sabrūk viss, ko viņš mīl, un sabrūk tas viss, ko viņš godā un kas viņam devis spēku uzvarēt! Ak, vairs nav agrāko pagājušo laiku vareno darboņu! Gambeta labi darīja, ka nomira. Bet kāds sarūgtinājums tagad jāpārcieš pēdējiem vecajiem, kas palikuši jaunās, gudrās un izveicīgās paaudzes vidē, kura klusībā pasmaida, uzskatīdama tos par vecmodīgiem romantiķiem! Viss sabruka tajā brīdī, kad brīvības ideja cieta bankrotu, kad brīvība vairs nebija vienīgā dzīves vērtība, kad tā vairs nebija pamats republikai, par kuru viņi bija tik ilgi cīnījušies un kurai nesuši tādus upurus!

Un Baru atzinās — vaļsirdīgi un godprātīgi. Republika bija svētais šķirsts, un, ja tai draud briesmas, pat vissliktākie līdzekļi ir svētīti, lai to glābtu. Baru stāstīja par visu notikumu vienkāršos vārdos: par Divijāra naudu, kas tika atdota opozīcijas laikrakstiem, turpretī republikāniskie laikraksti saņēma niecīgas summiņas. Kā toreizējam iekšlietu ministram, Barā pārziņā atradusies arī prese; un ko būtu teikuši ļaudis, ja viņš nebūtu papūlējies nodibināt taisnīgu līdzsvaru, lai valdības pretinieki nenostiprinātos desmitkārtīgi. Visas rokas stiepās viņam pretim, divdesmit laikraksti, visgodājamākie un visuzticīgākie laikraksti, kas prasīja savu likumīgo daļu. Šo daļu viņš tiem nodrošinājis, sadalot šos divsimt tūkstošus franku, kas figurē sarakstā uz viņa vārda, starp laikrakstiem. Neviens santīms no tiem nebija iekļuvis viņa kabatā; viņš neatļaujot nevienam šaubīties par savu godīgumu, jo ar viņa goda vārdu pietiekot. Šai mirklī Barū patiešām šķita apbrīnojami cēls un dižens, izgaisa viņa pārspīlētais svinīgums un uzpūstā viduvējība, palika vienīgi godavīrs, kas, taisnīgā sašutumā trīcēdams, atsedza savu kailo sirdi, un tā sirdsapziņa asiņoja, tāpēc ka viņš bija izrāvis tai patiesību, juzdamies dziļi sarūgtināts par to, ka viņš bija gan pārdzīvojis ciešanas, taču algu par to viņam nebija lemts gūt.

Viņa runu tiešam uzņēma ar ledainu klusēšanu. Barū, kas savā vientiesībā bija ticējis, ka uzliesmos sajūsma, ka republikāniskā palāta uzgavilēs viņam par republikas glābšanu, tagad pašu pamazām stindzināja salta dvesma, kas cēlās augšup no visiem soliem. Pēkšņi viņš apzinājās, ka ir gluži viens, ka viņa karjera beigusies, ka viņu jau skārusi nāves elpa. Viņā it kā viss sabruka, un viņa priekšā atvērās kapa tukšums. Tomēr viņš turpināja savu runu nospiedošajā klusumā ar nožēlojama cilvēka drosmi, kurš izlēmis izdarīt pašnāvību, izlēmis mirt, kājās stāvēdams, dižs un cēliem vārdiem uz lūpām. Runas nobeigums bija pēdējais skaistais žests. Kad viņš nokāpa no tribīnes, saltums pieņēmās, nebija dzirdami nekādi aplausi. Viņš izdarīja vēl vienu neveiklu gājienu, likdams nojaust par slepenām Romas un garīdzniecības intrigām, kuru mērķis, pēc viņa pārliecības, vienīgi atgūt zaudētās pozīcijas, lai agrāk vai vēlāk nodibinātu monarhiju.

— Kāds Barū ir muļķis! Kurš cilvēks tad atzīstas! — murmināja Maso. — Nu viņš ir beigts un pagalam un kabinets līdz ar viņu.

Un šai palātā valdošajā ledainajā klusumā Monferāns strauji devās uz tribīni. Nepatīkamā sajūtā, kuras cēlonis bija slepenas bailes, kādas vienmēr izraisa atklātība, ku-kuļņēmēji deputāti, kuri apzinājās, ka slīd bezdibenī, mulsa savā netīrajā sirdsapziņā šo mazāk vai vairāk attaisnojošo politisko kompromisu priekšā. Tāpēc visi jutās atviegloti, kad Monferāns sāka runu, ar visiem spēkiem formāli atspēkodams melus, ar vienu dūri sizdams pa tribīni, ar otru sev pa krūtīm sava aizskartā goda vārdā. Neliela, drukna auguma, uz priekšu pastieptu seju ar lielo, juteklīgo, godkāro degunu, platajiem pleciem, aiz kuriem slēpās viņa neizdibināmā viltība, Monferāns vienu mirkli šķita valdzinošs. Viņš noliedza visu. Viņš ne vien nezināja, ko nozīmē uz viņa vārda pierakstītie astoņdesmit tūkstoši franku, bet pat uzaicināja visus pierādīt, ka viņš jebkad būtu pieskāries kaut vienam sū no šīs naudas. Viņa sašutums virda un plūda pāri tik ļoti, ka viņam nepietika ar noliegumu savā vārdā, bet viņš noliedza arī visu tagadējo un bijušo franču parlamenta deputātu vārdā, jo savu balsi pārdevuša tautas pārstāvja neģēlība pārspējot visus iedomājamos kaunpilnos noziegumus, — tā bija bezjēdzība. Skanēja aplausi, un atkal no stinguma un murgainā smaguma atbrīvotajā palātā visi uzgavilēja viņam.

Tomēr no mazās sociālistu grupiņas atskanēja izsmējīgas balsis, kas uzaicināja Monferānu izteikties par Āfrikas dzelzceļu afēru un atgādināja tam, ka toreiz, balsošanas laikā, viņš bijis sabiedrisko darbu ministrs, un visbeidzot sociālisti gribēja zināt, ko viņš tagad, būdams iekšlietu ministrs, nodomājis uzsākt pret denunciācijām, lai nomierinātu franču sirdsapziņu. No šā jautājuma tiešas izskaidrošanas Monferāns veikli izlocījās, ka taisnība tiks panākta un, ja ir vainīgie, nevienam nevajagot tagad atgādināt viņam izpildīt pienākumu. Tad viņš pēkšņi ar nesalīdzināmu spēku un māku gāja uzbrukumā, kuram bija gatavojies kopš aizvakardienas. Viņš savu pienākumu neaizmirstot nekad, to viņš pildot katru stundu modri un ar gudrību, kā jau tautai uzticīgs karavīrs. Bet vai viņu neapvainoja policijas izmantošanā nezin kādiem zemiskiem spiegošanas nolūkiem un pa to laiku bēdīgi slavenajam Hanteram esot bijusi izdevība bēgt? Nu viņš varot arī parlamentā pavēstīt kādiem nolūkiem viņš vakar izmantojis šo nopelto policiju, kas strādā taisnības un kārtības labā. Vakar Buloņas mežā apcietināts viens no bīstamākajiem ļaundariem, atentāta rīkotājs Godo de Moruā ielā, anarhists, mehāniķis Saivā, kas pusotru mēnesi jaucis policijai pēdas. Vakarvakarā šis nožēlojamais galīgi atzinies, un drīz viņš saņems taisnīgu sodu. Beidzot sabiedriskā morāle būs atriebta, Parīze varēs atelpot pēc ilgajām bailēm, jo anarhijas sakne būs izravēta! Lūk, to viņš darīja, lai aizstāvētu valsts drošību un godu, kamēr nekrietni nodevēji veltīgi pūlējušies viņa vārdu nomelnot, ierakstot to kauna pilnā sarakstā, kas ir no gaisa grābts, nekaunīgs politisks manevrs.

Pārsteigumā drebēdama, palāta klausījās. Sī kā no debesīm nokritusī apcietināšana, par kuru neviens rīta laikraksts nebija ziņojis, šī dāvana, ko Monferāns pasniedza palātai, briesmīgais Saivā, kas jau sāka kļūt par ļaunu teiksmu, šis inscenējums aizrāva palātu kā nebeidzama drāma, kura ieilgst un kurai pēkšņi rodas atrisinājums. Dziļi satrauktā un glaimotā palāta sarīkoja ilgas ovācijas runātājam, kurš nemitējās slavināt savu enerģisko rīcību sabiedrības glābšanas labā, kurš vienmēr tiecas noziegumus sodīt; viņš arī neaizmirsa dot solījumu, ka vienmēr un visur būs stiprais kārtības sargs. Monferāns pat ieguva labējo solu piekrišanu, kad, atteikdamies no Baru, beidza kvēlo runu, apliecinādams visdziļākās simpātijas apvienotajām katoļu partijām, uzaicinādams dažādu ticību pārstāvjus saprasties un apvienoties pret kopējo ienaidnieku, pret šausmīgo sociālismu, kas gribēja visu izpostīt.

Kad Monferāns nokāpa no tribīnes, viņš juta, ka triks bija izdevies, viņš bija atkal izpeldējis no ūdens, visa pa-lata viņam aplaudēja, kreisie un labējie juku jukām, pārspēdami nedaudzo sociālistu protestus, kuru saceltais troksnis vienīgi pastiprināja gaviles. Rokas stiepās Mon-ferānarn pretim, mirkli viņš palika kājās stāvot, labsirdīgi smaidīdams, bet smaidam jaucās klāt nemiers. Viņa panākumi sāka viņu nomākt un iedvest bailes. Vai viņš tik nebija runājis pārlieku labi? Vai, lai glābtos pats, viņš nebija izglābis visu ministriju? Tas izjauktu viņa plānu, jo šīs runas iespaidā, kas satrauca palātu, tā nedrīkstēja uzsākt balsošanu. Viņš aizvadīja divus vai trīs īstus bai|u mirkļus, gaidīdams arvien vēl smaidot, vai tikai kāds necelsies un neteiks atbildes runu.

Arī skatītāju tribīnēs viņam bija lieli panākumi. Redzēja pat dainas aplaudējam. Pat monsenjors Martā izrādīja dziļu atzinību.

— Redziet nu, ģenerāļa kungs, tie ir mūsu šodienas karavīri, — sacīja Maso, zobgalīgi smīnēdams. — Un Monferāns ir varens virs!... Lūk, ko nozīmē izpeldēt sausam no ūdens. Taisnību sakot, veikli nospēlēts.

Beidzot Monferāns ieraudzīja draugu mudināto Viņonu pieceļamies un uzkāpjam tribīnē. Tagad ministra smaids atkal atguva veco viltīgi labsirdīgo izteiksmi un viņš ieņēma savu vietu uz ministru sola, svētlaimīgi klausīdamies.

Līdz ar Viņona parādīšanos tribīnē, atmosfēra palātā krasi pārvērtās. Ar kuplo, skaisto, gaišo bārdu, zilajām acīm, vijīgām un jauneklīgām kustībām viņš stāvēja tribīnē stalts un korekts. Kā jau praktiskam cilvēkam, viņa daiļrunība bija vienkārša un tieša, un viņa vecāko priekšteču deklamācijas šķita vēl tukšākas un pārspīlēti svinīgas. Savā īsajā darbības laikā valsts pārvaldes aparātā viņš bija guvis pieredzi dziļi izprast jebkuru darījumu un prata vienkārši uzstādīt un atrisināt vissarežģītākos jautājumus. Darbīgs, krietns un pārliecināts par savu laimes zvaigzni, būdams vēl pārlieku jauns un bezgala izveicīgs, viņš, par laimi, nebija paspējis sevi kompromitēt, viņš sojoja nākotnei pretim, bija sastādījis mazliet plašāku programmu, nekā tā, kas bija Baru un Monferānam, lai viņam būtu pamats, abus gāžot, ieņemt viņu vietas, un jutās arī spējīgs šo programmu īstenot, realizējot tik ilgi solītās reformas. Viņš bija izpratis, ka krietnumam, ko atbalstīs gudrība un ass prāts, taču reiz būs jāuzvar, tāpēc viņš pateica |oti aukstasinīgi, skaidrā balsī, kas bija sakāms un ko gaidīja palātas deputātu veselais saprāts un apslēptā sirdsapziņa. Protams, viņš ir pirmais, kas priecājas par šo apcietināšanu, kura nomierinās valsti, bet viņš nevarot izprast sakarību starp šo arestu un palātā apspriežamo bēdīgo jautājumu. Tie ir divi pilnīgi atšķirīgi jautājumi, un viņš lūdzot savus kolēģus nebalsot šai pārejošā satraukumā, kādā tic pašlaik atrodoties. Jānogaida, lai viss kļūst pilnīgi skaidrs, un, protams, šo skaidrību nevar radīt divi apsūdzētie ministri. Tad viņš izteicās pret parlamentāras izmeklēšanas komisijas nodibināšanu, viņš esot tādās domās, ka vainīgie, ja tādi tiešām būtu, gluži vienkārši jānodod tiesai. Arī viņš beidza runu ar smalkjūtīgu mājienu uz garīdzniecības nemitīgi pieaugošo iespaidu, aizrādot, ka neatzīstot nekāda veida kompromisus, lai tie nāktu no kādas puses nākdami, un noliedzot valsts diktatūru tāpat kā senās demokrātijas atdzimšanu.

— Ļoti labi! Ļoti labi! — sauca no viena palātas gala līdz otram, bet, Viņonam ieņemot savu vietu, atskanēja tikai vāji aplausi. Toties palāta bija atkal atguvusies, stāvoklis šķita skaidrs, balsošana tik pati par sevi saprotama, ka Mēžs, kurš gribēja vēlreiz runāt, bija pietiekoši saprātīgs, lai klusētu. Visi ievēroja Monfcrāna mierīgo izturēšanos, viņš ar redzamu patiku klausījās Viņonā, it kā augsti cienītu sava pretinieka talantu, bet Barū, kopš viņa runa bija uzklausīta ar ledainu saltumu, sēdēja nekustīgs uz sava sola, nāves bāls, kā zibens bultas satriekts, it kā vecās, grūstošās pasaules salauzts un samalts.

— Nu, līdz ar to viss ir cauri! — atsāka Maso. — Pagalam ministrija!... Zmict, mazais Viņons tiks tālu. Stāsla, ka viņš sapņojot par Elizejas pili. Bet, lai būtu kā būdams, nākamā ministru kabineta galva būs tieši viņš.

Kad balsošanas izraisītajā kņadā Maso gribēja aiziet, ģenerālis to aizturēja.

— Pagaidiet, Maso kungs ... Cik pretīga Šī parlamentārā virtuve! Jums tas jāpastāsta kādā rakstā, jums jāpierāda, ka ar šādām, liekās, netīrās diskusijās pavadītām dienām mūsu zemi novājina un tā tiek sagandēta lidz pat kaulam. Kauja, kurā piecdesmit tūkstoši vīru paliek zemē guļot, franču tautu mazāk novājinās, atstas mūsu sirdīs vairāk dzīvības spēka nekā desmit riebigā parlamentārisma gadi. Atnāciet taču kādu rītu pie manis. Es jums paradīšu militāra likuma uzmetumu, pieradīšu nepieciešamību atgriezties pie senākās skaitliski ierobežotās, pastāvīgās armijas, kas sastāvēs no profesionāliem karavīriem, ja negribam, ka mūsu tik ļoti mictpilsonizējusics un skaitliski neiedomājami lielā nacionālā armija kļūst par lieku balstu, kas aizvilks postā tautu.

Kopš sēdes atklāšanas Pjērs nebija ne vārda bildis. Viņš uzmanīgi klausījās — vispirms tieši brāļa interesēs, bet tad ari viņam pielipa visas zāles drudzis. Pjērs pārliecinājās arvien vairāk, ka Gijomam vairs nekas nedraud, bet kā gan viens notikums atbalsojās otrā un cik skanīga bija šeit vēsts par Saivā apcietināšanu! Fakti apvienojās, krustojās un pārvērtās bez mitas. Zāle vārījās kā milzīgs katls, un, raudzīdamies lejup uz deputātu rindām, Pjērs nojauta, kādas kaislības tur virmo un kādas intereses saduras. Viņš bija sekojis lielajai cīņai starp Barū, Monfe-rānu un Viņonu; viņš bija vērojis baigā Meža bērnišķīgo prieku, tas jutās laimīgs, ka saviļņojis šī ūdens duļķes, kur viņš zvejoja vienīgi citu labā; tagad Pjērs vēroja Fon-sēgu, kurš bija ļoti mierīgs, zināja nākotnes noslēpumu un centās nomierināt Diteilu un Seņē, jo tie bija galīgi apmulsuši, nojaušot drīzo kabineta krišanu. Bet Pjēra skatiens allaž pievērsās inonsenjoram Martā, kas nebija neko izlaidis no acīm, un viņa jautrā, laimīgā seja atstaroja visus šīs sēdes satraukumus, it kā dramatiskā parlamenta komēdija būtu notēlota vienīgi šī priestera ilgotā, tālā triumfa dēļ. Gaidīdams nobalsošanas iznākuma pasludināšanu, Pjērs dzirdēja sev blakus Maso un ģenerāļa sarunu par kara taktiku, kadriem un jaunkareivju iesaukšanu, abi ķīvējās par asinspirts nepieciešamību visai Eiropai. Ak, nožēlojamā cilvēce, kas cīnās parlamentos un kaujaslaukos, lai cits citu aprīļu, kad tā reiz noliks ieročus, lai veidotu uz taisnības un saprāta pamata dibinātu dzīvi.

Zālē nenorima balsošanas radītais satraukums: visus satrauca, kuru no daudzajām rezolūcijām pieņems, jo to bija tik daudz, vesels rezolūciju lietus, no visradikālākās, kuru izvirzīja Mēžs, līdz pat vienkāršajai un stingrajai Viņona rezolūcijai. Taču kabinets pieņēma tikai skaidru un vienkāršu rezolūciju un tika gāzts: palāta beidzot nobalsoja ar divdesmit piecu balsu vairākumu par Viņona priekšlikumu. Acīmredzot daļa kreiso deputātu bija pievienojušies labējiem un sociālistu grupai.

Ilga balsu čala, kāpdama augšup no zāles un sasniegdama tribīnes, pavadīja balsošanas rezultātu pasludināšanu.

— Tātad mums tagad ir Viņona ministrija, — sacīja Maso, pieceldamies kopā ar ģenerāli un Pjēru. — Bet Monferāns tomēr izkūlās. Ja es būtu Viņona vietā, es viņam gan neuzticētos.

Vakarā mazajā Neijī namā notika atvadīšanās, kas bija aizkustinoša ar savu vienkāršību un diženumu. Kad Pjērs atgriezās no parlamenta sēdes skumjš, bet apmierināts, Gijoms bija noteikti izlēmis nākamā dienā atsākt savu parasto dzīvi un darbu Monmartrā. Arī Nikolā Bartēsam vajadzēja aizbraukt, un tad namiņš iegrims atkal agrākajā, bezcerīgajā vientulībā!

Bija atnācis Teofils Morēns, kuram Pjērs bija paziņojis sāpīgo vēsti, un, kad visi četri vīrieši pulksten septiņos sēdās pie galda, Bartēss nekā vēl nezināja. Visu dienu smagiem krātiņā iesprostota lauvas so]iem viņš bija staigājis pa savu istabu no viena gala līdz otram; viņš dzīvoja šai drauga dotajā pajumtē kā liels, drosmīgs bērns, kas nekad nerūpējas par tagadnes prasībām, ne arī par nākotnes draudiem. Viņa dzīvi vienmēr pildīja neierobežotas cerības, kas vienmēr saira pret īstenības realitāti. Viss, ko viņš bija mīlējis, viss, kas šķita iegūts piecdesmit cietumos un trimdā pavadītajos gados, brīves vienlīdzība, brālīgā republika, viss bija sabrucis un viņa sapņiem sniedzis visasākās pretrunas, bet Bartēsa cerība tomēr vēl bija dzīva, tā bija viņa jaunības sirdsskaidrā, dzidrā cerība nākotnei pārliecībā, ka tā ir tuvu. Dievišķīgs smaids staroja viņa sejā, kad jaunie, daudz radikālākie cīnītāji, kas bija aizsteigušies garām, uzjautrinājās par viņu un dēvēja viņu par lādzīgo, veco vīru. Viņš nekā nesaprata no šīm jaunajām apvienībām, viņš sašuta par to, ka tām trūkst cilvēcības izpratnes; lepns savā spītā viņš ticēja idejai, nesalaužami ticēja pasaules pārveidošanas idejai, jo visi cilvēki taču pēc savas dabas ir labi, brīvi, un viņus visus vieno brālīga mīlestība.

Šovakar vakariņojot, juzdams ap sevi mīļus draugus, viņš bija visai jautrā omā, atsegdams savu skaidro dvēseli, jo bija pilnīgi drošs, ka drīz vien, par spīti visam, redzēs savu ideālu īstenojamies. Bartēss bija aizrautīgs stāstītājs, ja viņam patika patērzēt, un krājumā viņam bija interesanti nostāsti par dažādiem cietumiem. Viņš tos visus pazina — Senpelažī, Monsenmišelu, piejūras cietumu Belilu, Klervo un arī pārsūtīšanas cietumus, draus-smīgos «pontonus»1, viņš smējās par dažām atmiņām un stāstīja par paspārni, kuru viņš visur sev atradis, jo apzinājies savu garīgo brīvību. Trīs vīrieši, kas viņā klausījās, jutās valdzināti, lai gan viņiem sažņaudza sirdi doma, ka šis mūžīgais cietumnieks, šis mūžīgais trimdinieks spiests atkal celties un satvert ceļa spieķi.

Tikai, kad pasniedza desertu, Pjērs sāka runāt. Viņš izstāstīja, ka ministrs viņu izsaucis un devis Bartēsam četrdesmit astoņas stundas laika sasniegt robežu, ja viņš negrib, lai to apcietina. Vecais vīrs ar garajiem, sirmajiem matiem, ērgļa degunu un jaunības degsmi acīs kļuva nopietns, piecēlās un gribēja tūlīt doties projām.

— Kā, mans bērns, jūs to zinājāt jau kopš vakardienas un mani tomēr paturējāt pie sevis, manis dēļ jūs riskējāt vēl vairāk kompromitēties, ja palieku jūsu mājā!... Atvainojiet mani, es nepadomāju par nepatikšanām, ko jums sagādāju, es domāju, ka viss nokārtosies labi ... Es pateicos Gijomam, es pateicos jums, Pjēr, par šīm mierīgajām dienām, ko dāvājāt man, vecam klaidonim.

Abi brāļi lūdza Bartēsu palikt līdz rītam, viņš neklausījās viņos. Ap pusnakti atgāja vilciens uz Briseli, viņam vēl bija daudz laika, lai paspētu nokļūt stacijā. Viņš noteikti atsacījās no Morēna pavadības, nevēlēdamies, ka tas uzņemtos šīs pūles. Morēns nebija bagāts, viņam bija savs darbs. Kādēļ viņam atņemt laiku, ja bija tik vienkārši aizbraukt vienam? Bartēss atgriezās trimdā, kā jau parasti- skumji nesdams savu sāpju likstu kā Mūžīgais žīds, kurš klīst, meklējot brīvību, un kuru viņa leģendārās ciešanas raida visu mūžu klejot plašajā pasaulē.

Pulksten desmitos mazajā, snaudošajā ieliņā Bartēss atvadījās no saviem saimniekiem, un asaras aizplīvuroja viņam acis.

• Par «pontoniem» sauca vecus, galīgi nolietotus karakuģus, kurus Zolē aprakstītajā laikā Francijā izmantoja par cietumiem.

— Ak, neesmu vairs jauns, šoreiz viss izbeigts, es vairs neatgriezīšos, mani kauli atdusēsies kādā svešā stūrī!

Kad viņš bija sirsnīgi apskāvis Gijomu un Pjēru, visa ļfl viņa nesavaldāmā, lepnā būtne izslējās un pēdējos vārdos skanēja atkal cerība.

— Jā, bet kas zina, varbūt jau rit aust uzvaras diena? Nākotne pieder tam, kas to rada un gaida!

Viņš bija sen jau nozudis skatieniem, kad abi brāļi vēl dzirdēja viņa stingros soļus, kas pamazām izgaisa tālē gaišaja naktī.

CETURTĀ GRAMATA 1

Bija rēns marta rīts mēneša pēdējās dienās, kad Pjērs atstāja mazo namiņu Nciji kopā ar brāli Gijomu, lai pavadītu to uz mājām, uz Monmartru; sirds Pjēram sažņaudzās, iedomājoties, ka viņš atgriezīsies viens un atkal ieslīgs savā nelaimē, savā tukšumā. Viņš nebija gulējis šonakt, rūgtums smeldza sirdī, bet viņš slēpa sāpes un piespieda sevi smaidīt.

Redzot debesis tik gaišas un liegas, abi brāļi izlēma iet kājām garākā pastaigā pa attālākajiem bulvāriem. Pulkstenis nosita deviņi. Pjēram bija patīkami iet līdzi vecākajam brālim, kas priecājās, domājot, kādu pārsteigumu viņš sagadās savējiem, it kā atgriežoties pēkšņi no ceļojuma. Viņš nebija tiem pavēstījis savu ierašanos, un visā prombūtnes laikā vienīgi šad un tad aizrakstījis, lai sniegtu kādu ziņu par sevi. Aiz piesardzības, kā arī izpildot tēva vēlēšanos, Gijoma trīs dēli nebija nākuši viņu apmeklēt; tāpat arī jaunā meitene, kuru viņš bija izlēmis apprecēt, gaidīja viņu saprātīga, mierīga un atturīga.

Kad viņi bija uzkāpuši pa saules apmirdzētajām Mon-martra nogāzēm, Gijoms, kurš nēsāja atslēgu līdzi, klusi un nedzirdami iegāja mājā. Tertra laukumā, kas atgādināja kādu mazpilsētiņas stūrīti, mazais namiņš šķita snaužam dziļā mierā. Pjērs to ieraudzīja tādu pašu, kādu bija redzējis savā pirmajā, vienīgajā apmeklējumā — klusu, smaidošu, bezgala glāsainu. Vispirms viņi iegāja šaurajā gaiteni, kas šķērsoja visu apakšējo stāvu, lai tad pavērtos uz milzīgo Parīzes apvārsni. Gaitenis veda dārziņā, kur auga divas plūmes un viens ceriņu krūms, kas tagad bija salapojuši; šoreiz Pjērs ieraudzīja pie plūmēm pieslietus trīs divriteņus. Beidzot viņi sasniedza milzīgo, gaišo un mājīgo darba telpu, kur dienu vadīja visa ģimene; šīs istabas lielie, stiklotie logi paceļas pār īstu jumtu okeānu.

Gijoms bija atnācis līdz pat darbnīcai, nesastapdams neviena. Visai uzjautrināts viņš pielika pirkstu pie lūpām.

— Uzmanību, mazo brāli Pjēr! Tūlīt tu ko redzēsi.

Atvēruši durvis bez trokšņa, viņi mirkli palika stāvam

uz sliekšņa.

Darbnīcā atradās vienīgi Gijoma trīs dēli. Tomā stāvēja blakus savai kalvei un strādāja pie urbjmašīnas, pārklādams mazu vara plāksnīti ar caurumiņiem. Otrā telpas stūri pie plašā loga katrā pusē lielajam galdam sēdēja Fransuā un Antuāns, viens bija nogrimis grāmatā, bet otrs ar dobjamo grebli rokā beidza kokgriezumu. Gaišais saulstaru auts risa, draiskodamies šai neparastajā darbarīku jūklī, kur telpas vidū atradās ar lielu, ziedošu lefkoju pušķi rotāts darba galds abām sievietēm. Un triju darba iegrimušo jaunekļu dziļajā uzmanībā, svētsvinīgajā klusuma bija sadzirdama vienīgi viegla mašīnas čirkstoņa pie katra caurumiņa, ko urba Tomā.

Lai gan Gijoms uz sliekšņa nepakustējās, telpai pāršalca trīsas it kā pēkšņā atmodā. Trīs dēli nojauta tēva tuvumu, vienlaicīgi pacēla galvu un reizē iesaucās. Vie- ) nota dziņa visus piecēla kājās, viņi tiecās tēvam pretim un apskāva to.

— Tēvs!

Laimē starodams, viņš tos savukārt cieši apskāva. Tas bija viss — nebija ilgu jūtu izpausmes un nebija ari lieku vārdu. Šķita, ka viņš izgājis tikai vakar un atgriezies pēc darījumu nokārtošanas, kas viņu mazliet aizturējusi. Smaidīdams viņš dēlus uzlūkoja, bet visi trīs jaunieši raudzījās tēvam acīs un arī smaidīja; tā izpaudās viņu savstarpējā mīla un dziļā uzticība.

— Nāc taču iekšā, Pjer. Sniedz roku šiem brašajiem zēniem.

Pēkšņi, dīvainas nepatikas sagrābts, priesteris bija palicis stāvam pie durvīm. Trīs brāļadēli spēcīgi kratīja viņam roku. Tad, nezinādams vairs, ko iesākt, un juzdamies lieks, viņš beidzot apsēdās maliņā, pie loga.

— Nu labi,’ mani maziņie, bet kur tad ir dižmārniņa un Marī?

Vecmāmiņa tikko bija uzkāpusi augšā, savā istabā. Bet jaunajai meitenei bija radusies doma aiziet pašai tirgū iepirkties. Iepirkšanās sagādāja viņai lielu prieku, jo viņa

apgalvoja, ka ir vienīgā, kas prot nopirkt patiešām svaigas olas un sviestu, kas smaržo pēc riekstiem. Reizēm viņa atnesa ari kādu kārumu vai ziedus un bija sajūsmā, ka ir tik laba namamāte.

— Tātad viss kārtībā? — atsāka Gijoms. — Vai esat apmierināti, vai darbs sokas labi?

Viņš katram pajautāja kaut ko kā cilvēks, kas nekavējoties atgriežas pie savām ikdienas paražām. Tomā, kura skarbā, labsirdīgā seja staroja, pāris teikumos pastāstīja par darbu pie mazā motora, jo viņš bija pārliecināts, ka tagad viņš pabeigs to. Fransuā, vēl joprojām gatavodamies eksāmeniem, jokodams stāstīja par milzīgo mācību vielas apjomu, kas tam vēl jāsabāž galvā. Antuāns parādīja kokgriezumu, ko beidza un kas attēloja viņa mazo draudzeni, skulptora Zahana māsu, sēdot dārzā, saulītē un lasot; šī atpalikusī būtne, kuru Antuāns ar savu maigo mīlestību bija pievērsis saprātam, tagad plauka līdzīgi ziedam. Dzīvi tērzējot, visi trīs brāļi bija atkal ieņēmuši savas vietas un gluži dabiski sākuši strādāt, jo stingrā mājas kārtība viņiem darbu bija padarījusi par dzīves nepieciešamību.

Gijoms labsajūtā uzmeta skatienu katra darbam.

— Ak, mani puišeļi, kaut jūs zinātu, ko esmu sagatavojis un pārdomājis, gulēdams uz muguras! Man pat ir piezīmes un ne mazums... Mēs abi nācām kājām, jo važonis man visu atvedis, arī drēbes un veļu, ko man diž-ināmiņa atsūtīja . . . Kāds man ir prieks, ka šeit viss ir pa vecam, atsākt darbu un turpināt to kopā ar jums! Ak, tas tik būs īsts darbs!

Gijoms jau iekārtojās savā stūrī. Starp kalvi un logu viņa rīcībā bija atstāts liels laukums, šeit stāvēja viņa tīģeļkrāsns, vitrīnas un plaukti ar aparātiem, garš galds, kura vienu galu viņš izmantoja rakstīšanai. Tā bija viņa pasaule, kas piederēja vienīgi viņam; laimīgs, ka visu atradis kārtībā, viņš ļāva skatieniem slīdēt visapkārt, rokām aizskardams priekšmetus, nepacietībā degdams, lai ķertos tūlīt pie darba, tāpat kā trīs dēli.

Sājā brīdī uz nelielajām kāpnēm, kas veda uz otrā stāva istabām, uz augšējā kāpiena parādījās dižmāmiņa, mierīga, nopietna un stalta savā mūžīgajā melnajā kleitā.

— Tas esat jus, Gijom, — viņa teica. — Uznāciet pie manis vienu mirkli.

Gijoms uzkāpa augšā, viņš saprata, ka dižmāmiņa grib kaut ko pavēstīt, uzmundrināt viņu un tūlīt bez liccinie-kiein pasacīt, kas bija sakāms. Tas bija baigais noslēpums, kurā tikai viņi abi dalījās, vienīgais, ko nezināja pat dēli, un tas bija viņa rupju bērns, par kuru viņš cieta bailes pēc atentāta, iedomājoties, ka nu viņa noslēpums ir atklāts un kļūs visiem zināms. Augšstāva istabā dižmā-miņa pastāstīja par visu un parādīja neskarto slēptuvi pie gultas, kur atradās patronu čaulas ar jauno sprāgstvielu un briesmīgā iznīcinātāja ieroča rasējumi. Viņš atrada visu tādā pašā kārtībā, kā bija atstājis; lai iegūtu šo viņa izgudrojumu, vajadzētu dižmāmiņu nonāvēt vai uzspridzināt gaisā visu māju līdz ar viņu. Ar mierīgu, drosmīgu smaidu sirmgalve atdeva Gijomam glabāšanā saņemtos baismīgos piederumus un arī atslēgu, kuru Gijoins bija atsūtījis ar Pjēru otrā dienā pēc ievainošanas.

— Es domāju, jūs taču nebaiļojāties? — viņa vaicāja.

Gijoms satvēra vecmāmiņas abas rokas miji un godbijīgi.

— Es baiļojos vienīgi, ka nenāk policija un jums nav jāpacieš viņu rupjības... Jums es uzticēju savu noslēpumu, jūs pabeigsiet manu darbu, ja manis vairs nebūs.

Pa šo laiku apakšējā telpā Pjērs vēl vienmēr sēdēja pie loga un juta, ka viņa apjukums auga. Protams, visi šai mājā taču izturējās pret viņu bezgala sirsnīgi. Bet kāpēc viņam likās, ka visa šī vide, visas šīs būtnes, lai gan centās būt sirsnīgas un tuvas, tomēr bija viņam naidīgas? Pjērs jautāja sev, kas gan notiktu ar viņu šeit, starp šiem spraigā darba darītājiem, kurus vadīja dziļa ticība darbam, turpretī viņš neticēja vairs nekam un ari nedarīja nekā. Uzlūkojot trīs brāļus, kas tik dedzīgi un ar prieku ķērās pie darba, Pjērā modās apslēptas dusmas. Bet Marī ierašanās viņu galīgi samulsināja.

Viņa ienāca, Pjēru nepamanījusi, ar iepirkumu grozu uz rokas, no viņas staroja līksme un pārplūstošs dzīvesprieks. Šķita, ka saulainais pavasara rīts ienācis līdz ar viņu jaunības mirdzā. Smuidrais augums, augstās krūtis, sārtā sejiņa ar daiļi veidotu degunu, plato, gudro pieri un pilnīgajām, labsirdīgajām lūpām staroja zem melno matu smagajām cirtām. Viņas brūnās acis, kā vienmēr, jautri dzirkstīja, viņa juta sevī veselību un spēku.

— Nu, jās trīs, — Marī iesaucās, — kādas jaukas mantiņas es nopirku!.., Nāciet skatīties! Es negribēju grozu izkravāt virtuvē.

Jaunekļiem vajadzēja pienākt tuvāk: visi nostājās ap galdu, uz kura viņa bija nolikusi grozu.

— Vispirms sviests. Paodiet, vai tas nesmaržo pēc riekstiem! Tādu ku| tieši manām vajadzībām... Un tad olas. Tās ir vakar dētas, par to es galvoju. Viena pat ir šīsdienas ... Un te ir kotletes. Nu, vai nav lieliskas kotletes! Miesnieks ļoti cenšas manā labā... Bet te ir krējuma siers, īsta krējuma, tas ir brīnišķīgs!... Un tagad nāk pārsteigums, gardums — redīsiņi, skaisti, mazi, rožaini rcdīsii,ii. Redīsi martā, tas taču ir greznums!

Māri izjuta lepnumu kā iaba saimniece, kas pārzina cenas un Fenelona licejā beigusi pilnu mājturības kursu. Trim brāļiem, kuri priecājās līdz ar Marī, vajadzēja teikt viņai glaimus.

Pēkšņi viņa pamanīja Pjēru.

— Ak, abata kungs, jus esat šeit! Lūdzu piedodiet, es jūs neredzēju! Un Gijoms, ka viņam klajas? Jūs taču atnesāt mums ziņas par viņu?

— Tēvs jau ir atgriezies pie mums, — teica Tomā. — Viņš ir augša pie dižmamiņas.

Saviļņotā Marī steigā krāva visus iepirkumus atpakaļ grozā.

— Gijoms atgriezies! Gijoms atgriezies!... Un jūs man to nesakāt, jūs man ļaujat visu izkravāt! Ir gan jauki, tiešām, es šeit lielos ar sviestu un olām, kad Gijoms atgriezies!

Šai brīdī Gijoms ar dižmāmiņu kāpa lejup; priecīgi meitene piesteidzās tam klāt un pagrieza abus vaigus, lai saņemtu divus sirsnīgus skūpstus; tad viņa uzlika rokas uz Gijoma pleciem, ilgi uz viņu skatījās un mazliet trīsošā balsī teica:

— Esmu priecīga, ļoti priecīga jūs atkal redzēt, Gi-jom! ... Tagad varu jums to pateikt, domāju, ka zaudēšu jūs, un biju ļoti satraukta un nelaimīga.

Lai gan viņa joprojām vēl smaidīja, acīs sariesās asaras, bet viņš, arī dziļi saviļņots, apskāva Marī no jauna, murminādams:

— Dārgā Marī!... Cik laimīgs esmu! Atkal esmu kopā ar jums, un jūs joprojām esat tik daiļa un tik mīļa.

Pjēram, viņus vērojot, šķita, ka abi izturas vēsi. Protams, viņš bija gaidījis vairāk asaru un kvēlākas skavas, jo tie taču bija divi saderinātie, kurus kāzu dienas priekšvakarā negadījums bija šķīris uz ilgāku laiku. Lielā gadu starpība arī aizvainoja Pjēru, lai gan brālis viņam likās vel stiprs un ļoti jauneklīgs. Acīmredzot jaunā meitene bija tā, kas viņam noteikti nepatika. Viņa bija pārlieku

veselīga, pārlieku mierīga. Kopš viņa ienāca šeit, Pjērs juta augam nepatiku, viņš gribēja aiziet un nekad vairs nenākt šurp. Apziņa, ka viņš ir pavisam citāds nekā Marī, ka viņš ir svešinieks sava brāļa mājās, izvērtās īstās ciešanās.

Viņš piecēlās un gribēja aiziet, kā ieganstu minēdams darīšanas pilsētā.

— Kā, tu nepaliksi brokastot pie mums? — iesaucās bezgala pārsteigtais Gijoms. — Bet tas taču pats par sevi saprotams, tu mani neapbēdināsi tik ļoti... Tagad, mīļo brāli, šī māja ir arī tava.

Visi Pjēru apstāja un neviltotā sirsnībā lūdza palikt; viņam vajadzēja padoties un ieņemt atkal savu vietu, kur viņš atslīga mulsā, skatīdamies un klausīdamies šais cilvēkos, kas bija viņa tuvinieki, bet kuri viņam likās tik tāli.

Pulkstenis bija tikko nositis vienpadsmit. Darbs turpinājās, brīžiem to pārtrauca jautra tērzēšana; tad pēkšņi ienaca viena no abām kalponēm, lai paņemtu iepirkumu grozu. Marī tai pateica, lai pasauc viņu novārīt mīkstas olas, jo viņa zinot brīnišķīgu recepti to vārīšanai, pēc kuras olas baltums kļūstot līdzīgs saputotam krējumam. Fransuā, dzirdēdams šos vārdus, ņēmās mazliet paķircināt Marī par visām tām skaistajām gudrībām, ko viņa mācījusies Fenelona licejā, kur tēvs bija viņu nodevis divpadsmit gadu vecumā pēc mātes nāves. Bet viņa nepalika atbildi parādā un smējās savukārt par tām zudušajām stundām pedagoģiskajā institūtā, kuras viņš aizvadīja, nopūlēdamies ar audzināšanas jautājumu pamatiem.

— Ak, jiis lielie bērni! — viņa sacīja, neizlaizdama no rokām savu izšuvumu. — Tas ir jocīgi, jūs tomēr esat visi trīs ļoti attīstīti, plašiem uzskatiem; bet, starp citu, jums ne visai patīk, ka tāda meitene kā es mācās licejā, neatpaliekot no jums, zēniem. Kas tas ir? Dzimumu cīņa, sacensība vai konkurence?

Viņi iebilda, zvērēdami, ka tomēr atzīstot, ka sievietēm vajadzīga visplašākā izglītība. Marī to ļoti labi zināja, bet viņai bija prieks tos savukārt paķircināt.

— Nē, nē, šai jautājumā jūs esat atpalikuši, mani bērni... Es gan saprotu, ko lojālā buržuāzija pārmet sieviešu licejiem. Vispirms, mācības tur ir visai pasaulīga rakstura, un tas nepatīk ģimenēm, kuras uzskata, ka meitenēm vajadzīga audzināšana reliģiskā garā, kas tām būtu morāls balsts. Otrkārt, audzināšana tur kļūst demokrātiskāka, audzēknes sanāk no visādām aprindām, jo diezgan devīgi tiek piešķirtas stipendijas un tad nu iznāk, ka licejā sastopamas lepnas dāmas meita no pirmā stāva ar durvju sarga meitu un uzrunā viena otru ar tu. Un visbeidzot, tur meitenes atbrīvojas no mājas pavarda ietekmes un pašierosme gūst arvien pilnīgāku izpausmi, un plašā mācību viela, paaugstinātās prasības, kādas tiek izvirzītas eksāmenos, tas viss taču veicina jaunas meitenes emancipāciju, tas ir solis tuvāk nākotnes sievietes vietai sabiedrībā, kādai pretim tiecas visas jūsu ilgas, vai nav tā, mani bērni?

— Protams, šaubu nav, — iesaucās Fransuā, — tur mēs esam vienās domās!

Marī rotaļīgi pamāja un mierīgi turpināja:

— Es tikai jokoju... Jūs jau zināt, esmu vienkārša meiča un man nav tik lielu prasību no dzīves kā jums. Ak, šīs prasības, šīs sievietes tiesības! Skaidrs, ka tagadnes sievietei jau tās ir, viņai ir vienlīdzīgas tiesības ar vīrieti, ciktāl to pieļauj mūsu daba. Bet galvenais, mūžīgais sarežģījums dzīvē ir vienam otru saprast un mīlēt .. . Tomēr esmu laimīga par to, ko zinu, jā gan, pedantisma manī nav nekāda, un es domāju vienīgi, ka zināšanas man dod labsajūtu, drosmi dzīvē gan no tikumiskā, gan fiziskā viedokļa.

Marī ļoti patika atcerēties Fenelona licejā pavadītos gadus, viņa aizrautīgi stāstīja, cik cītīgi mācījusies, kā draiskojusies starpbrīžos, kā kopā ar draudzenēm devusies ārpus pilsētas, kur viņas skraidījušas kā neprātīgas, matiem vējā plīvojot. No pieciem Parīzē atvērtajiem meiteņu licejiem Fenelona licejs bija vienīgā labi apmeklēta mācību iestāde; par spīti visiem aizspriedumiem un pieņemtiem nepamatotiem uzskatiem, lielais vairums audzēkņu bija ierēdņu un pasniedzēju meitas un pašas tiecās kādreiz būt skolotājas. Liceju absolvējot, gala eksāmens bija jā iztur un diploms jā iegūst Sevras pedagoģiskajā institūtā. Lai gan Marī mācījās spīdoši, viņai nebija nekādas patikas kļūt par skolotāju; vēlāk, pēc izpostītā, parādos ieslīgušā tēva nāves, kad viņai mirkli šķita, ka nu viņa ir palikusi viena pati Parīzē bez līdzekļiem, Gijoms to uzņēma savā mājā, neļaudams viņai skraidīt apkārt, pasniedzot privātstundas. Viņa izšuva apbrīnojami skaisti un uzstāja, ka pati sev nopelnīs mazliet naudas, lai nekļūtu nevienam parādniece.

Gijoms klausījās smaidīdams un neiejaukdamies. Viņš

bija Marī iemīlējies, jo vairāk par visu viņu valdzināja viņas atklātība un taisnīgums, viņu apbūra viņas līdzsvarotais, godīgais un stiprais raksturs. Kaut arī viņai vairs nepiemita nezinošas, kautrīgas jaunas meitenes poēzija, viņa valdzināja ar īstu sirds un gara skaidrību, gaišu, dzidru nevainību, bez liekulības un izlikšanās, bez visa sevī noslēgtā un netīrā, uz ko mudina noslēpums. Savā jaukajā, veselīgajā mierā viņa bija saglabājusi bērnišķīgu sirdsskaidrību, lai gan, pārsniegusi jau divdesmit sešu gadu vecumu, reizēm arī pēkšņi nosarka, asinis sakāpa vaigos un šis kvēlais sārtums viņu dzina izmisumā.

— Dārgā Marī, — teica Gijotns, — jūs redzat, zēni jokojas, bet jums ir taisnība ... Jūsu vārītās mīkstās olas ir vislabākās pasaulē.

Viņš to pateica ar tādu sirsnīgu maigumu, ka jaunās meitenes vaigi pietvīka purpursārti. Viņa pati to juta un sarka vēl vairāk. Pamanījusi, ka trīs jaunie cilvēki viņu draiskulīgi uzlūko, Marī dusmojās pati uz sevi. Tad viņa pievērsās Pjēram:

— Vai ne, abata kungs, ir taču smieklīgi, ka veca meita tik ļoti sarkst? Var vēl domāt, ka esmu kādu noziegumu izdarījusi... Bet ziniet, zēni mani kaitina, lai redzētu, kā es nosarkstu.

Dižmāmiņa, paceļot acis no krekla, kuru viņa lāpīja bez brillēm, mierīgi iebilda:

— Mans mīļais bērns, ir jau labi, kā ir, tavas sirds asinis ieplūst vaigos, lai visi redz, ka tev ir sirds.

Brokastu stunda tuvojās. Izlēma galdu klāt darbnīcā, ko reizēm darīja, kad ieradās viesis. Balti klātais galds saules spulgā un vienkāršās, sirsnīgās brokastis bija tiešām kaut kas lielisks. Olas, kuras jaunā meitene pali atnesa no virtuves, ar servjeti apklātas, visiem ļoti garšoja. Tādu pašu sajūsmu modināja redīsiņi un sviests. Desertā pēc kotletēm pasniedza krējuma sieru, bet tas arī bija tik garšīgs, kādu neviens vēl nekad nebija ēdis. Un turpat aiz loga savās nerimstošās grandēs pletās bezgalīgā Parīze no vienas apvāršņa malas līdz otrai.

Pjērs centās būt jautrs. Bet drīz vien viņš atkal iegrima klusēšanā. Gijoms, kurš nupat bija ārā ieraudzījis trīs divriteņus, izvaicāja Marī un gribēja zināt, cik tālu viņa šorīt izbraukusi. Fraņsuā un Antuāns bija viņu pavadījuši Oržemonas virzienā. Nepatīkamais bija vienīgi tas, ka atpakaļceļā riteņus vajadzēja stumt kalnā. Marī smējās, piebilzdama, ka tāpēc ari viņa tik labi guļot bez ļauniem sapņiem. Divritenim, pēc viņas domām, bija visas labās īpašības, un, kad priesteris meiteni nesaprašanā uzlūkoja, viņa apsolīja tam kādu dienu pati to paskaidrot. Ļaunākais bija, ka sarunas par divriteni nemitējās visu atlikušo brokastu laiku. Tomā izklāstīja visus pēdējos tehniskos uzlabojumus riteņiem, ko izlaida Grandidjē rūpnīca. Pats viņš ļoti vēlējās radīt īpašu velosipēdu, par kādu visi jau sen sapņoja, divriteni ar pārnesumu, kas braucot ļautu viegli mainīt ātrumu. Pēc tam trīs jaunekļi un jaunā meitene runāja vienīgi par jau veiktajiem izbraukumiem un arī par tiem, kas vēl veicami; no viņiem strāvoja prieks kā rio skolniekiem, kas, izslāpuši pēc svaiga gaisa, bija aizlavījušies prom no skolas.

Dižmāmiņa, kas majestātiskā mierā kā karaliene māte sēdēja goda vietā, pieliecās Gijomam pie auss un kaut ko pačukstēja. Pjērs saprata, ka viņa runā par viņu kāzām, ko bija nolemts svinēt aprīļa beigās, bet nu tās bija jārīko vēlāk. $īs saprāta laulības, kas nesīs laimi visai ģimenei, bija mazliet dižmāmiņas un arī trīs dēlu iecerētas, jo tēvs pats nekad nebūtu paklausījis savas sirds balsij, ja sieviete, kuru viņš bija uzņēmis ģimenē, neatrastos jau viņa mājā un nebūtu dižmāmiņas ieredzēta un iemīļota. Tagad tika izlemts aiz dažādiem iemesliem, ka jūnija pēdējā nedēļa būs visatbilstošākā šo kāzu rīkošanai.

Marī klausījās un līksmi pagriezās pret dižmāmiņu un Gijomu.

— Vai ne, mīļais bērns, — dižmāmiņa vaicāja, — jūnija beigās būs vislabāk?

Pjērs gaidīja, ka jaunās meitenes vaigi sārtosies. Taču Marī palika gluži mierīga, viņa bija dziļi pieķērusies Gijomam, bija bezgalīgi viņam pateicīga un turklāt arī pārliecināta, ka, izejot pie tā par sievu, viņas rīcība ir saprātīga un nesīs labumu viņai pašai un visiem pārējiem.

— Lieliski, — viņa sacīja, — es neiebilstu pret jūnija beigām.

Dēli arī bija visu sapratuši un piekrītoši pamāja.

Kad visi bija piecēlušies no galda, Pjērs noteikti vēlējās iet projām. Kāpēc viņam viss bija tik mokoši — gan sēdēt pie brokastu galda, klausoties nepiespiesto sarunu, un vērot, kā visa ģimene priecājas par tēva atgriešanos, bet galvenais, redzēt jauno meiteni mierīgu un smaidošu raugāmies dzīvei pretim? Sī meitene viņā izraisīja dusmas, viņam kļuva nepanesami smagi. Pjērs minēja atkal visādas neskaitāmas darīšanas, tad viņš spieda Iris jauniešu izstieptās rokas, paspieda rokas arī dižmāmiņai un Marī, kuras bija ļoti laipnas, bet mazliet izbrīnījušās par viņa steidzīgo aiziešanu. Gijoms pavadīja brāli un, kad skumjš un norūpējies veltīgi bija mēģinājis to aizturēt, apstājās mazajā dārziņā, lai piespiestu Pjēru būt atklātam.

— Klausies, kas ir ar tevi? Kādēļ tu bēdz projām?

— Man nekas nekaiš, galvoju tev. Vienīgi kaut kas steidzīgi jākārto, tas ir viss.

— Nu, atstāj šo ieganstu, es tevi lūdzu ... Vai tev kāds še nepatika? Domāju, ka neviens tevi nav sarūgtinājis. Viņi visi tevi drīz vien iemīlēs tāpat, kā es tevi mīlu.

— Es nešaubos par to, es neapsūdzu neviena ... Varu apsūdzēt vienīgi pats sevi.

Gijoms, kura sāpīgais saviļņojums auga, izmisis atmeta ar roku.

— Ak, brāli, mīļo brāli, tu mani apbēdini, jo es taču jūtu, ka tu man kaut ko slēp. Padomā taču, ka mūsu brāļu attiecības tagad jaunām saitēm sietas, mēs mīlam viens otru tik ļoti kā senās dienās, kad tu gulēji šūpuli un es rotaļājos ar tevi. Es tevi pazīstu tagad, zinu, kādu katastrofu tu esi piedzīvojis un kā tu mokies, jo tu man atklāji savu dvēseli. Un es negribu, ka tu ciet, es gribu tevi izdziedināt!

Klausoties šajos vārdos, Pjērs juta, ka viņa izmocītā sirds sažņaudzas, viņš nespēja apvaldīt asaras.

— Tomēr, tomēr man paliek tikai manas ciešanas. Tās nav dziedināmas. Tu nevari man nekā palīdzēt, es dzīvoju ārpus dabas, es esmu kaut kāds briesmonis.

— Ko tu runā? Vai tad tu nevari atgriezties pie dabas, ja tā ir patiesība, ka tu esi novērsies no tās?... Es negribu, ka tu atkal ieslēdzies savā vientuļajā mājiņā un grimsti domas par nīcību un tukšumu, kas tevi galīgi nomāc. Nāc pavadi brīvos brīžus pie mums, lai mēs tevī radām no jauna tieksmi dzīvot.

Ak, šī tukšā, mazā māja, kas viņu gaidīja! Ledainas tirpas pārskrēja Pjēram, iedomājoties, ka viņš tur būs viens bez mīļotā brāļa, ar kuru bija aizvadījis tik skaistas dienas! Kādā vientulībā, kādās mokās viņš ieslīgs atkal pēc dažām divatā aizritējušām nedēļām, kas bija iz-vērtušās laimes pilnā paradumā! Pjēra sāpes kļuva smeldzošas un atzīšanās izlauzās pār lūpām.

— Dzīvot šeit, dzīvot ar jums, ak nē, tas man nav iespējams... Kāpēc tu spied mani runāt, izteikt to, no kā es kaunos, ko ari pats nesaprotu? Tu taču jau no paša rīta manīji, ka es ciešu, atrazdamies šeit; bez šaubām, tas ir tāpēc, ka jūs strādājat un es nedaru nekā, tāpēc ka jūs cits citu milat, jūs ticat savam spēkam, bet es nevaru vairs ne mīlēt, ne arī ticēt... Es neesmu šeit savā vietā, man ir grūti, un es apgrūtinu jūs. Jā, pat dusmas jūs manī modināt, un es varbūt pat sākšu jūs nīst. Tu redzi, manī nav vairs palicis nekas labs, viss ir sagandēts, izkropļots, viss ir miris, vienīgi naids un nicināšana manī var atkal plaukt... Ļauj man atgriezties manā nolādētajā kaktā, kur nīcība un tukšums mani atkal sagrābs. Ardievu, brālil

Sāpju un līdzjūtības mulsā Gijoms satvēra brāļa abas rokas un aizturēja to.

— Tu neiesi projām, es neatļaušu tev aiziet, iekams nebūsi noteikti apsolījis atgriezties. Negribu tevi zaudēt tagad, kad pazīstu lavu dvēseli un zinu, kā tu ciet... Vai tu gribi vai ne, es tevi glābšu, izdziedināšu tevi no tavām šaubu mokām, ak, nelasīšu tev sprediķus, neuzspiedīšu tev nekādu pārliecību, nē, es vienkārši ļaušu dzīvei ritēt savu gaitu, jo vienīgi pati dzīve spēj atdot tev veselību un cerību ... Es tevi lūdzu, brāli, mūsu mīlestības vārdā, atnāc, atnāc bieži pie mums un pavadi šeit dienas. Tu redzēsi, ja cilvēks sev izvēlas dzīves mērķi un strādā ģimenes vidu, tas nekad nejūtas tik nelaimīgs. Cilvēkam vajadzīgs mērķis, vienalga, kāds, un arī dziļa mīla, dzīve jāatzīst, jādzīvo, jāmil!

— Kādēļ? — Pjērs sarūgtināts murmināja. — Man nav nekāda mērķa, un mīlēt es vairs neprotu.

— Nu tad es tev izvirzīšu šo mērķi, un, kad atgriezīsies mīla, tu atplauksi viņas gaišajā elpā, tu atkal iemācīsies mīlēt! Saki jā, brālīt, saki jā.

Tad, redzēdams, ka Pjērs arvien vēl cieš un ietiepīgi grib doties pretī savai bojāejai, Gijoms turpināja:

— Ak, es jau negribu tevi pārliecināt, ka pasaulē viss notiek pēc vēlēšanās, ka valda tikai prieks, patiesība un taisnīgums... Tu nevari nojaust, cik man smaga sirds, domājot par nelaimīgā Saivā rīcību, manī mostas sašutums un dusmas. Viņš ir vainīgs, jā, jā, un tomēr, cik daudz attaisnojumu ir viņam! Un kā es viņu žēlošu, ja viņam vienam uzvels visu vainu, ja politiskie grupējumi alkatīgi metīsies viņam virsū, cerot izmantot viņa apcietināšanu, lai sagrābtu varu savās rokās. Tas mani sarūgtina, un es nevaru sacīt, nevaru dižoties, ka esmu saprātīgāks par tevi... Bet dzirdi, brāli, apsoli man, lai sagādātu man prieku, apsoli, ka parīt tu atnāksi un būsi kopā ar mums visu dienu.

Pjērs joprojām vēl klusēja.

— Es to ļoti gribu, man būs pārlieku grūti apzināties, ka tu viens mocies savā alā kā ievainots zvērs. Es grību tevi dziedināt, gribu tevi glābt.

Asaras atkal sariesās Pjēra acīs, un dziļās skumjās viņš sacīja:

— Neprasi no manis solījumus... Es mēģināšu sevi uzvarēt.

Kādu briesmīgu nedēļu viņš aizvadīja mazajā, tumšajā un tukšajā namā! Veselu nedēļu viņš tur ierakās, izmisums viņu grauza, ka vecākais brālis, kuru viņš bija atsācis dievināt no visas sirds, nebija vairs pie viņa. Nekad vēl, kopš viņu māca šaubas, Pjērs nebija tik dziļi izjutis vientulību. Desmitiem reižu viņš liecās skriet uz Monmartru neskaidrā nojautā, ka tur mita mīla, patiesība, īsta dzīve. Bet katru reizi viņu atturēja neizskaidrojama nepatika, jau agrāk izjustā nepatika, kur jaucās bailes un kauns. Vai viņš, priesteris, kuram bija jāievēro celibāts un kurš nepazina mīlestību un kopēju darbu, vai viņš necietīs un nemocīsies, nonākot šo nemāksloto, veselīgo un brīvo cilvēku vidū? Viņš piesauca pa klusajām istabām klīstošās tēva un mātes ēnas, šis skumjās ēnas, kam arī pēc nāves nebija miera, kas cīnījās bez mitas, un Pjēram šķita, ka viņš dzird vecākus vaidam un lūdzam dēlu rast dvēseles mieru, lai arī viņiem tas būtu. Ko viņam darīt? Palikt šeit un raudāt kopā ar ēnām un grimt izmisumā līdz ar tām? Vai iet pie brāļa, meklēt dziedināšanu, un ēnas tad dusēs mierīgi savā kapā, laimīgas, ka arī viņš dzīvē ir laimīgs? Un kādu rītu, kad viņš pamodās, likās, tēvs smaidīdams viņu raida turp, un māte piekrizdama raudzījās viņā lielām, maigām acīm, un skumjas tajās par to, ka viņa izaudzinājusi sliktu priesteri, gaisa ilgās atkal atdot viņu dzīvei, lai dēls dzīvotu kā visi cilvēki.

Sai dienā Pjērs neprātoja vairs, paņēma ekipāžu un nosauca kučierim adresi, lai būtu drošs, ka pats ceļā nepārdomā un negriežas mājup. Vēlāk, kad viņš kā sapnī iegāja milzīgajā darbnīcas telpā, kur brālis Gijoms ar trim lielajiem dēliem viņu līksmi saņēma un smalkjūtīgi izturējās tā, it kā viņš jau vakar būtu te bijis, Pjērs vēroja neparedzētu ainu, kas viņu pārsteidza un arī mierināja.

Marī, viņam ienākot, bija palikusi sēdot un tikko atņēma sveicienu, viņa izskatījās bāla, un pieri šķērsoja grumba. Arī dižmāmiņa raudzījās meitenē nopietnu skatienu un teica Pjēram:

— Atvainojiet viņu, abata kungs, viņai nav prāta... Marī dusmojas uz mums visiem pieciem.

Gijoms iesmējās.

— Ak, šī stūrgalve!... Tu nevari iedomāties, Pjēr, kas notiek šai mazajā paurī, kad citi nepiekrīt viņas priekšstatam par taisnīgumu! Šis priekšstats ir tik cēls, tik neierobežots, ka necieš nekādas atlaides... Mēs pārrunājām par tiesas prāvu, kurā tēvu nosodīja uz dēla liecības pamata, un Marī bija vienīgā, kas aizstāvēja dēlu, ka viņš darījis pareizi, jo patiesība jāsaka vienmēr, jebkuros apstākļos... Nu, vai no viņas neiznāktu visnesaudzīgākais prokurors?

Māri, kuru sarūgtināja Pjēra smaids, kas nebija viņai labvēlīgs, sašutumā iesaucās:

— Gijom, jūs esat ļauns!... Es negribu, ka par mani

smejas.

— Mana mīļā, tu jau tiešām kļūsti neprāte, — iesaucās Fransuā, bet Tomā un Antuāns uzjautrinājās savukārt. — Mēs ar tēvu taču vienīgi aizstāvam cilvēcību, bet taisnību mēs mīlam un cienām ne mazāk par tevi.

— Šeit nav runa par cilvēcību, tikai par taisnību. Patiesība vienmēr paliek patiesība, visam par spīti, kaut arī pasaule sabruktu.

Gijoms vēlreiz mēģināja Marī pārliecināt, taču viņa strauji uzlēca no krēsla, trīcēdama un aizrautības uzplūdā stostīdamās:

— Nē, nē, jūs visi esat ļauni, jūs gribat mani apbēdināt ... Labāk iešu savā istabā.

Veltīgi dižmāmiņa centās viņu aizturēt.

— Mans bērns, mans bērns, padomā, tu uzvedies neglīti, vēlāk tu nožēlosi to!

— Nē, nē, jūs esat netaisnīgi, un os ļoti ciešu.

Strauji sadusmotā Māri uzskrēja savā istabā. Visi bija

apmulsuši un pārsteigti. Šādas scēnas reizēm atkārtojās, bet reti tās bija tik smagas. Gijoms pārmeta sev, ka bija Marī tiktāl novedis kaitinādams, jo viņa necieta ironiju. Viņš paskaidroja Pjēram, ka jaunībā viņai uznākušas niknas dusmu lēkmes, redzot netaisnību, aiz satraukuma viņa pat kritusi nesamaņā. Kā Marī vēlāk pati paskaidroja, tas bija neatvairāms spēks, kas viņu aizraujot un metot neprātā. Vēl tagad, šādus jautājumus pārrunājot, viņa kļūstot spītīga un ķildīga. Marī pati kaunējās par to, juzdama, ka ir nepanesama un citiem nepatīkama.

Tiešām, pēc ceturtdaļstundas viņa nokāpa no savas istabas darba telpā stipri nosarkusi, bet drosmīgi atzīdama savu vainu.

— Es apvainoju citus, ka tie ir ļauni, bet pati esmu smieklīga, esmu pali ļauna, vai ne? ... Abata kungam būs radies jauks priekšstats par mani!

Viņa apskāva dižmāmiņu.

— Jūs man piedosiet, vai ne? ... Ak, nu jau Fransuā var smieties, arī Tomā un Antuāns. Viņiem ir taisnība, tā man vajag.

— Mana nabaga Marī, — glāsainā balsī teica Gijoms, — tas ir tāpēc, ka jūs dzīvē tiecaties pēc absolūtās patiesības... Jūs esat vienmēr tik līdzsvarota, veselīgiem uzskatiem un saprātīga, tāpēc ka prasāt no dzīves vienīgi to, ko tā spēj dot, un pieņemat visu relatīvo, bet jūs zaudējat visu gudrību un līdzsvaru, iztēlojot sev absolūto patiesību. Bet kurš gan no mums arī tāpat negrēko?

Marī, vēl apmulsusi, uzjautrinājās:

— Vismaz tas pierāda, ka neesmu pati pilnība.

— Protams, jo labāk, un par to es mīlu jūs vēl vairāk.

Arī Pjērs labprāt būtu tāpat iesaucies. Šī scēna viņu

stipri saviļņoja, lai gan viņš vēl nespēja apjaust to, kas notika viņa dvēselē. Vai viņa paša neciešamo moku pamatā nebija cenšanās pēc absolūtās patiesības, kurā viņš gribēja dzīvot, pēc tās absolūtās patiesības, ko viņš līdz šim bija prasījis no ļaudīm un apkārtējiem priekšmetiem? Viņš bija meklējis visu aptverošu ticību un izmisumā iegrimis visa noliegšanā. Vai viņa diženā stāja, kuru viņš savā sabrukumā bija paturējis, svētā priestera slava, kuru viņš bija guvis, kad dvēselē mita vienīgi tukšums, vai tā ari nebija bīstamā tieksme pēc absolūtā, viņa aklības un lepnuma vienkārša, romantiska poza? Kad brālis nupat deva padomu Marī prasīt no dzīves tikai to, ko tā spēj dot, Pjēram šķita, ka šie vārdi ir padoms arī viņam, tie slīdēja kā glāsts pār viņa seju, kā pavasara svaigā dvesma. Taču tās vēl bija tikai neskaidras izjūtas, īstu prieku Pjērā izraisīja dusmas, kas pārņēma jauno meiteni, maldi, kas Marī tuvināja Pjēram, kas lika viņai nokāpt no tiem mierīgās pilnības augstumiem, kas droši vien bija iemesls viņa neapzinātajām sāpēm. Kādas jūtas viņu saviļņoja? Viņš par to vēl nebija skaidrībā, šodien Pjērs dažus mirkļus patērzēja ar Marī un aiziedams nosprieda, ka viņa ir ļoti labsirdīga un cilvēcīga.

Parītdienā Pjērs atkal devās uz lielo, saules apmirdzēto darbnīcu Parīzes pretējā malā, lai tur pavadītu brīvo laiku. Kopš viņš sāka apzināties savu bezdarbību, tā viņam derdzās, paša māja kļuva apnicīga un viņš spēja mazliet izklaidēties vienīgi tur, ģimenē, kur visi strādāja ar prieku. Brālis viņu izrāja, ka viņš nebija ieradies brokastot, un Pjērs apsolījās atnākt rīt pietiekoši agri, lai varētu sēsties pie viņu galda. Aizritēja nedēļa, un starp Marī un Pjēru izveidojās īsta, biedriska draudzība, bez jebkādas neveiklības un naidīguma, kādu viņi sākumā izjuta viens pret otru. Sis priesteris sutanā Marī nepavisam neapgrūtināja, jo, kā jau nosvērta ateiste, viņa nekad nebija uzskatījusi priesteri par kaut kādu īpašu cilvēku. Pjēru visvairāk pārsteidza un ielīksmoja draudzīgums, ar kādu Marī to saņēma, it kā viņš staigātu tādā pašā žaketē kā viņa pieaugušie brāļadēli, it kā viņam būtu tās pašas domas, tā pati dzīve, it kā nekas to nešķirtu no pārējiem vīriešiem. Bet vēl vairāk Pjēru pārsteidza viņas klusēšana par reliģiskiem jautājumiem, dziļā, mierīgā uri laimīgā bezrūpība, kur dievība, viņpasaule, visa baigā un noslēpumainā joma neietekmēja Marī, bet Pjērs pats tanī maldījās sāpju pilnā agonijā.

Kopš Pjērs nāca ik pa divām, trim dienām, Marī nojauta, ka viņš cieš. Kas gan viņu nomāc? Draudzīgi smaidot, viņa Pjēru izvaicāja, bet, saņemot izvairīgas atbildes, izjuta, ka šeit slēpjas asiņojoša brūce, apkaunojoša varbūt, kuru noslēpums vērta neizdziedināmu. Viņas sievietes līdzjūtība pamodās, viņa juta pieaugošu sirsnību pret šo slaido, bālo jauno cilvēku ar liesmojošām acīm, viņu taču grauza dvēseles mokas, kurās viņš nevēlējās dalīties ne ar vienu. Protams, Marī izvaicāja Gijomu par viņa skumjo, izmisumā grimstošo brāli; Gijomam bija jāuztic viņai daļa noslēpuma, lai viņa palīdz izraut Pjēru no tā ciešanām un atdot viņam mīlestību uz dzīvi. Pjērs taču bija tik laimīgs, ka Marī izturējās pret viņu kā pret draugu, kā pret brāli! Beidzot kādu vakaru, kad viņa sirsnīgi lūdza jauno garīdznieku pastāstīt par sevi un redzēja, ka drūmajā vakara krēslā, kurā grima Parīze, viņam sariesās asaras acīs, Pjērs pats pēkšņi atklāja mokas, nāvējošo tukšumu, kādu viņa sirdī atstājis uz visiem laikiem kvēlās ticības zaudējums. Ak, kāda tā nelaime, neticēt vairs, nemīlēt vairs, kad cilvēkā nekā vairs nav kā vienīgi pelni un ias nezina, ar kādu ciiu patiesību aizvietot neesošo dievu! Marī raudzījās Pjērā pārsteigta, samulsusi. Viņš taču bija neprātis! To viņa pateica Pjē-ram izbrīnā un sašutumā, kādu viņā izraisīja šāds sāpju izpaudums. Grimt izmisumā, neticēt, nemīlēt vairs lāpēc, ka sagruvusi hipotēze par dievību, un turklāt vēl aizmirst, ka eksistē plašā pasaule, dzīve, kuru jānodzīvo, aizmirst visas lielas un būtnes, kurām nepieciešama mūsu mīlestība un palīdzība, nemaz nerunājot par pienākumu pret cilvēci, par dzīves uzdevumu, kāds katram jāizpilda! Noteikti tādam jābūt vājpratim, ieslīgušam melnā tumsā, un viņa apņēmās Pjēru izdziedināt no šī neprāta.

Sākot ar šo brīdi, dīvainais cilvēks, kurš sākumā viņai nepatika un pēc tam radīja izbrīnu, tagad Marī dziji saviļņoja. Viņa izturējās Joti sirsnīgi un jautri pret Pjēru un saudzēja to, izrādot visu savu prāta un sirds iejūtību. Abi bija aizvadījuši vienādu bērnību, jo dievbijīgās mātes bija viņus audzinājušas stingri reliģiskā garā. Bet vēlāk — kāds dažāds liktenis, gluži pretēji pārdzīvojumi tos skāra! Viņš, priestera zvēresta saistīts, mocījās savu šaubu ciešanās, turpretī Marī pēc mātes nāves nokļuva Fenelona licejā, uzauga tur bez jebkāda reliģiskā kulta, pilnīgi aizmirstot bērnības pirmos reliģiskos iespaidus. Pjērs brīnījās, kā gan viņa nekad nav izjutusi trīsu šalkas par viņpasauli, kas viņa dvēseli izpostījušas tik dziļi. Kad viņš, ar Marī runājoties, izteica izbrīnu par to, meitene skaļi iesmējās, sacīdama, ka elle viņai nekad neesot iedvesusi bailes, jo viņa saprotot, ka tāda nevarot eksistēt, un piebilda, ka dzīvojot mierīga bez cerībām kādreiz nokļūt debesīs, cenzdamās saprātīgi izpildīt dzīves dotos uzdevumus. Varbūt tā bija temperamenta ietekme. Bet varbūt arī audzināšanas iespaids. Licejā iegūtās zināšanas bija viņai palīdzējušas, jo viņai piemita reti attīstīts prāts un taisnīgs raksturs. Brīnums tikai, ka, iemantojusi šādas mazliet uz labu laimi savāktas zināšanas, viņa tomēr bija palikusi visai sievišķīga, jūtīga un viņai nepiemita nekas skarbs un vīrišķīgs. Viņa bija neatkarīga, vaļsirdīga un pievilcīga būtne.

— Ak, mans draugs, — viņa teica, — kaut jūs zinātu, cik man viegli justies laimīgai, ja dārgie un mīļie cilvēki man visapkārt pārlieku necieš! Es personīgi vienmēr tieku ar dzīvi galā, es piemērojos tai, strādāju un esmu apmierināta. Vispār, esmu cietusi vienīgi citu dēļ, jo es vienmēr vēlos, lai visi cilvēki būtu kaut cik laimīgi, bet ir arī cilvēki, kas tam pretojas... Esmu ilgu laiku dzīvojusi nabadzībā, bet nepārstāju būt jautra. Es nekā cita nevēlos kā vienīgi to, kas nav pērkams par naudu. Protams, nabadzība ir pati lielākā nejēdzība, šausminoša netaisnība, kas mani satrauc. Es saprotu, ka sabruka jūsu pasaules uzskats, kad tuvākā mīlestība un žēlsirdība šķila nepietiekoša un mānoša. Taču tā sniedz atvieglojumu, jo dot ir tik patīkami! Un tad kādu dienu tomēr, pateicoties saprātam, darbam, izpildot dzīves uzdevumu, taisnība svinēs uzvaru... Nu, es laikam lasu jums sprediķi? Ak, mati gan nav tam nekādu dotību! Būtu jau arī smieklīgi, ja es gribētu jūs dziedināt ar mācītas jaunavas frāzēm! Bet patiesībā es gribu jūs izraut no jūsu grūtsirdības, un tāpēc lūdzu jūs, cik bieži vien iespējams, nākt pie. mums. Jūs zināt, ka tā ir Gijoma kvēlākā vēlēšanās. Mēs visi jūs tik ļoti mīlēsim, jūs redzēsiet, cik sirsnīgi esam saistīti un ar kādu prieku ķeramies pie kopējā darba, ka jūs atgriezīsieties pie patiesības un mācīsieties kopā ar mums labsirdīgās mātes dabas skolā ... Jums jādzīvo, jāstrādā, jāmīl un jācer!

Pjērs smaidīja un nāca šurp gandrīz katru dienu. Cik mīļa Marī bija, kad tik sirsnīgi savā prātīgumā sprediķoja viņam! Un viņai bija taisnība, milzīgajā darbnīcā valdīja mīlestība, bija tik labi būt visiem kopā un kopēji nodoties veselīgam un patiesam darbam! Izjuzdams kaunu, neko nedarot, un dziņu nodarbināt pirkstus un domas, Pjērs vispirms ieinteresējās par kokgrebumiem, pie kuriem strādāja Antuāns. Kāpēc arī viņš nevarētu pamēģināt? Bet šeit viņš neguva apmierinājumu un ātri pārliecinājās, ka viņam nav nedz talanta, nedz aicinājuma pievērsties mākslai, un, tā kā Fransuā grāmatu kaudzes un tīri garīgais darbs viņu biedēja, jo tikko bija iznācis no maldu bezdibeņa, kur tekstu iztirzāšana bija viņu iegrūdusi, Pjēru saistīja Tomā fiziskais darbs, un viņš iekvēlojās jūsmā par mehāniku, kuras noteiktība un precizitāte remdināja viņa kvēlās slāpes pēc skaidrības. Viņš izpildīja Tomā rīkojumus, mina plēšas kalvē un turēja uz laktas kaļamo priekšmetu. Reizēm viņš arī palīdzēja brālim kā laborants un apsēja lielu, zilu priekšautu virs sutanas, lai palīdzētu eksperimentos. Līdz ar to arī viņš tagad piederēja pie darbnīcas un tajā bija viens darba darītājs vairāk.

Pirmajās aprīļa dienās, kādā pēcpusdienā, kad visi bija aizrāvušies ar darbu un Māri sēdēja pie galda pretim dižmāmiņai ar izšuvumu rokās, meitene pievērsa skatienu logam un izbrīnā iesaucās:

— Ak, skatieties taču, visa Parīze saules palos!

Pjērs piegāja pie lielā, stiklotā loga. Tā bija saules

staru iedarbība, ko viņš jau bija vērojis savā pirmajā apmeklējumā šeit. Rietošā saule, aizslīdot aiz sīkajiem, purpursārtajiem mākonīšiem, meta platus staru kūļus, kas lija pār pilsētu kā zelta lietus lāses, spulgodamas visā neaptveramajā jumtu bezgalībā. Likās, kaut kur šai liesmu jūrā neredzams milzis pilnām riekšavām sēj zelta graudus no vienas apvāršņa malas līdz otrai.

Pjērs ļāva brīvu plūsmu savai izjūtai:

— Tā ir Parīze, pār ko savas sēklas kaisa saule, pavērojiet taču, tas ir tīrums, kuru arkls uzaris visos virzienos, un brūnās mājas atgādina zemes pikas, un ielas ir dziļas un taisnas kā vagas.

Marī smējās un jūsmoja.

— Jā, jā, jums taisnība... Saule kaisa sēklas Parīze. Lūk, raugieties, ar kādu karalisku vēzienu viņa izsēj gaismas un veselības graudus līdz pašām attālajām priekšpilsētām! Un savādi, bagātie kvartāli rietumos šķiet ieniruši rūsganā miglā, bet labās sēklas kā zeltaini putekļi krīt kreisajā krastā, austrumu biezi apdzīvotajos kvartālos... Ražu ievāks tur, vai ne?

Visi bija pievirzījušies tuvāk logam un, piekrizdami šim simboliskajam salīdzinājumam, smaidīja. Tiešām, jo dziļāk saule ieslīdēja mākoņu segā, jo devīgāks šķita mūžīgās dzīvības sējējs, kurš ar brīvu roku meta zelta liesmas gan še, gan tur ritmiskiem vēzieniem tieši uz tām pilsētas daļām, kur valdīja darbs un pūles. Riekšava ugunīgo sēklu krita uz kvartālu, kur atradās mācību iestādes, un tad otra riekšava nobira pār darbnīcu un rūpnīcu kvartālu.

— Jā gan, raža! — Gijoms jautri atsāka. — Lai nogatavojas ātrāk šai mūsu lielās Parīzes auglīgajā zemē, ko uzarušas tik daudzas revolūcijas un laistījušas tik daudzu darba cilvēku asinis! Sī ir pasaulē vispiemērotākā augsne, kur zelt un plaukt idejām... Jā, jā, Pjēram ir taisnība, saule kaisa Parīzē nākotnes pasaules sēklas, kas uzdīgs tikai šeit.

Tomā, Fransuā un Antuāns, stāvēdami visi rindā aiz tēva, pamāja, izsakot to pašu pārliecību, bet dižmāmiņa, nopietnu skatienu vērdamās tālē, šķita redzam nākotnes mirdzu.

— Tas ir tikai sapnis, un cik daudzi gadsimti vēl aizritēs! — murmināja Pjērs, un viņam pārskrēja trīsas, — Mēs to nesagaidīsim.

— Nu, tad sagaidīs citi! — iesaucās Marī. — Vai tad ar to mums nepietiek?

Sis skaistais izsauciens dziļi aizkustināja Pjēru. Un pēkšņi atmiņā iznira otra Man, viņa jaunības pielūgsmē dievinātā Marī, Lurdā dziedinātā Marī de Gersēna, kuru zaudējot viņš jutās kā iztukšots uz laiku laikiem. Vai jaunatrastā Marī, kura uzsmaidīja viņam liegā un arī spēk-pilnā burvīgumā, vai tā dziedinās viņa seno brūci? Viņš taču atdzima dzīvei, kopš tā bija kļuvusi viņa draugs.

Un viņa acu priekšā saule plašiem vēzieniem apsēja Parīzi ar savu staru dzīvīgajiem zelta putekļiem, apsēja to lielajai nākotnes taisnīguma un patiesības ražai.

II

Kādu vakaru pēc rosīgā darbā aizvadītās dienas Pjērs, palīdzēdams Tomā, sapinās savā sutanā un tikko nepakrita.

Marī, izbailēs klusi iesaukdamās, viņu uzbilda:

— Kāpēc jūs to nenovelkat?

Viņa to izteica bez jebkāda nodoma, vienkārši tāpēc, ka šis ģērbs viņai šķita pārāk smags un apgrūtinošs pie dažiem darbiem.

Bet šie atklātie un skaidrie vārdi iespiedās Pjēra dvēselē un neizgaisa vairs. Sākumā tie viņu vienīgi mulsināja. Vēlāk, kad nolaidās nakts un viņš bija viens savā mazajā namā Ncijī, šie vārdi nedeva viņam miera un pamazām izvērtās ciešanu pilnā satraukumā. «Kāpēc jūs to nenovelkat?» Tiešām, viņam sen jau vajadzēja sutanu novilkt; kāds iegansts līdz šim laikam nebija ļāvis viņam novilkt šo tērpu, kas tik smagi un sāpīgi spieda viņa plecus? Briesmīgā cīņa sākās, Pjērs aizvadīja baigu nakti, nespēdams aizmigt un pārdzīvodams atkal visas mokas.

Un tomēr — šķita tik viegli nolikt šo ģērbu, jo viņš taču vairs nepildīja savu garīdznieka amatu. Kopš kāda laika viņš bija pārstājis noturēt misi, un tas jau bija īstais lūzums, galīgā aiziešana no garīdzniecības. Taču misi viņš varēja atkal atsākt noturēt; bet, ja viņš kādu dienu novilks sutanu, tad viņš sevi atsegs galīgi, atstās priestera amatu, lai nekad pie tā vairs neatgrieztos. Tātad vajadzēja pieņemt negrozāmu lēmumu. Stundām ilgi skumja nemiera cīņā viņš staigāja pa istabu šurpu un turpu.

Ak, kāds skaists sapnis viņam bija, drūmam un vientuļam nodzīvot savu dzīvi! Neticēt vairs pašam, bet kā šķīstam un godīgam priesterim sargāt citu ticību! Nenoslīdēt līdz nepatiesam zvērestam, līdz atkritēja divkosīgam ze-miskumam, bet arī, izjūtot noliegšanas ciešanas, būt dievišķās ilūzijas kalpam! 'tātad viņš, kurš visu noliedza un bija kā tukšas kapenes, no kurām arī pelnus vējš izkliedējis, viņš bija nonācis tiktāl, ka draudze viņu pielūdza kā svēto. Tagad sirdsapziņa pārmeta Pjēram šos melus, viņu sagrāba tāds nemiers, kādu tas līdz šim nepazina, viņu mocīja doma, ka viņš rīkosies slikti, ja nesaskaņos idejas ar savu dzīvi. Visa viņa dvēsele bija saārdīta.

Tad Pjēra pārdomas noskaidrojās viņa apziņā. Ar kādām tiesībām viņš varēja būt garīdznieks, ja viņš vairs neticēja? Vai tad vienkāršais godīgums nepavēlēja viņam atstāt baznīcu, kurā viņš dievu vairs neatrod? Dogmas taču viņam šķita vienīgi bērnišķīgas aplamības, bet viņš ietiepās tās mācīt citiem kā mūžīgo patiesību; tā bija neglīta rīcība, pret kuru tagad sacēlās viņa sirdsapziņa. Veltīgi viņš tiecās atgūt kvēlo dvēseles noskaņu, atgūt seno dziņu ciest šaubas, paciest savu izpostīto, zudušo dzīvi tuvāko mīlestības labā un upurēt sevi, kā to viņam bija iedvesusi doma, ka ar to vari citiem cietējiem sniegt mierinājumu un cerību. Bez šaubām, šai dvēseles cīņā uzvarēja patiesība un daba, viltus apustuļa loma Pjēru aizvainoja, viņš nebija vairs spējīgs pret debesīm izstieptām rokām baznīcā piesaukt Jozu ticīgajiem, kas nometušies ceļos, jo viņš zināja, ka Jēzus nenokāps no debesīm. Viss viņā sagruva — diženā dvēseļu gana poza un cēlais upuris, ko viņš nesa, ziedojot sevi, palikdams pie baznīcas priekšrakstiem un uzņemdamies panest visu ticības dēļ, pat ciešanas par to, ka viņš šo ticību bija zaudējis.

Ko gan domāja Marī par viņa daudzu gadu ilgajiem meliem? Atkal viņam ausīs skanēja vārdi «Kāpēc jūs to nenovelkat?», tie grauza viņa sirdsapziņu. Meitenes taisnīgā un skaidrā sirds tagad nicināja viņu. Marī viņam bija kā pārmetums, kas izteica visu, ko varēja pelt un nosodīt viņa dzīvē. Pietika ar to, ka viņa nepiekrita Pjēram, lai viņš justos vainīgs. Un tomēr viņa Pjēru nebija nopēlusi ne ar vienu vārdu. Kaut Marī neatzina viņa izturēšanos, viņa tomēr acīmredzot uzskatīja, ka viņai nav liesību iejaukties viņa dvēseles dzīvē, domājot, ka tas jādara viņa sirdsapziņai. Jaukais, drosmīgais un veselīgais miers, kas mita meitenē, vienmēr izraisīja apbrīnu Pjērā, kuru uzmācīgi mocīja nezināmā rēgs un neatvairāmās domas par viņpasauli. Dienām ilgi viņš bija pētijis Marī un skatieniem vērojis, bet nekad nebija redzējis meiteni šaubu pārņemtu vai nomāktu. Tas esot izskaidrojams ar to, Marī teica, ka viņa ar līksmi un pienākuma apziņu cenšoties dzīvot tā, lai dzīve viņu apmierinātu un viņai nebūtu laika skatīt māņu tēlus, kas biedē vai paralizē. V'iņš tātad novilks šo sutanu, kas spieda un smacēja, jo Atari taču ar mierīgu un stingru skatienu bija viņam jautājusi, kāpēc viņš to nenovelkot.

Uz rīta pusi, kad Pjcrs beidzot metās gultā, cerēdams, ka tagad viņam būs miers, jo lēmums bija pieņemts, viņu pēkšņi uzrāva kājās it kā elpas trūkums, un viņa nemiers un mokas atkal atsākās. Nē, nē, viņš taču nevarēja novilkt šo ģērbu, kas bija saaudzis ar viņa miesu! Tā nāks līdzi tērpam, viņš saraustīs visu savu būtni. Vai tad priestera zvērests bija pārkāpjams, tas taču bija uzspiedis viņam savu zīmogu uz visiem laikiem un pacēlis pāri viņa draudzei? Kaut viņš arī norautu savu tērpu ar visu ādu, priesteris tomēr paliks kā sašutuma un izsmiekla objekts, izsvitrots no vispārējās dzīves, nespēcīgs un nevarīgs. Tātad kādēļ to darīt, ja viņš vienalga paliks ieslēgts cietumā, bet dzīve, kas norit aiz tā sienām gaišās saules niirdzā, šī darbīgā un auglīgā dzīve, — nav domāta viņam? Ak, šī nevarība, šī nevarība! Pjēram šķita, ka izjūt lo līdz pat kauliem, līdz pat kaulu smadzenēm. Viņš nespēja izšķirties un tikai trešajā dienā devās uz Monmartru, neko neizlēmis, ieslīdzis atkal savās ciešanās.

Taču arī šajā laimīgajā mājā valdīja drudžaina noskaņa, pats Gijoms padevās augošajam nemieram, jo viņa domas nodarbināja Saivā liktenis, un laikraksti ik rītu šo nemieru kāpināja. Saivā cieņas un godpilnā nostāja, dodot paskaidrojumus, ka viņam nav neviena līdzzinātāja, viņa atzīšanās visā un klusēšana, tiklidz viņam nāktos kādu nodot, dziļi saviļņoja Gijomu. Nopratināšana notika slepenībā, tiesnesis Aniadjē to vadīja ar izcilu māku, visa prese bija pilna aprakstiem par Aniadjē personu un attieksmi pret apsūdzēto, visādām atzīmēm, sarunām un tenkām. Saivā mierīgā atzīšanās sekmēja atentāta gaitas noskaidrošanu stundu pa stundai, palika vienīgi vēl šaubas par lietoto pulveri un spridzekļa izgatavošanu. Ja Saivā, kā viņš apgalvoja, spridzekli tiešām bija pielādējis pie kāda drauga, tad viņam vajadzēja melot, stāstot, ka izmantojis vienkāršu dinamītu, kuru viņš ieguvis no patronām, ko bija nozaguši biedri, jo eksperti apgalvoja, ka dinamītam nekad nevarot būt tāda iedarbība, kādu viņi konstatējuši. Šeit bija noslēpums, kas izmeklēšanu vilka garumā, un laikraksti to izmantoja, lai diendienā publicētu vistrakākos nostāstus uri sniegtu visnejēdzīgākos ziņojumus, kuru skanīgo virsrakstu dēļ laikrakstus ķertin izķēra.

Te nu katru rītu bija jauns pamats Gijoma satraukumam. Lai gan viņš nicināja Sanjē, viņš tomēr, it kā pārplūstošas dubļu straumes pievilkts, nespēja atturēties un pirka «Tautas Balsi», sarūgtinādams sevi un sašutumā drebēdams. Arī citas avīzes, pat korektais «Globuss» publicēja nepierādītus paskaidrojumus un mazliet neitrālā stilā izlobīja no tiem novērojumus un secinājumus, kas aizvainoja ar savu nepatiesumu. Preses uzdevums, kā likās, bija Saivā nomelnošana, lai viņa personā apsūdzētu anarhismu. Visa Saivā dzīve tādējādi bija kļuvusi atbaidošu noziegumu virkne: desmit gadu vecumā, kad tas, kā jau nabaga pamests bērns, klīdis pa ielām, viņš bija zaglis; vēlāk slikts kareivis, kas pulkā sodīts par nepaklausību, tad nolaidīgs strādnieks, kurš padzīts no darbnīcām, kur ar savu aģitāciju musinājis darbabiedrus; pēc tam atstājis dzimteni un kļuvis aizdomīgu dēku meklētājs Amerikā, un varēja noprast, ka tur pastrādāti visādi nezināmi noziegumi, nerunājot nemaz par viņa dziļo tikumisko pagrimšanu pēc atgriešanās Francijā, kur tas tagad bija dzīvojis nelikumīgā kopdzīvē ar savu sievasmāsu, kas pieņēmusi pie sevis viņa atstāto meitenīti, kuras acu priekšā sievasmāsa kļuvusi par viņa piedzīvotāju. Viņa vainas tādējādi tika neiedomājami pārspīlētas, neapsverot cēloņus, kas tās radījuši, un neatzīstot kā attaisnojumu vidi, kas tās sekmējusi. Tāda necilvēcība un netaisnība modināja Gijomā neiedomājamu sašutumu, jo viņš taču pazina īsto Saivā — mīkstsirdīgo sapņotāju, aizrautīgu, māņu murgu uzveiktu, kas bezpalīdzīgs, atstāts likteņa varā un nesaudzīgā posta arvien vairāk nomākts, beidzot nokļuvis līdz iedomai — iznīcinot veco pasauli, atsaukt zelta laikmetu zemes virsū!

Ļaunākais bija, ka visi nostājās pret Saivā, kopš viņš atradas ieslodzījumā vieninieku kamerā un godkārā, pie augstākajām aprindām piederošā Amadjē neierobežotajā varā. Gijoins jau zināja no dēla Tomā, ka apsūdzētais nevarēja gaidīt nekāda atbalsta no saviem bijušajiem darbabiedriem Grandidjē rūpnīcā. Uzņēmums sāka atplaukt, stāvoklis uzlabojās ar katru dienu, pateicoties divriteņu ražošanai, un klīda valodas, ka Grandidjē gaidot vienīgi mazo motoru, kura konstrukciju Tomā beidza izstrādāt, lai nekavējoties sāktu izlaist automašīnas vairumā. Tieši pirmie ilgās piepūles gadi, kur panākumi tikko sedza izdevumus, bija padarījuši Grandidjē piesardzīgu un stingru, jo viņš bija atlaidis dažus strādniekus, kas tika uzskatīti par anarhistiem, un negribēja, ka nepatīkamā dēka ar Saivā, kurš kādreiz bija pie viņa strādājis, mestu nepatīkamu ēnu uz viņa uzņēmumu. Grandidjē bija paturējis Tusēnu un viņa dēlu šarlu, no kuriem pirmais bija apsūdzētā svainis, otrais tika turēts aizdomās, ka simpatizē Saivā, tikai tāpēc, ka abi strādāja rūpnīcā jau divdesmit gadus. Vajadzēja taču dzīvot. Tusēns, kurš pēc triekas lēkmes ar grūtībām bija atsācis strādāt, apņēmās, ja viņu izsauks kā aizstāvības liecinieku, dot tikai dažus personiska rakstura paskaidrojumus, teikt vienīgi to, ko zināja par laulībām ar viņa māsu.

Kādu vakaru, pārnācis no rūpnīcas, kur Tomā šad un tad iegriezās, lai izmēģinātu savu motoru, viņš pastāstīja, ka redzējis Grandidjē kundzi, grūtsirdīgo, jauno sievieti, kas bija sajukusi prātā no dzemdību drudža, ko radīja bērniņa zaudējums; viņas vīrs, to mīlēdams, ietiepīgi paturēja slimo sievu pie sevis lielajā paviljonā, kuru tas apdzīvoja turpat blakus rūpnīcai. Viņš neparko negribēja sievu nodot slimnīcā, lai gan reizēm viņai uznāca smagas lēkmes, un līdz ar to paša ikdienas dzīvi bēdpilnu padarīja šis lielais, skumjais un trauslais bērns. Logu slēģi vienmēr bija aizvērti, un tas bija neparasts pārsteigums, ka viens logs bija šor ien atvērts un vientu|nicce tuvojās tam agrā pavasara spožajā saulē. Viņa tur uzkavējās tikai mirkli, skaista, smaidoša gaišmate, parādīdamās kā balta, gaistoša vīzija. Kalpone jau aizvēra logu, un paviljons iegrima atkal kapa klusumā. Rūpnīcā runāja, ka jau veselu mēnesi lēkmes neesot bijušas un tāpēc ari šefa skatiens paudis apmierinātu sava spēka apziņu, un viņš ar stingru roku vadot savu uzņēmumu, tādējādi nodrošinot aizvien pieaugošu labklājību.

— Vispār viņš nav ļauns, — secināja Tomā, — bet viņš grib iegūt cieņu niknajā konkurencē, kas jāiztur.

Viņš apgalvo, ka mūsu laikmetā, kur kapitāls un algots darbs draud iznīcināt viens otru. strādniekiem, ja tie grib tālāk maizi ēst, jābūt laimīgiem, ja kapitāls nonāk darbīgas un saprātīgās rokās... Ja Grandidjē nesaudzīgi nosoda Saivā, tad tikai tādēļ, ka viņam šķiet nepieciešami rādīt citiem biedējošu piemēru.

Sājā dienā, iznākot no rūpnīcas, jaunais cilvēks bija iegriezies Alarkadē ielas kvartālā, kurš atgādināja sanošu, darbīgu bišu stropu, un tur viņam bija jāpārdzīvo negaidīti skumjš satraukums. Teodora kundze un mazā Selīna gāja projām, saņēmušas noraidošo atbildi no Tusēna, kurš nevarēja viņām iedot pat desmit sū. Kopš Saivā apcietināšanas viņa sievai un bērnam nebija vairs ko ēst; atstātas, aizdomīgiem skatieniem pavadītas un no sava nabadzīgā mitekļa padzītas, viņas gandrīz neko neēda, klīda pa pilsētu un pārtika no nejaušām žēlastības dāvanām. Tāds posts nekad vēl nebija šaustījis šīs nabaga neaizsargātās būtnes.

— Tēt, es viņām teicu, lai uzkāpj pie mums. Domāju, ka mēs varētu viņu saimniekam samaksāt iri par vienu mēnesi, lai viņas tiek atkal savās mājās... Lūk, te jau viņas ir.

Gijoms klausījās, īgnumā nodrebēdams, ka nebija iedomājies par šiem abiem bēdu nomāktajiem radījumiem. Tas bija baigais, mūžam vecais stāsts: tiklīdz ģimenes galva kaut kur pazūd, tā sieva un bērns paliek bez pajumtes un mirst badā. Taisnā tiesa, sodot ģimenes galvu, līdz ar viņu pazudina gluži nevainīgus piederīgos.

Teodora kundze ienāca bikli un pazemīgi, iebiedētu sejas izteiksmi, kā neveiksminiece, kuru dzīves likstas pastāvīgi liec pie zemes. Viņa bija gandrīz jau akla, mazajai Selīnai vajadzēja viņu vest. Meitenei noskrandu-šajā kleitiņā vēl arvien bija tā pati šaurā, gudrā, gaišā sejiņa, kurā reizēm, visam par spīti, uzplaiksnīja bezrūpīgs bērna smaids.

Pjērs un Marī arī atradās turpat, abi dziļi aizkustināti. Šeit bij a arī Matīsa kundze, sīka Viktora matē, kas palīdzēja dižmāmiņai lāpīšanas darbos; viņa šuva dažās mājās par dienas algu un tādējādi varēja reizēm atļauties iedot dēlam pa divdesmit frankiem. Gijoms vienīgais iztaujāja Teodora kundzi.

— Ak, kungs, kas to varēja iedomāties, ka Saivā būtu spējīgs to pastrādāt! — viņa stomījās. — Viņš taču izturējās tik labi un laipni pret cilvēkiem! Un tomēr tā ir patiesība, jo viņš pats tiesnesim atzinies... Es visiem stāstīju, ka viņš ir Beļģijā. Noteikti jau es to nezināju, un man arī šķiet labāk, ka viņš pie mums neatgriezās, lai mūs redzētu, ja viņš tiktu pie mums apcietināts, man tas būtu pārlieku sāpīgi. Nu, ja jau viņš tagad ir tiem rokā, viņi droši vieri piespriedīs viņam nāvessodu.

Selīna, kura visu laiku ar interesi lūkojās apkārt, pēkšņi pagriezās pret Teodora kundzi lielām asarām acis un iesaucās:

— Ak nē, ak nē, māmiņ, viņi tētim Jaunu nedarīsi

Gijoms noskūpstīja meitenīti un.jautāja atkal.

— Ak, Fromāna kungs, ko lai jums saku? Mazā vēl nevar strādāt, un man nav vairs acu, man negrib pat kalpones darbus uzticēt. Tātad gluži vienkārši jāmirst badā... Protams, es jau neesmu bez piederīgiem, man ir māsa, kas apprecējusies ar kādu solīdu ierēdni Kretjeno kungu, varbūt jūs to pazīstat. Tikai viņš ir mazliet lepns, un es savu māsu vairs neapmeklēju, lai viņai manis dēļ neiznāktu scēnas ar vīru, vēl jo vairāk tādēj, ka viņa pati nonākusi pilnīgā izmisumā, ka atkal ir mātes cerības, tā taču īsta nelaime pieticīgā ģimenē, kur jau ir divas meitenes. Tādē| es varu griezties pēc palīdzības vienīgi pie sava brāļa Tusēna. Tusēna kundze nav slikta, bet viņa ir pārvērtusies, kopš domā tikai par to, ka vīru varētu ķert otrā triekas lēkme. Pēc pirmās lēkmes par vīra ārstēšanu tika izlietoti visi ietaupījumi. Pie tam viņai uzkrauta vēl otra nasta, jūs droši vien zināt, ka viņu dēls Saris bijis tik glupjš, ka sapinies ar kādu vīna tirgoņa kalponi; tā, zināms, ir aizlaidusies un atstājusi puišeli viņam... Ir taču saprotams, ka viņiem pašiem neklājas viegli. Es neesmu uz viņiem dusmīga. Viņi jau man laiku pa laikam ir aizdevuši desmit sū, nevar taču aizdot vienmēr.

Novārgusi, padevīga liktenim viņa turpināja runāt, žēlodamās vienīgi par Selīnu: tur tieši sirds lūst, tik izdarīga meitene, tik labi mācījusies draudzes skolā un tagad spiesta klīst pa ielām kā ubadze. Bez tam bija_ taču skaidri jūtams, ka visi no viņām vairījās Saivā dēj. Tusēni negrib sevi kompromitēt šādā dēkā, vienīgi Saris bija izteicies, ka viņš saprotot, ka varot gan kādā jaukā dienā zaudēt galvu tiktāl, ka uznākot vēlēšanās buržujus uzspert gaisā, jo viņi tiešām izturoties neciešami.

— Jā, kungs, es jau nekā nesaku, jo esmu tikai nabaga sieviete. Bet, ja jūs gribai zināt, ko es domāju, tad es domāju, ka būtu labāk, ja Saivā to nebūtu darījis, ko viņš izdarīja, jo vienīgi mēs abas — mazā un es, mēs esam nosodītas. Redziet, es nevaru saprast: uz nāvi notiesātā bērns...

Viņu atkal pārtrauca Selīna, mezdamās Teodora kundzei ap kaklu.

— Ak, rnāmiņ, ak, māmiņ, nerunā tā, es tevi lūdzu! Tā nevar būt patiesība, man ir pārāk smagi.

Pjērs un Māri pārmija līdzjūtības pilnus skatienus, bet dižmāmiņa piecēlās, lai uzkāptu augšā apskatīt savus skapjus, jo viņa bija iedomājusies, ka varētu iedot mazliet veļas un dažas valkātas drēbes šiem abiem nelaimīgajiem radījumiem. Gijoms, līdz asarām aizkustināts, sašutis par pasauli, kur jāpiedzīvo šādas nedienas, iespieda meitenītes rociņā savu devu, apsolīdams Teodora kundzei iet un parunāt ar mājas saimnieku, lai viņš tām atstāj viņu istabu.

— Ak, Fromāna kungs! — nelaimīgā sieviete iesaucās, — Saivā runāja patiesību, teikdams, ka jūs esat krietns cilvēks... Bet jūs zināt arī, ka viņš nav ļauns, jūs taču viņu nodarbinājāt dažas dienas pie sevis... Tagad, kad viņš ir cietumā, katrs runā par viņu kā par bandītu, un tas man ļoti sāpina sirdi.

Tad viņa pagriezās pret Matīsa kundzi, kas noslēgtu sejas izteiksmi joprojām šuva, kā godīga pilsonisko aprindu sieviete turēdamās savrup, it kā uz viņu šī dēka neattiektos.

— Es jūs pazīstu, kundze, bet, galvenais, es pazīstu jūsu dēlu Viktora kungu, kurš bieži nāca pie mums patērzēt... Nebaidieties, es nekā neteikšu, jo es nekad nevienu nenodošu. Bet, ja Viktora kungs varētu runāt, tad vienīgi viņš spētu izskaidrot Saivā domas.

Matīsa kundze pārsteigta uzlūkoja Teodora kundzi. Nezinādama neko par dēla īsto dzīvi, nepazīdama tā patiesās domas, viņa apmulsa izbīlī par iespējamām saitēm starp viņas dēlu un šādiem cilvēkiem. Vispār, viņa nemaz nespēja tam noticēt.

— Ak, jūs laikam gan maldāties... Viktors man teica, ka viņš gandrīz nemaz vairs neejot uz Monmartru, jo vienmēr vēl meklējot darbu.

No Matīsa kundzes satrauktās, trīsošās balss noskaņas Teodora kundze noprata, ka nevajadzēja iejaukt šo sievieti savā bēdīgajā notikumā, un viņa tūlīt padevīgi atvainojās.

— Lūdzu, piedodiet, kundze, es negribēju jūs aizvainot. Varbūt es tiešām maldos.

Matīsa kundze klusām atsāka šūt, it kā viņa steigtos atgriezties savā vientulībā, savā pazemīgajā, trūcīgajā kaktiņā, kur, neviena neievērotai, viņai tikko pietika lidzekju maizītei. Ak, viņas mīļais, dievinātais dēls, lai gan viņš to bija atstājis galīgā novārtā, viņa tomēr cerēja vienīgi uz viņu, mātes pēdējais sapnis bija — kādu dienu taču dēls sagādās viņai laimi un labklājību.

Dižmāmiņa nokāpa no savas istabas, nesdama ve|as un drēbju saini; Teodora kundze ar mazo Seimu aizgāja, daudzkārt pateikdamās. Vēl ilgi pēc viņu aiziešanas Gi-joins satraukts staigāja šurpu turpu pa istabu grumbās sarauktu pieri, nerunādams ne vārda un nespēdams ķerties pie darba.

Nākamajā dienā, vienmēr vēl nekā neizlēmis un nomocījies, ieradās Pjērs, viņu gaidīja pārsteigums, jo darbnīcā bija ieradušies pavisam neparasti apmeklētāji. Plīvojošiem svārkiem, smieklu šaltīm līstot, kā vējš iedrāzās mazā princese Rozamonda. kuru pavadīja Hiacints Divijārs, kā vienmēr korekts un atturīgs.

— Es tā esmu, cienījamo meistar, es, kā jau jūsu «ģēnija sajūsmināta skolniece, taču apsolīju, ka ieradīšos jūs apmeklēt... Un luk, te ir mūsu jaunais draugs, kurš bija tik laipns tūlīt pēc atgriešanās no Norvēģijas pavadīt mani šurp, jo mana pirmā vizīte ir tieši pie jums.

Viņa pagriezās un ļoti brīvi un sirsnīgi sasveicinājās ar Pjēru, Marī, Fransuā un Antuānu, kas arī atradās istabā.

— Ak, Norvēģija, cienījamo meistar, jūs nevarat iedomāties jaunavīgāku zemi par šo! Mums visiem vajadzētu steigties turp padzerties no šī skaidrā, neizpētītā ideālu avota, un mēs visi atgrieztos šķīstīti, atjaunoti un spējīgi uz pašaizliedzīgu uzupurēšanos.

īstenībā viņa tur bija aizvadījusi apnicīgas dienas un viņai nebija izdevies piemēroties piena diētai, kādu no viņas prasīja jaunais mīļākais. Šis viņu kāzu ce|ojums, ne’ jau uz svelmaino Itāliju, bet uz mūžīgā sniega un ledus zemi, bez šaubām, liecināja par viņu reti izsmalcināto gaumi un cēlo mīlestību, kam svešs viss rupji materiālais. Tomēr kādu nakti viesnīcā, kad Hiacints noteikti gribēja izturēties pret viņu kā pret iedomātu būtni, kā pret kaut kādu debesu skaidrības simbolu liliju, viņš Rozamondu tā sarūgtināja, ka viņa paķēra iājampātagu un viņu no visa spēka pārmācīja. Arī Hiacintam uznāca vājuma bridis, jo viņš sadusmojās un savukārt izpēra Rozamondu. Tad viņi ieslīdēja viens otra skavās un atdevās viens otram kā parastie mirstīgie. Atmodusies viņa vīlusies pavēstīja, ka izjūta, kuru meklējusi tādā tālumā, bijusi viduvēja, bet Hiacints tai nepiedeva, ka šo dēku, no kuras viņš bija cerējis gut garīgu baudu, viņa bija tik zemiski atrisinājusi. Kādēļ braukt un apgānīt šķistos, dievišķos ziemeļus, ja tikpat labi varēja noderēt ari kāda jau aptraipīta Francijas pilsēta? Un otrā rītā, nebūdami vairs pietiekoši tiri, nejuzdamies vairs līdzīgi gulbjiem sapņu ezerā, viņi kāpa kuģi.

Pēkšņi Rozamonda aprāvās savā laimes jūsmā par Norvēģiju, jo nebija taču nepieciešami visiem atklāt abu nožēlojamo neveiksmi, un iesaucās:

— Jā, starp citu, vai zināt, kas mani sagaidīja atgriežoties! Atradu savu pili izlaupītu, jā, galīgi izlaupītu. Tāds posts, kādu jūs nevarat iedomāties, un pie tam vēl riebīgi piemēslots!... Pēc visām pazīmēm mēs tūlīt nospriedām, ka tie ir Bergasa draudziņi.

Vakar Gijoms bija lasījis laikrakstā, ka bars jaunu anarhistu, uzlaužot pagraba lodziņu, esot iekļuvuši princeses de Hartas mazajā pili, kuru viņa bija atstājusi tukšu, bez viena kalpotāja un bez sarga. Laipnie bandīti nebija apmierinājušies, visu postīdami un demolēdami, pat smagās mēbeles, bet nodzīvojuši šajā mājā divas dienas un naktis, izdzēruši vīnus, kas bija pagrabā, un sagādājuši sev pārtikas produktus, sarīkojuši īstas dzīres, piemēslojuši telpas un atstājuši visneķītrākās savas uzturēšanās pēdas. Pārradusies mājās, Rozamonda vairāk brīnījusies nekā dusmojusies par šo piedzīvojumu un atcerējusies tūlīt vakaru, kuru bija pavadījusi Šausmu istabā ar Bergasu un abiem tā pielūdzējiem Rosī un Sanfotu, kuri no viņas bija uzzinājuši par braucienu uz Norvēģiju. Tiešām, abi bija apcietināti, bet Bergass bija aizmucis. Viņa visai nebrīnījās par notikušo, jo bija sen jau brīdināta un ari pati zināja, ka šajā jauktajā kompānijā, kuru viņa, aizrāvusies ar savādniekiem ārzemniekiem, uzņēma pie sevis, bija baismīgi cilvēki. Jansens bija viņai uzticējis zināmus atbaidošus nostāstus, kurus piedēvēja Ber-gasam un viņa bandai. Šoreiz Jansens neslēpa, bet stāstīja skaļi, ka Bergass, tāpat kā Rafanels, jau pirms tam pārdevušies policijai un šis posta darbs ir policijas sarīkots, lai uz visiem laikiem nomelnotu un aptraipītu anarhismu ar šo netīro laupīšanas gadījumu. Vai tad pierādījums tam neesot fakts, ka policija jāvusi Berga-sam aizbēgt?

— Es domāju, — Gijoms sacīja, — ka laikraksti pārspīlē... Jo pašreiz, lai pasliktinātu nelaimīgā Saivā likteni, tie izgudro visādas riebeklības!

— Ak nē, — jautri atsāka Rozainonda, — viņi nevarēja visu izteikt, tas būtu pārlieku rupji... Man tas bija par iemeslu pāriet dzīvot uz viesnīcu, kur man arī patik daudz labāk, jo mājās man kļuva garlaicīgi. Bet katrā gadījumā varu sacīt, ka anarhisms ir kaut kas netīrs, un es vairs neuzdrošinos teikt, ka piekrītu tam.

Viņa smējās un pēkšņi pārsviedās uz citu savu untumu, viņa gribēja, lai meistars pastāsta par saviem pēdējiem darbiem, bez šaubām, lai pierāditu, ka ir spējīga to visu saprast. Taču notikums ar Bergasu bija padarījis Gijomu domīgu, un viņš atvairījās ar dažām vispārējām frāzēm, izturēdamies pret viešņu ar vēsu pieklājību.

Pa šo laiku Hiacints atsāka pazīšanos ar Fransuā un Antuānu, kuri kādreiz bija viņa biedri Kondorsē licejā. Viņš bija nācis šurp prot savu gribu, klaušu kalpība, kādā viņu turēja princese, Hiacintam aizdeva dusmas; viņš padevās vienīgi aiz slepenām bailēm, kādas Roza-monda viņam iedvesa, kopš viņa sita viņu. šī sabiedrības atstumtā ķīmiķa mājiņa izraisīja Hiacinta nievas. Viņam likās, ka šeit vēl jo vairāk jāizceļ savs pārākums pār kādreizējiem biedriem, kurus sastapa tik parastā vidē, strādājot kā visus citus.

— Ak jā, — viņš uzbilda Fransuā, kurš pašlaik izrakstīja piezīmes no kādas grāmatas, — tu esi iestājies pedagoģiskajā institūtā, tu gatavojies eksāmenam, man šķiet... Nu tur, vai zini, es nekā nevaru darīt, bet es šausminos par jebkādām važām. Kļūstu stulbs, ja runa ir par eksāmenu vai konkursu. Bezgalība ir vienīgais iespējamais ceļš... Un tad, starp mums runājot, vai zinātne nav vienkārša krāpšana, apvāršņa sašaurinājums! Tad jau labāk palikt par mazuli, kura acis saskata neredzamo pasauli. Tas zina vairāk nekā zinātnieki.

Fransuā, kurš reizēm varēja būt ironisks, uzjautrinājās, piekrītot Hiacintam.

— Bez šaubām, bez šaubām. Bet vajadzīgas dabiskas dotības, lai visu mūžu paliktu mazulis... Mani, par nelaimi, nemitīgi urda zinātkāre. Tas ir nožēlojami, jo aizvadu dienas, piebāžot galvu ar visādām grāmatu gudrī-bātn... Ak, es jau nekad daudz nezināšu, tas ir skaidrs, un tāpēc varbūt cenšos arvien vairāk ko uzzināt... Tev jāpiekrīt man, ka darbs, tāpat kā laiskums, ir tikai viens no veidiem kā aizvadīt dzīvi. Protams, darbs nav tik smalks, un tu droši vien domā, ka tas nav arī tik estētisks kā laiskums.

— Jā gan, mazāk estētisks, — atbildēja Hiacints, — tas ir pareizais apzīmējums. Patiesais skaistums ir vienmēr neizsakāms, bet viss, kas dzīvē īstenojas, iegrimst zemis-kumā.

Vientiesīgais, kaut arī uz ģenialitāti pretendējošais Hiacints, tomēr bija nojautis izsmieklu. Viņš pagriezās pret Anluānu, kurš sēdēja pie kokgrebuma, kurā veidoja Lizu lasām grāmatu; šinī grebumā Antuāns gribēja izteikt bērna atmodu saprātam un dzīvei un savu darbu allaž nolika un atkal atsāka.

— Tu taisi gravīras... Kopš es pametu dzejošanu un nepabeidzu savu poēmu «Sievietes gals», jo vārdi man šķita tik smagi, apgrūtinoši un netīri — īsti bruģakmeņi mūrniekiem, man radās doma pievērsties zīmēšanai, varbūt arī pat gravīrai... Bet kurš zīmējums var atsegt viņpasaules noslēpumu, jo tas ir vienīgais, kas pastāv un kam ir jēga, vai ne? Ar kādu zīmuli to var atveidot, uz kāda dēja to attēlot? Tam vajadzētu būt kaut kam netaustāmam, kas nemaz neeksistē, kas tikai liek nojaust dzīvu būtņu un lietu būtību...

— Tomēr — vienīgi ar materiāliem līdzekļiem māksla spēj atveidot to, ko tu sauc par dzīvu būtņu un lietu būtību, — mazliet parupji Hiacintam atbildēja Antuāns, — patiesību sakot, to vispārējo nozīmi, vai vismaz to, kādu mēs tām piedēvējam... Atveidot dzīvi, ak, tā jau ir mana lielā vēlēšanās, nav cita noslēpuma kā vienīgi pati dzīve, vienīgā patiesā realitāte, kas aptver visas būtnes un visas lietas... Ja mans grebums atdzīvojas, esmu apmierināts, jo esmu to radījis.

Hiacints saviebās, ar to izteikdams nicināšanu radīšanai. Jaukas lietiņas! Pirmais lempis, kas ceļā pagadās, taču spēj radīt bērnu! Kaut kas tiešām izsmalcināts un neparasts bija vienīgi idejā par bezdzimuma būtni, kas ir esamība pati par sevi. Viņš gribēja šo savu domu paskaidrot, bet galīgi sapinās un beidzot metās atkal uz pārliecību, kuru bija guvis Norvēģijā, ka ar Francijas mākslu un literatūru ir beigas, zemais līmenis un plieka-nurns esot tās nonāvējuši.

— Tas ir acīm redzams, — sacīja Fransuā, — pietiek nekā nedarīt, lai jau būtu talantīgs.

Pjērs un Marī skatījās un klausījās, šī dīvainā ielaušanās parasti klusajā un nopietnajā darba telpā viņus mulsināja. Mazā princese tomēr izturējās ļoti laipni, viņa pienāca pie jaunās meitenes, apbrīnodama daiļo, smalko izšuvumu, kuru Marī pašlaik beidza. Princese negribēja aiziet bez Gijoma autogrāfa viņas albumā, kuru Hiacintam vajadzēja atnest no ekipāžas. Jauneklis paklausīja viņai ar redzamu nepatiku, abi jau sen bija viens otram apnikuši, bet, gaidot jaunu izklaidēšanos, princese vēl neizlaida Hiacintu no rokām un uzjautrinājās, viņu terorizējot; kad Rozamonda jaunekli veda projām, iepriekš apgalvodama Gijomam, ka šī diena paliks viņas atmiņā kā neaizmirstams notikums, viņa visiem izvilināja smaidu, sacīdama:

— Tātad šie jaunie ļaudis pazīst Hiacintu no liceja laikiem... Vai ne, viņš taču ir labs puisītis, viņš pat varētu kļūt visai patīkams, ja gribētu būt tāds kā mēs visi pārējie mirstīgie?

Tās pašas dienas vakarā pie Gijoma ieradās Jansens un Bašs, lai tur patērzētu. Draudzīgās sanāksmes, kādas notika Neijī, turpinājās Monmartrā reizi nedēļā. Tanis dienās Pjērs atgriežas mājās ļoti vēlu; līdzko abas sievietes un Gijoma trīs dēli bija aizgājuši gulēt, darbnīcā, kuras logs vērās uz gāzes lampiņu spulgā zaigojošo Parīzi, ilgi vēl turpinājās bezgalīgas sarunas. Teofils Morēns atnāca tikai ap desmitiem, jo viņu aizturēja burtnīcu izskatīšana, šis grūtais, neinteresantais darbs reizēm aizņēma arī naktis.

— Bet viņa taču ir jukusi! — iesaucās Jansens, kad Gijoms bija pastāstījis par princeses apmeklējumu. — Vienu brīdi, kad biju iepazinies ar princesi, domāju izmantot viņu mūsu lietas labā. Viņa man likās tik pārliecināta un tik drosmīga... Ak, bet būtībā tā ir vistrakākā sieviete pasaulē, kas nemeklē neko citu kā arvien jaunas izjūtas.

Asinis sakāpa Jansenam vaigos, beidzot viņš atmeta savu parasto saltumu un noslēpumainību, kas to apvija. Droši vien viņu stipri apbēdināja sakaru pārtraukšana ar princesi, kuru viņš kādreiz dēvēja par anarhisma mazo karalieni, kuras bagātība un bezgala plašā pazīšanās visās aprindās šķita viņam visvarenie propagandas un anarhistu uzvaras ieroči.

— Vai zināt, — viņš atsāka jau nomierinājies, — ka viņas izlaupītā un piemēslotā pils ir policijas triks... Viņi gribēja Saivā tiesas prāvas priekšvakarā sakūdīt visus godīgos pilsoņus pret anarhismu.

Gijoms kļuva uzmanīgs.

— Jā, viņa arī man to stāstīja... Bet es tam neticu, Ja Bergass būtu rīkojies vienīgi pēc policijas norādījumiem, kā jūs minējāt, viņš būtu notverts kopā ar citiem, tāpat kā agrāk noķēra Rafanelu un tos, kurus viņš pārdeva, visus vienā tīklā... Turklāt es mazliet pazīstu Bergasu, viņam ir laupītāja tieksmes.

Gijoma balss kļuva drūmāka, un viņš skumji pamāja ar roku.

— Jā, es saprotu visāda veida pretenzijas, pat likumīgas represijas saprotu... Bet laupīšanu, cinisku laupīšanu tikai prieka dēļ, nē, to es nespēju saprast. Tas galīgi sagrauj manas cēlās cerības uz labāku, taisnīgāku sabiedrību... Laupīšana de Hartas pilī mani dziļi apbēdina.

Jansena sejā atplaiksnījās noslēpumainais smīns, ass un griezīgs kā naža asmens.

— Ak, tas ir atavisms, audzināšanas un pārliecību gadsimti, kas stāv aiz jums, tie ceļ iebildumus... Bet ko ar labu negrib mums atdot, tas jāņem pašiem... Mani sadusmo vienīgi tas, ka Bergass izvēlējies īsto brīdi, lai pārdotu sevi policijai. Sī laupīšanas komēdija būs tagad efekts, ko daiļrunīgi izmantos valsts prokurors, kas pieprasīs Saivā galvu.

Savā naidā pret policiju, varbūt arī ķildas dēļ ar Bergasu, ar kuru bija sagājies, Jansens ietiepīgi aizstāvēja savu pieņēmumu. Jansena paša dzīve palika neizdibināma kā cilvēkam bez dzimtenes, kas savu asiņaino sapni nes sev līdzi, klīstot pa visu Eiropu. Izvairīdamies no tālākām pārrunām, Gijoms iebilda:

— Ak, šis nelaimīgais Saivā, viss sabrūk pār viņu, viss draud viņu samalt!... Jūs nevarat iedomāties, mani draugi, kā mani sanikno un satrauc šī dēka. Visi mani priekšstati par taisnīgumu un patiesību saceļas, un ikdienas notikumi vēl padziļina un sarūgtina šo īgnumu. Protams, Saivā ir neprātis, bet tāds, kam ir daudz attaisnojumu, kas patiesībā ir maldos iestidzis moceklis! Un nu viņš ir tas upurjērs, kuram uzkrauti visas tautas noziegumi un kurš cieš par mums visiem!

Bass un Morēns kratīja galvu, neatbildot Gijomam. Viņi abi, skaļi šausminoties, izteicās pret anarhismu. Morēns aizmirsa, ka viņa pirmais skolotājs Prudons arī bija piekritis šai idejai, nosvērdamies nz anarhistu pusi; tagad Morēns atcerējās vienīgi savu elku Ogistu Kontu; lai ieslēgtos ar viņu skaistajā zinātnes hierarhijas pakāpju virknē, Morēns bija gatavs pakļauties pat tirānijai, līdz atausīs diena, kad izglītotā un apmierinātā tauta kļūs laimes cienīga. Bet Bašu, šo veco humānistu mistiķi, dziļi aizvainoja neierobežotās atbrīvošanas teorijas individuālistiskais saltums: viņš viegli paraustīja plecus, pārliecināti teikdams, ka visu problēmu atrisinājums meklējams pie Furjē, kurš paredzējis cilvēces nākotni, pasludinādams talanta, darba un kapitāla vienību. Tomēr kā viens, tā otrs nebija apmierināti ar buržuāzisko republiku, kas tik gausi ieviesa reformas dzīvē, uzskatīdami, ka Furjē idejas tiek apsmietas, jo viss taču no ļauna kļūst par visļaunāko, un abi vienprātīgi sašuta par veidu, kā gluži naidīgas partijas tiecās izmantot Saivā, lai noturētos pie varas vai iekarotu to sev.

— Ja tikai padomā, šī ministrijas krīze ilgst jau gandrīz trīs nedēļas! — sacīja Bašs. — Alkatīgās dziņas parādās visā kailumā, tā ir pretīga izrāde... Vai jūs lasījāt šī rīta laikrakstos, ka prezidents atkal izlēmis uzaicināt Viņonu Elizejas pili?

— Ak, šīs avīzes, — Morēns murmināja nogurušā balsī, — es tās vairs nelasu... Kādēļ lasīt? Tajās tik maz faktu, un visas melo.

Tiešām, ministrijas krīze bija ieilgusi. Republikas prezidents, sekojot ziņām, kuras viņam sniedza parlamenta sēde, kurā krita Barū kabinets, nu bija ļoti taktiski uzaicinājis ierasties pie viņa uzvarētāju Viņonu, lai tam uzdotu sastādīt jauno kabinetu. Bija šķitis, ka tas ir viegls uzdevums, kas prasīs, vislielākais, divas trīs dienas, jo jau mēnešiem tika minēti to draugu vārdi, kuri līdz ar jauno radikāļu partijas vadoni nāks pie varas. Bet uzradās dažādi kavēkļi, un Viņonam bija vajadzējis desmit dienas cīnīties ar tik neatrisināmiem sarežģījumiem, ka viņš noguris, nobažījies zaudēt turpmāk visu savu autoritāti, bija spiests prezidentam ziņot, ka atsakās no šā uzdevuma. Prezidents tad bija atsaucis savus deputātus, ievācis no tiem ziņas un uzstādījis jautājumus, līdz atra-dās viens, kam bija pietiekoši drosmes savukārt uzsākt šo eksperimentu; notika gluži tas pats: sākumā likās, ka plānotais saraksts dažās stundās kļūs noteicošais, bet tad radās kavēkļi, nesaskaņas, kas darbību paralizēja, un viss atkal beidzās ar galīgu neveiksmi. Varēja secināt, ka slepenā kūdīšana, kas bija likusi šķēršļus Viņonam, atsākās no jauna noslēpumaina un spēcīga, it kā vesela kopa nezināmu sazvērnieku būtu nodarbināta savtīgu interešu labā izjaukt ikkatru iespējamo kombināciju. No visām pusēm uzradās arvien vairāk un vairāk nepārvaramu šķēršļu, nenovīdība, neiecietība, nodevība, ko radīja tumsā veiklas rokas, kas lietoja visus iedomājamos spaidus, draudus, solījumus, izraisot niknas un aizvainotas kaislības. Tad prezidents, būdams lielās grūtībās, aicināja no jauna Viņonu, kas šoreiz atģidies, nēsādams gandrīz jau pilnīgi gatavu sarakstu kabatā, šķita esam drošs par saviem panākumiem četrdesmit astoņu stundu laikā.

— Bet tas vēl nebūt nav beidzies, — atsāka Bass,

— labi informēti cilvēki apgalvo, ka Viņons cietīs neveiksmi tāpat kā pirmo reizi... Redzat, mani nekas nenovirzīs no domas, ka visu šo jezgu vada Divijāra banda. Bet kā labā tas viss notiek? Jā, to gan es nezinu. Taču ticiet man, ka pati galvenā ir viņu cenšanās notušēt Āfrikas dzelzceļu afēru... Ja Monferāns nebūtu tik ļoti kompromitējies, es domātu, ka to visu rīko viņš. Vai esat ievērojuši, ka «Globuss», kas dienu no dienas atstāja Baru bez atbalsta, tagad gandrīz katru dienu runā ar cieņas pilnu labvēlību par Monferānu? Tas ir nopietns simptoms, jo Fonsēgam nav paradums cēlsirdīgi aizstāvēt uzvarētos... Tātad ko var beidzot gaidīt no šādas sasodītas deputātu palātas? Droši vien tur tiek gatavota kāda neģēlība.

— Un šis lielais nejēga Mežs, — iesaucās Morēns,

— kas rūpējas par visām partijām, tikai ne par savu! Vai tad var būt tāds muļķis, viņš iedomājies, ka pietiek gāzt vairākus kabinetus citu pēc cita, lai beidzot izveidotu pats savu un kļūtu par tā vadītāju.

Minot Mēža vārdu, visi sašutumā iesaucās, jo viņus vienoja kopējs naidīgums pret to. Bašs, kura uzskati daudzos punktos saskanēja ar Furjē valsts kolektīvisma idejām, tomēr kritizēja katru viņa runu, katru soli ar nesaudzīgu bardzību. Pēc Jansena domām, Mežs bija katram progresam naidīgs buržuāzijas pārstāvis, kuru vajadzēja aizslaucīt kā vienu no pirmajiem. Neiecietība bija raksturīga viņiem visiem; viņi bija taisnīgi reizēm pret cilvēkiem, ar kuriem uzsķatos nevarēja dalīties, bet kā pret lielu, nepiedodamu noziegumu izturējās pret domubiedriem, ar kuriem uzskati visumā saskanēja, bet kuriem dažos jautājumos bija arī savi īpatnēji spriedumi un kuri nepiekrita viņiem pilnībā.

Pārrunas turpinājās, jaucot un pretstatot sistēmas, pārlecot no politikas uz presi, viņi novirzījās sāņus un tad iedegās dusmās par Sanjē apsūdzībām savā avīzē, kas ikdienas izgāza dubļu straumi kā pārplūstošu samazgu zaņķi. Gijoms, kas pēc paraduma bija sācis šurpu turpu staigāt, it kā atmodās no drūmām pārdomām, iesaukdamies:

— Ak, šis Sanjē, kāds tam netīrs amats! Drīz vairs nebūs neviena priekšmeta, ne radījuma, kuru viņš neap-spļaudītu. Tu, cilvēks, vari domāt, ka viņš tevi aizstāv, un pēkšņi jāredz, ka viņš tevi notašķījis... Vai viņš vakar nestāstīja, ka pie Saivā, kad to apcietināja Buloņas mežā, atrastas viltotas atslēgas un naudasmaki, kurus tas esot nozadzis staigātājiem!... Saivā un — atkal Saivā! Tā ir neizsmeļama viela rakstiem avīzēs, pietiek ar šo vārdu, lai trīskāršotu laikraksta noietu! Saivā ir izdevīgs iegansts knkuļņemējiern, lai novērstu ļaužu uzmanību no Āfrikas dzelzceļu afēras! Saivā ir kaujaslauks, kurā krīt un rodas jaunas ministrijas! Visi šo nelaimīgo izmanto, un visi viņu gremdē!

Pēc šī līdzjūtības un īgnuma sauciena šovakar draugi šķīrās. Pjērs bija apsēdies pretim logam, caur kuru redzēja ugunīs vizuļojam bezgalīgo Parīzi; stundām ilgi viņš klausījās, lūpas neatvērdams. Viņš bija savu šaubu un savas dvēseles cīņu upuris, un neviens no šo pretrunīgo mācību pārstāvjiem nesniedza viņam nedz palīdzību, nedz atvieglojumu; viņi taču vienojās tikai vienā jautājumā — nosodīja veco pasauli, bet nespēja kopīgiem, draudzīgiem spēkiem uzcelt jaunu — nākotnes patiesības un taisnīguma pasauli. Un naktsmierā grimstošā Parīze, pār kuru pletās kā vasarā mirdzošām zvaigznēm nosētas debesis, viņam arī bija neatrisināma mīkla: melns haoss, tumša, dzirkstīs zaigojošu pelnu kaudze, no kuras jāpa-ceļas nākotnes rītausmai. Kāda nākotne dzims šeit visai pasaulei, kāds glābiņu un laimi nesošs vārds jaunās dienas rītā izlidos uz visām četrām debesu pusēm?

Kad beidzot arī Pjērs gāja projām, Gijoms uzlika tam abas rokas uz pleciem, un, lai gan viņa satraukums vēl nebija rimis, viņš dziļi aizkustināts raudzījās brālī.

— Ak, manu nabaga brāli, tu taču arī ciet, es to redzu jau kopš dažām dienām. Bet tu esi valdnieks pār savām ciešanām, jo tu cīnies pats ar sevi, tu vari sevi uzvarēt, bet pasauli uzvarēt nevar, ja tā pati šīs ciešanas rada ar savu ļaunumu un netaisnību!... Ej vien ej, esi drosmīgs un dari, ko liek tavs saprāts. Lai arī asaras līs, bet tev būs sirdsmiers.

Šonakt, kad Pjērs pārnāca savā mājā Neijī, kur klīda tikai tēva un mātes ēnas, pati pēdējā izmisīgā cīņa viņu ilgi turēja nomodā. Nekad vēl viņš nebija izjutis tik dziļu riebumu par saviem meliem, par priestera amatu, kas tagad viņam bija vienīgi tukša forma, par šo sutanu, kuru viņš tik padevīgi nesa, bet kas taču bija vienīgi viņa melu maska. Varbūt viņu bija iespaidojis viss pie brāļa redzētais un dzirdētais — vienas sabiedrības daļas posts, otras veltīgā, neprātīgā rīcība un pretrunu un trūkuma pilnā vidē neatlaidīga prasība pēc labākas nākotnes cilvēcei — tas viss viņam lika kvēlāk izjust godīgas, kā diena gaišas, pareizi vadītas dzīves nepieciešamību. Pjērs nespēja vairs domāt par to garo sapni, kuru viņš bija tagad izsapņojis, par drūmo, vientuļo svēta priestera dzīvi, jo viņš taču nebija tāds, viņš notrīsēja kaunā, un viņa nemiera pilno sirdsapziņu nospieda seno melu smagums. Viņš bija lēmumu pieņēmis, viņš nemelos vairs ilgāk, pat ne aiz līdzjūtības, lai sniegtu citiem dievišķo mānu. Bet cik grūti novilkt šo sutanu, kura šķita pieaugusi viņa miesai, un cik skumji apzināties, ja arī to noraus ar spēku, viņš tomēr paliks vārgs, ievainots kroplis un nekad nevarēs kļūt līdzīgs pārējiem cilvēkiem!

Visu šo briesmīgo nakti Pjērs cīnījās un mocījās atkal no jauna. Vai dzīve vēl gribēs pieņemt viņu, vai viņš nebija apzīmogots uz mūžu ar liktenīgo vientulības zīmogu? Pjēram šķita, ka viņš jūt dotā zvēresta kaismi savā miesā līdzīgu nokarsētai dzelzij. Kādēļ viņam ģērbties kā citiem vīriešiem, kā labad, ja viņš nevarēja vairs vīrietis būt? Viņš bija dzīvojis līdz šim savā atsacīšanās sapņu pasaulē nedrošs, neveikls, kā pazudis tanī. Viņš vairs neko nevar, neko nevar — šīs bailes viņu vajāja un stindzināja. Un beidzot tomēr viņš izmisumā pieņēma savu lēmumu, jo to pieprasīja godprātība.

Nākamajā dienā, kad Pjērs atkal ieradās Monmartras namiņā, viņš bija tērpies tumšas krāsas biksēs un žaketē. Dižmāmiņa un Gijoma trīs dēli neiesaucās pārsteigumā un arī nepievērsa Pjēram skatienus, kas to varētu mulsināt. Vai tas nebija gluži dabiski? Viņi sagaidīja Pjēru mierīgi, it kā nekas nebūtu noticis, varbūt pat ar lielāku sirsnību, lai viņam nebūtu jāizjūt pirmais apjukums. Vie

rūgi Gijoms atļāvās labsirdīgi pasmaidīt. Viņš saskatīja te savu pūļu rezultātu. Dziedināšana sākās, kā viņš bija cerējis, ar viņa palīdzību, viņa mājā, gaišās saules spožumā, dzīves plūsmā, kas icšalca pa lielo, stikloto logu kā palu straumes.

Arī Marī pacēla acis un uzlūkoja Pjēru. Viņa nenojauta, kādas ciešanas Pjēram bija izraisījuši viņas tik loģiskie vārdi: «Kāpēc jūs to nenovelkat?» Viņai tas likās vienkārši, jo šajā apģērbā viņam būs ērtāk strādāt nekā sutanā.

— Pjēr, nāciet taču paskatīties!... I<ad jūs atnācāt, es izklaidējos, vēroju dūmu mutuļus, ko vējš nes uz austrumiem tur lejā, virs Parīzes. Vai tie neatgādināja kuģus, veselu eskadru neskaitāmu kuģu, ko saule ietin purpurā? Jā, tie ir zelta kuģi, tūkstošiem zelta kuģu, kas izpeld no Parīzes okeāna, lai nestu pasaulei apgaismību un mieru.

III

Pēc pāris dienām Pjērs jau bija pieradis pie sava jaunā apģērba un nedomāja vairs par to, kad, ejot kādu ritu uz Monmartru, viņš sastapa pie Svētās Sirds bazilikas abatu Rožu.

Vecais priesteris bija sākumā pārsteigts un tikko Pjēru pazina šai apģērbā, pēc tam satvēra viņa abas rokas un ilgi raudzījās viņā. Tad asaru pilnām acīm teica:

— Ak, mans dēls, tātad jūs esat nonācis šai briesmīgajā postā, no kā man bija bail! Es nerunāju ar jums par to, bet es skaidri izjūtu, ka dievs ir atstājis jūsu dvēseli... Ak, nekas man nevarēja sagādāt lielākas sāpes par šīm!

Trīcēdams viņš Pjēru aizveda sāņus, lai to pasargātu no reto garāmgājēju īgnuma; spēki’ atstāja abatu Rožu, un viņš apsēdās uz ķieģeļu grēdas, kas, pamesta zālē, atradās kāda apbūves gabala aizmugurē.

9Sis viņa vecā, jūtīgā drauga īstās, dziļās bēdas vairāk saviļņoja Pjēru, nekā to būtu spējuši pārmetumi un lāsti. Arī viņam sariesās asaras acīs pēkšņās, neparedzētās satikšanās sāpēs, uz ko viņam taču bija vajadzējis sagatavoties. Lūzums attiecībās ar šo svēto goda vīru, ar kuru viņš bija dalījies sapnī par mīlestību pret savu tuvāko, dalījies cerības panākt labklājību pasaulē ar labdarību,

tā bija atkal brūce, no kuras strūldoja viņu cēlākās asinis. Viņus taču saistīja tik daudz dievišķu ilūziju, tik daudz cenšanās pēc visa labā; tik daudz atsacīšanās un piedošanas viņi bija kopīgi pārdzīvojuši, jo abus bija pārņēmušas ilgas pasteidzināt nākotnes laimes ražu! Un, lūk, tagad viņi šķirās, viņš — jaunais — atgriezās dzīvē, atstādams veco viru vienu sapņu un vcltigu gaidu ceļā!

Arī Pjērs bija satvēris abata rokas.

— Ak, mans draugs, mans tēvs, es atbrīvojos no briesmīgajām mokām, un jūs vienīgo man ir žēl zaudēt. Man likās, ka esmu izdziedināts, bet mana nabaga sirds lūst, jūs satiekot... Es jūs lūdzu, neraudiet par mani, nepārmetiet man to, ko esmu izdarījis. Tas bija nepieciešami, jūs pats man to ieteiktu, ja es būtu lūdzis jūsu padoma, ka labāk ir nebūt priesterim nekā būt tādam bez ticības un bez goda.

— Jā, jā, — klusi teica abats Rozs, — jums nebija vairs ticības, es to nojautu, un jūsu stingrība, jūsu dzīves svētums, kurā sajutu tik daudz izmisuma, manī radīja lielu nemieru. Cik daudz stundu es kādreiz aizvadīju, lai jūs mierinātu! Jums arī tagad man jāuzticas, es glābšu jūs... Es gan neesmu pietiekami mācīts teologs, lai diskutētu un lai atgrieztu jūs pie baznīcas svētajiem rakstiem un dogmām. Bet tuvākā mīlestības vārdā, mans bērns, vienīgi tuvākā mīlestības vārdā, žēlsirdības vārdā pārdomājiet un atgriezieties pie jūsu mierinošā, cerību pilnā uzdevuma!

— Mīlestība uz savu tuvāko, žēlsirdība! Tieši apziņa par tās niecību un neatvairāmo bankrotu nonāvēja manī priesteri... Kā jūs spējat vēl ticēt, ka pietiek dot žēlsirdības dāvanas, ja visu mūžu jūs esat tikai devis, bet tomēr neesat neko panācis ne citu, ne paša labā. Vienīgi posts kļuvis vēl ļaunāks; arī nabago ar katru dienu arvien vairāk un vairāk un vai var pateikt, kad reiz beigsies šīs baismas?... Jūs gribat iebilst: ar atalgojumu pēc nāves, ar taisnību paradīzē, vai ne? Ak, tā nav taisnība, tā ir krāpšana, no kuras pasaule jau gadsimtiem cieš.

Pjērs atgādināja abatam Rozarn viņu dzīvi tur lejā, šaronnas kvartālā, kad abi vāca kopā pa ielām mazos bezpajumtniekus un sniedza palīdzību to vecākiem viņu nožēlojamās mītnēs. Pjērs atgādināja visas apbrīnas cienīgās pūles, kas noveda tiktāl, ka priekšniecība veco abatu norāja, pārvietoja viņu tālu projām no nabagiem, it kā izraidīja viņu trimdā, brīdinot ar stingrāku sodu, ja viņš turpinās kaitēt reliģijai ar akli, bez saprāta un bez mērķa dotām žēlastības dāvanām. Tagad viņam sekoja, novēroja ar neuzticību, un vai tad veco vīru pašu nenomāca vienmēr augošais posts, jo viņš zināja, ka nekad nebūs diezgan dots, pat ja viņa rīcībā būtu miljoni, viņš taču vienīgi paildzināja trūkumcietēju cīņu ar nāvi, jo, paēdušam šodien, tam rīt vairs nebūs ko ēst. Abats taču bija bezspēcīgs, brūce, kuru viņš gribēja pārsiet, atvērās tūlīt atkal no visām pusēm, viss sociālais organisms bija šī audzēja pārņemts un sagandēts. Vecais priesteris klausījās Pjērā, trīcēdams un kratīdams savu balto galvu.

— Mans bērns, vai nav vienalga, vai nav vienalga, — viņš beidzot nomurmināja, — vajag dot, vajag vienmēr dot, visam par spīti. Nav taču cita prieka... Ja dogmas jums traucē, palieciet pie evaņģēlija — un jūs glābs mīlestība uz savu tuvāko.

Pjērs sašuta un aizmirsa, ka runā ar šo vientiesīgo dvēseli, kas visa pilna līdzjūtības un mīlestības, bet nespēj sekot viņa prāta spriedumiem.

— Mēģinājums ir izdarīts, atpestīšanu cilvēcei nevar gūt ar tuvāku mīlestību, ar žēlsirdību, to var panākt vienīgi taisnīgums. To tagad vēlas visas tautas, vēlas aizvien vairāk un aizvien kvēlāk... Evaņģēlijs pastāv jau gandrīz divtūkstoš gadu, un šai laikā ir pierādījusies tā bezspēcība. Jēzus nav neko izpircis, cilvēces ciešanas nav mazinājušās, un visur valda tāda pati netaisnība. Arī evaņģēlijs nav nekas vairāk kā nolietojies kodekss, kas cilvēku attiecībās ienesis vienīgi neskaidrību un ļaunumu. No evaņģēlija jāatbrīvojas.

Tāda bija Pjēra galīgā pārliecība. Kāda tā bijusi briesmīga kļūda izraudzīt Jēzu par sociālo likumdevēju, Jēzu, kurš dzīvojis citā sabiedrībā, citā zemē, citā laikmetā! Un, ja arī no Jēzus morāles, no viņa mācības piesavinātos vienīgi to, kam ir cilvēciska un mūžīga vērtība, cik bīstami ir viņa priekšrakstus negrozāmi izmantot visu laikmetu cilvēku sabiedrībās! Neviena sabiedrība nebūs dzīvotspējīga, stingri sekojot visā pilnībā evaņģēlijam. Jēzus ir dabiskās kārtības, darba un dzīves noliedzējs. Viņš noliedza sievieti un zemi, mūžīgo dabu, bezgalīgo auglību. Tad nāca katolicisms un uzcēla uz Jēzus mācības pamatiem savu briesmīgo baiļu un apspiešanas ēku. Iedzimtais grēks ir baigais, ar katru radījumu atdzimstošais mantojums, kas nepieļauj, kā to dara zinātne, pārveidošanos audzināšanas apstākļu un vides ietekmē. Nav vairs drūmāka uzskata par to. ka cilvēks jau no dzimšanas esot nolemts sātanam un esot upuris cīņā pašam ar sevi līdz mūža galam. Tā ir neiespējama, bezjēdzīga cīņa, jo tad jāpārrada cilvēkā viss, jānokauj viņa miesa, jānokauj saprāts, katrā aizrautībā jāiznīcina noziedzīgais dzīvesprieks, jo sātanu būs vajāt līdz ūdeņu, mežu un kalnu dzīlēm, lai to līdz ar visas pasaules radošo spēku iznīcinātu. Un tādēļ pasaule ir vienīgi grēku ieleja, kārdinājumu un sāpju pekle, kura jāizbrien, lai iemantotu debesu svētlaimi. Katolicisms — šī nāves reliģija ir policijas un neierobežotā despotisma apbrīnas cienīgs rīks; vienīgi ideja par cilvēku mīlestību uz savu tuvāko padara to panesamu, bet taisnīguma nepieciešamība to sagraus. Nabagais, nelaimīgais, piemuļķotais cilvēks, kas vairs netic paradīzei, grib, lai katra nopelni tiek atalgoti tepat uz šīs zemes; un mūžīgā dzīvība kļūs atkal labā dieve, cilvēka ilgas un darbs paši par pasaules esības likumu, sieviete-māte atkal liek godā celta, aplamais murgs par elli dod vietu varenai, mūžīgi radošai dabai. Seno semītu sapni par prieka vēsti aizslauka no zemes latīņu nācijas saprāts, kas balstās uz mūsdienu zinātni.

— Jau aizritējuši astoņpadsmit gadsimti, — teica Pjērs, — kopš kristietības pinekļi kavē cilvēces attīstības gaitu pretī patiesībai un taisnīgumam. Tikai tajā dienā, kad cilvēce atbrīvosies un pieskaitīs evaņģēliju pie septiņu gudro grāmatām, nesaskatot tajā vairs neierobežoto, vienīgi pareizo dzīves kodeksu, cilvēce atsāks savu attistības ceļu.

Abats Rozs pacēla pret debesīm trīsošās rokas.

— Rimstiet, rimstiet, mans dēls, jūs zaimojat!... Es zināju, ka jūs grauž šaubas, bet es zināju arī, ka jūs esat ļoti pacietīgs, spējīgs ciest, es paļāvos uz jūsu atsacīšanos un padevību. Kas tad ir noticis, ka jūs tik pēkšņi atstājat baznīcu? Es jūs nepazīstu vairs, kaislība trako jūsu dvēselē, nepārvarams spēks jūs aizrauj... Kas tas ir? Kas jūs tā pārvērtis?

Pārsteigts Pjērs klausījās.

— Nē taču, apliecinu jums, ka esmu tāds pats, kādu jūs mani pazīstat, un notikušais ir vienīgi visa kopsavilkums, neatvairāmais atrisinājums... Kas varētu ietekmēt mani, ja neviens cilvēks manā dzīvē nav ienācis? Kādas jaunas izjūtas būtu mani pārvērtušas, ja es, ielūkojoties savā dvēsele, nesaskatu tajā nekā jauna? Esmu palicis tas pats, noteikti tas pats.

Tomēr viņa balsī jautās šaubas. Vai tiešām tā bija patiesība, ka nekas viņa dzīvē nav mainījies. Viņš izvaicāja sevi atkal, bet nesaņēma noteiktu atbildi un nevarēja sevī neko izšķirošu atrast. Tā vienkārši bija brīnišķīga atmoda, bezgalīgas ilgas pēc dzīves, tieksme atplest rokas, lai apskautu visas dzīvās būtnes, visu pasauli. Un gaviju pilna līksme cēla viņu augšup un aizrāva sev līdzi.

Abats Rozs, lai gan bija pārāk nevainīgu sirdi, lai saprastu Pjēru, no jauna pakratīja galvu, domādams par velna lamatām. Sī viņa bērna atkrišana, kā vecais priesteris Pjēru nosauca, viņu pārlieku nomāca. Viņš atkal un atkal centās pārliecināt Pjēru, un nelaimīgā kārtā viņam ienāca prātā ieteikt Pjēram aiziet pie monsenjora Martā un izsūdzēt tam visu, jo abats ticēja, ka garīdznieks ar tādu autoritāti atradīs vajadzīgos vārdus un atgriezīs jauno cilvēku pie ticības. Bet Pjēram bija drosme atbildēt, ka viņš aizejot no baznīcas arī tādēļ, ka sastapis tur šo melu un despotisma meistaru, kas reliģiju pārvērš par pērkamu diplomātiju un grib cilvēkus pievērst dievam ar viltu. Tad abats Rozs izmisis piecēlās un, neatrazdams vairs nekāda pamatojuma, ar roku norādīja uz baziliku, kas pacēlās viņu priekšā kā milzīgs, nepabeigts, četrstūrains masīvs, gaidot uz kupolu, kas to kronēs.

— Mans bērns, šis ir dieva nams, grēku izpirkšanas un gavijlīksmes, grēku nožēlošanas un piedošanas piemineklis. Jūs tur noturējāt misi, tagad jūs to atstājat kā zvēresta lauzējs un zaimotājs.

Arī Pjērs bija piecēlies. Un no viņa atbildes strāvoja spirgtums un spēks:

— Nē, nē! Es aizeju no šejienes pēc brīvas gribas, es atstāju šo namu tāpat, kā mēdz iziet no pagraba, lai atgrieztos svaigā gaisā, spožajā saules gaismā. Dieva tur nav, tas ir vienīgi izaicinājums saprātam, patiesībai un taisnīgumam, tas ir milzīgs nams, kas ir uzcelts tik augstu, cik augstu vien iespējams, tas ir uzcelts kā aplamības citadele, lai valdītu pār Parīzi, par kuru tas ņirgājas un kuru apdraud.

Redzēdams vecā priestera acīs no jauna sariešamies asaras, saviļņots no šīs viņu attiecību pārtraukšanas tik ļoti, ka pats tikko spēja atturēties no elsām, Pjērs gribēja aiziet.

— Palieciet sveiki! Palieciet sveiki!

Bet abats Rozs Pjēru apskāva un skūpstīja to kā pazudušo avi, kura ganam tomēr ir vismīļākā.

•— Nevis ardievas, nevis ardievas, mans bērns! Sakiet man uz redzēšanos, sakiet, ka mēs atradīsim atkal viens otru, vismaz starp tiem, kas raud un badu cieš! Jūs velti domājat, ka tuvāko inilestība, žēlsirdība bankrotējusi, vai tad mēs vairs turpmāk nemīlēsim viens otru, vai tad mēs nepalīdzēsim mūsu nabagiem?

Pjērs, kurš tagad bija kļuvis savu triju lielo brāļadēlu biedrs, īsā laikā bija iemācījies braukt ar divriteni, lai pavadītu viņus rīta izbraukumos; jau divreiz Pjērs bija braucis kopā ar viņiem un Marī pa labi bruģētiem ceļiem uz Angjēnas ezeru. Kādu ritu, kad Marī bija apņēmusies Pjēru un Antuānu aizvest līdz Senžermēnas mežam, Antu-āns pēdējā brīdī tika aizkavēts. Marī jau bija savā ceļa apģērbā — melna sarža biksēs un tādā pašā īsā jaciņā virs nebalināta zīda auduma blūzītes; aprīļa rīts bija tik dzidri skaidrs un kluss, ka viņa jautri iesaucās:

— Nu, tas nekas, ņemšu jūs lidzi, brauksim divatā!... Es noteikti vēlos, lai jūs izbaudītu prieku braukt pa labu ceļu starp skaistiem kokiem.

Pjērs tomēr vēl nebija visai izveicīgs braucējs, un viņi izlēma, paņemot līdzi divriteņus, aizbraukt līdz Mezonai-Lafitai pa dzelzceļu. No turienes braukt ar divriteni līdz mežam, aizbraukt pa mežu līdz Senžermēnai un no turienes atgriezties Parīzē ar vilcienu.

— Jūs taču būsiet uz brokastīm atpakaļ? — jautāja Gijoms, kuru šī izprieca ielīksmoja, un viņš smaidīdams raudzījās brālī, kurš arī bija ģērbies viscaur melnā — melnās vilnas zeķēs un melna ševiota biksēs un žaketē.

— Protams, — atbildēja Marī. — Pulkstenis ir tikko astoņi, mums ir laika diezgan. Katrā gadījumā sēdieties pie galda, mēs noteikti būsim.

Rīts bija brīnumjauks. Dodoties ceļā, Pjērs iedomājās, ka viņam blakus atrodas labs biedrs, un tāpēc šis brauciens divatā pavasarīgajā, siltajā, saulainajā rītā šķita tik dabisks. Viņu gandrīz vienādais apģērbs, kas ļāva brīvi kustēties, bez šaubām, veicināja šo līksmo, mierīgo, biedrisko noskaņu. Bez tam to veicināja arī svaigais, tīrais gaiss, prieks par kopīgo braucienu un par to, ka viņš var justies brīvi un nepiespiesti šajā dabas plašumā.

Kad abi sēdēja divi vien tukšajā vagonā, Marī kavējās atmiņās par mācību laiku licejā.

— Ak, mans draugs, jūs nevarat iedomāties, kādas skriešanās sacīkstes mums bija Fenelonā! Lai labāk varētu paskriet, mēs uzsējām svārkus ar auklām — lūk, tā; lo-reiz mums taču vēl neļāva vilkt bikses, kādas es tagad nēsāju. Cik tur bija klaigu, pamudinājumu, un kā mēs rāvāmies uz priekšu, mūsu mati plīvoja, un cik pietvīkušas mēs tad bijām!... Jā, gan! Tomēr tas mūs nekavēja darbā, gluži pretēji! Ja mēs mācījāmies, tad mēs cīnījāmies tāpat kā starpbrīdī, sacentāmies, kura zinās vairāk un kura būs savā klasē pirmā.

To atceroties, Marī sirsnīgi smējās, bet Pjērs pārsteigts raudzījās viņā, tik sārta un veselīga likās viņas seja zem mazās, melnās filca cepurītes, kuru uz biezo matu mezgla pieturēja gara sudraba adata. Viņas krāšņie, tumšie, augstu saspraustie mati atsedza glezno pakausīti, kas bija vēl bērnišķīgi trausls. Nekad Pjērs nebija ievērojis, ka Marī ir tik vijīga un vienlaikus vingra, spēcīgiem gurniem, platām krūtīm, un ka no viņas dvesa tāds daiļums un grācija. Kad viņa tā smējās, acis dzirkstīja priekā, sejas apakšējā daļa, mute un zods, kas bija mazliet paskarbi veidoti, atmaiga bezgala labsirdīgā izteiksmē.

— Ak, šīs bikses, bikses! — Marī turpināja uzjautrinādamās. — Ja padomā, ir taču vēl sievietes, kas iespītējas un kāpj uz divriteņa svārkos!

Pjērs bez jebkāda nodoma viņai glaimot, bet vienīgi, lai konstatētu faktu, pateica, ka viņa izskatoties ļoti skaista šai ģērbā.

— Ak nē, tas neattiecas uz mani!... — viņa iebilda. — Es neesmu skaista, esmu vienkārši veselīga, un tas ir viss... Bet vai jūs varat saprast, ka ir sievietes, kurām la ir vienīgā izdevība justies ērtāk, traukties kā putnam un kājas atbrīvot no žņaugiem, ka tās ir pret šo ģērbu! Ja viņas iedomājas, ka ar saviem īsajiem skolnieču brun-cīšiem izskatās skaistākas, tad viņas maldās. Un, ja runājam par tiklību, tad man šķiet, ka lielus taču drīzāk atļauts radīt nekā plecus.

Marī pameta ar roku kā draiska meitene.

— Turklāt, kas par to visu domā braucot?... Te lieti noder vienīgi bikses, bet brunči ir tīrā ķecerība.

Arī Marī savukārt raudzījās Pjērā un šai mirkli droši vien jutās pārsteigta par ārkārtīgo pārmaiņu, kas bija norisusi jaunajā cilvēkā kopš tās dienas, kad viņa Pjēru bija pirmo reizi ieraudzījusi tik drūmu garajā sutanā, novājējušu, bālu, ciešanu izmocītu seju. No šīs sejas dvesa visas nīcības skumjas, kapeņu tukšums, kur pat vējš aizpūtis pelnus. Un tagad Pjērā notika it kā atdzimšana, seja atdzīvojās, augstā piere atspoguļoja atkal cerību pilnu mieru, bet acis un mute slāpēs pēc mūžīgās mīlas, ziedošanās un dzīves bija atguvušas mazliet no uzticības pilnā maiguma. Tagad nekas vairs neatgādināja priesteri; vienīgi mati tonzūras vieta, kuras bālais aplis sāka zust, bija īsāki.

— Kāpēc jūs tā skatāties uz mani? — Pjērs jautāja.

Viņa atklāti atbildēja:

— Es vēroju, cik labi jūs ietekmē darbs un svaigais gaiss... Ak, tagad jūs man daudz labāk patīkat. Jūs izskatījāties tik bāls! Es domāju, ka jūs esat slims.

— Es ari tāds biju, — Pjērs vienkārši atbildēja.

Vilciens apstājās MeŽonā-Lafitā. Viņi izkāpa un brauca

pa ceļu, kas veda uz mežu. Sis ceļš viegli vijās kalnup un to līdz pat Mczonas vārtiem tirgus dienās aizsprostoja pajūgi.

— Es braukšu pa priekšu, vai ne? — jautri iesaucas Marī. — Jūs ekipāžas vēl mulsinās.

Marī brauca Pjēram pa priekšu; slaida un taisna sēdēdama uz sēdekļa, viņa, reizēm pagriezdamās atpakaļ, laipnu smaidu paskatījās uz Pjēru, lai redzētu, vai viņš seko. Braucot garām kādai ekipāžai, Marī Pjēru mierināja, stāstot par viņu divriteņu priekšrocībām, jo tie bija Gran-didjē rūpnīcā ražoti. Tas bija populārais modelis «Lizctc», pie kura Tomā bija strādājis, uzlabojot tā konstrukciju, un kuru lēto preču veikali plaši pārdeva par simt piecdesmit frankiem gabalā. Varbūt šis modelis izskatījās mazliet smagnējs, bet tas bija nevainojami stiprs un izturīgs, īstie riteņi tālākam ceļam, kā Marī teica.

— Lūk, mežs jau klāt. Ceļa kāpums nu ir uzveikts, un jūs tūlīt redzēsiet skaistas alejas. Tur brauc kā pa samtu.

Pjērs tagad bija panācis Marī, abi brauca blakus ar vienādu ātrumu pa plato, taisno ceļu starp lielo koku divkāršo, majestātisko sienu. Viņi sarunājās ļoti draudzīgi.

— Tagad jau jūtos gluži drošs, jūs redzēsiet, jūsu skolnieks beidzot darīs jums godu.

— Par to es nešaubos. Jūs taču turaties ļoti labi, pēc īsa laiciņa jūs mani pārspēsiet, jo šajā sportā sieviete tomēr netiek līdzi vīrietim... Bet cik daudz dod sievietes audzināšanai braukšana ar divriteni!

— Kā tas saprotams?

— Ak, par to man ir savas īpatnas domas... Ja man būs meita, tad no desmit gadiem es viņu uzsēdināšu uz divriteņa, lai viņa iemācītos būt patstāvīga.

— Tātad audzināšana, kas balstās uz pieredzi.

— Jā gan, bez šaubām... Paskatieties uz lielajām meitenēm, kuras mātes tur pie sevis kā saitē piesietas. Viss viņas biedē, katra ierosme tām liegta, viņām nav ne sava sprieduma, ne gribas, viņas pat neuzdrošinās pāriet ielai, jo uz katra soļa tām radās 'briesmas... Bet uzsēdiniet gluži jaunu meiteni uz divriteņa un ļaujiet tai brīvu rīcību; viņai gribot negribot jātur acis vaļā, lai izvairītos no akmeņiem ceļā, lai īsta laikā un pareizā virzienā pagrieztos, ja ceļā rodas šķērslis. Aulekšiem tuvojas rati vai draud kādas citas briesmas, un meitenei mirklī jāizšķiras, ar stingru un saprātīgu roku jāvada divritenis, lai atvairītu sadursmi, ja negrib, ka viņu sakropļo... Vārdu sakot, tas ir nemitīgs vingrinājums gribasspēkam, tas iemāca būt savaldīgai un prast sevi aizsargāt.

Pjērs iesmējās:

— Jūs tad visas justos pārlieku labi.

— Ak, labi justies, tas taču pats par sevi saprotams, jābūt taču, cik vien iespējams, veselam, lai cilvēks būtu labs un laimīgs... Bet manas domas ir tādas, ka meitenes, kas prot izvairīties no akmeņiem un laikā iegriezties pareizā ceļā, arī sabiedriskā un jūtu dzīvē tiks grūtībām pāri un ar atklātu, godīgu un stingru saprātu pratīs pieņemt īsto lēmumu... Visas audzināšanas mērķis ir dot cilvēkam zināšanas un attīstīt viņa gribu.

— Tātad divritenis ir sievietes emancipācijas līdzeklis?

— Mīļais dievs, kāpēc gan ne?... Tas skan jocīgi, bet paskatieties, kādu ceļa gabalu jau esam veikušas: īsās bikses atbrīvo kājas, kopīgie izbraukumi tuvina sievieti vīrietim un padara viņam līdzvērtīgu, sieva un bērni seko vīram visur, labi draugi, tādi kā mēs, var traukties pār laukiem un mežiem, neradot nevienam izbrīnu. Ja, galvenais taču ir laimīgie guvumi — gaisa un saules peldes brīvajā dabā, atgriežoties pie visu cilvēku kopīgās mā-tes-zemes, smelties jaunu spēku, jaunu līksmi... Skatieties, skatieties, vai šis mežs, pa kuru mēs braucam, vai tas nav burvīgs! Kāds dzīvinošs gaiss ieplūst mūsu plaušās! Kā tas cilvēku atsvaidzina, mierina un iedrošina!

Tiešām, šis darbdienās parasti vientuļais mežs ar plašajiem, saulstaru cauraustajiem biezokņiem pa labi un kreisi, bija neizsakāmi jauks. Saulīte bija vel zemu un apspīdēja tikai ceļa vienu pusi, zeltīdama zaļlapu sagšas, kurās tinās augstie meža koki, bet otrā, ēnas pusē, lapotņu zaļums likās gandrīz melns. Kāda bauda traukties kā bezdelīgām, kuras lidojumā skar zemi, pa šo karalisko gatvi, traukties pa svaigo gaisu, zāļu un lapu spēcīgajā smaržā, kas sitas seja! Arī abi riteņbraucēji tikko skāra zemi — viņiem laikam bija izauguši spārni, spārni nesa viņus savas vēdās cauri saules stariem un cauri ēnai, cauri lielajam, nošķirtajam šalkojošajam mežam ar tā sūnām, avotiem, dzīvniekiem un smaržām.

Kruā de Nuaijas krustceļā Marī nevēlējās apstāties. Svētdienās šeit bija pārāk liela burzma, un turklāt — viņa taču zināja daudz klusu stūrīšu, kur varēja brīnum jauki atpūsties. Tālāk Puasī nogāzē viņa mudināja Pjēru braukt ātrāk, un abi traucās uz priekšu kā negudri. Pjēru un Marī pārņēma tas gaviļpilnais ātruma reibums skurbi-nošā līdzsvara izjūtā, kad tu, cilvēks, lido tik ātri, ka aizraujas elpa, bet pelēkais ceļš zem kājām zūd, un koki abās pusēs pagriež savus zarus kā izplestu vēdekli. Liegais vējiņš šķiet vētras brāzma, un tu traucies apvārsnim, bezgalībai pretim, kas bēg no tevis. Tā ir cilvēka neierobežotā cerība, brīve bez smagajām važām, kas liek traukties bezgalīgajā plašumā. Nav aizrautīgākas jūsmas par šo, un sirds stiprāk pukst zem zilajām debesīm.

— Ziniet, — Marī uzsauca Pjēram, — mēs nebrauksim uz Puasī, bet iegriezīsimies pa kreisi.

Viņi novirzījās pa Ašēroložas ceļu, kurš bija šaurāks, ēnaināks un veda kalnup. Viņiem vajadzēja samazināt ātrumu un stingrāk mīt pedāļus, braucot kalnā pa irdenajiem zvirgzdiem. Ceļš nebija vairs tik labs, tas bija smilšains un no pēdējām lielajām lielus gāzmām izmircis. Bet vai tad arī piepūlē nebija prieks?

— Jūs pieradīsiet pie tā, šķēršļus pārvarēt ir patīkami... Es neciešu ceļus, kas ir pārlieku līdzeni un skaisti. Mazs kalna slīpums, ja vien tas pārāk nenogurdina kājas, ir pārmaiņa, kas skubina doties uz priekšu un padara možu... Un ir taču jauki, ja esi stiprs, ja vējam, lietum un pakalniem par spīti trauc uz priekšu!

Viņas priecīgais noskaņojums un drosme valdzināja Pjēru.

— Tātad mēs dodamies ceļojumā apkārt Francijai? — viņš smiedamies jautāja.

— Nē, nē, mēs jau esam klāt. Nu, jums taču nebūs nekas pretim mazliet atpūsties. Bet sakiet — vai nebija vērts nokļūt šurp un apsēsties mirkli skaistā, klusā, vēsā stūrītī?

Marī viegli nolēca no riteņa, nogriezās pa taciņu un pēc soļiem piecdesmit aicināja Pjēru sekot. Nonākuši nelielā meža klajumā, viņi pieslēja divriteņus pie kokiem. Šeit patiešām bija kā visskaistākā lapu ligzdiņā, kādu vien varēja iedomāties. Mežs savā daiļumā, savā diženumā slejās augšup vientuļš un valdonīgs. Pavasaris tam deva mūžīgo jaunību, lapotnes bija tik vieglas un tīras kā zaļas, smalkas mežģīnes, ko saule apbārstījusi zeltainiem putekļiem. Dzīvības elpa dvesa no zālēm un, pilna varenas zemes smaržas, plūda šurp no tālajiem biezokņiem.

— Par laimi, vēl nav pārāk karsts, — teica Marī, apsēzdamās pie jauna ozola, pret kura stumbru atbalstījās ar muguru. — Jūlijā gan dāmas kļūst mazliet sarkanas no karstuma un rīsu pūderis neturas uz sviedriem klātās sejas... Nevar taču vienmēr būt skaistas.

— Es nudien nevaru teikt, ka man būtu auksti, — teica Pjērs, sēdēdams viņai pie kājām un slaucīdams pieri.

Marī smējās, sacīdama, ka nekad vēl neesot redzējusi viņam tādu sejas krāsu. Beidzot viņam arī strāvoja asinis zem ādas, to jau varēja redzēt. Viņi sāka tērzēt kā divi bērni, kā divi biedri, uzjautrinādamies par draiskulībām un razdami prieku bērnišķības. Viņa rūpējās par Pjēra veselību un ieteica tam nesēdēt ēnā, jo viņš esot sasvīdis. Lai viņa nomierinātos, Pjēram vajadzēja apsēsties citur, ar muguru pret sauli. Pēc tam viņš atbrīvoja Marī no liela, melna zirnekļa, kas bija sapinies viņas matu sīkajās cirtās uz pakauša. Kā jau īsta sieviete viņa šausmās spalgi iekliedzās. Pārāk muļķīgi bija tā baidīties no zirnekļiem! Viņa kļuva bāla un trīcēja, kaut arī centās savaldīties. Iestājās klusums, viņi skatījās viens otrā un smaidīja; šī skaistā meža vidū viņi izjuta sirsnību viens pret otru; šīs jūtas abi uzskatīja par brāļa un māsas draudzību. Marī bija laimīga, ka var aprūpēt Pjēru, un viņš jutās pateicīgs par dziedināšanu, par veselību, ko Marī viņam deva. Viņi nenolaida acis, un viņu rokas nesaskārās zālē, ko viņi glāstīja, jo abi bija nevainīgi un tīri kā lielie ozoli šeit visapkārt. Marī aizliedza Pjēram nonāvēt zirnekli, jo iznīcināšana viņai iedvesa bailes, pēc tam viņa atkal sāka runāt saprātīgi par šo un to, kā gudra meitene, kurai dzīve grūtības neradīja, jo viņa jutās droša, ka nekad nedarīs neko citu kā vienīgi to, ko bija nodomājusi darīt.

— Vai ziniet, — viņa beidzot iesaucās, — mūs taču gaida mājās brokastis.

Viņi piecēlās un atgriezās uz ceļa, stumdami divriteņus. Pēc tam viņi atsāka ātro braukšanu, pabrauca garām Ašer-oložai un sasniedza Senžermēnu pa krāšņo aleju, kas veda uz pili. Bija tik līksmi atkal tā traukties abiem blakus — kā diviem putniem vienādā lidojumā. Palaikam iešķindējās zvaniņi un divriteņu ķēdes viegli žvadzēja. Brauciena svaigajā vēsmiņā draudzīgā saruna risinājās nepiespiesti un brīvi, it kā viņi būtu vieni visā pasaulē un trauktu kaut kur bezgalīgā tālē un augstumā.

Vilcienā, kas tos veda no Senžermēnas uz Parīzi, Pjērs pamanīja, ka Marī vaigi pēkšņi sārtojas. Bez viņiem kupejā vēl sēdēja divas dāmas.

— Nu lūk, tagad jums ir karsti.

Viņa to noliedza, bet viņas seja pietvīka arvien vairāk, it kā viņai būtu jāsarkst aiz kauna.

— Man nav karsti, pataustiet manas rokas... Vai nav smieklīgi tā nosarkt bez jebkāda iemesla?

Pjērs saprata, ka tas bija atkal jaunavīgais kautrīgums, kas pret viņas gribu lika meitenei sarkt. Viņa īgni apgalvoja, ka sarkstot bez jebkāda iemesla. Jā, šī sirds, kas tur lejā meža vientulībā bija mierīgi snaudusi, tagad stipri pukstēja, pašai to neapzinoties.

Monmartrā pēc bērnu aizbraukšanas, kā Gijoms dēvēja Pjēru un Marī, viņš bija sācis atkal strādāt pie sava noslēpumainā pulvera, kurš glabājās augšā dižmāmiņas istabā patronā. Pulvera gatavošana bija ļoti bīstama, jo mazākā aizmāršība darba laikā, kāda pagriežņa noslēgšana par vēlu varēja izraisīt šausminošu eksploziju, kas uzspridzinātu māju ar visiem iedzīvotājiem. Tāpēc Gijoms vienmēr mēdza nogaidīt, līdz palika mājā viens pats, un briesmas neapdraudēja citus, un neviens savukārt netraucēja viņu darbā. Tomēr šorīt visi trīs dēli strādāja plašajā darbnīcā. Dižmāmiņa, kā parasti, mierīgi šuva turpat krāsnij blakus. Viņa bija ļoti drosmīga, un Gijoms bija pieradis pie viņas, jo dižmāmiņa nekad neatstāja savu vietu, mierīgi dzīvoja šajos biedos un bija pat spējīga palīdzēt Gijonuun, iepazīdama piesardzīgā darba visus posmus un pārzinādama draudošās briesmas tikpat labi kā viņš pats.

Sai rītā, redzot Gijomu tik dziļi iegrimušu darbā, viņa reizēm pacēla acis no veļas, kuru lāpīja bez brillēm, lai gan tai bija jau septiņdesmit gadu. Ar skatienu pārliecinājusies, ka viņš neko nebija aizmirsis, dižmāmiņa atsāka darbu. Savā mūžīgajā melnajā kleitā, vēl ar visiem zobiem mutē un tikko iesirmiem matiem — viņa bija saglabājusi savu jaunības dienu smalko seju, kas tomēr bija it kā sažuvusi un kļuvusi dzeltena, un pieņēmusi nopietnu, stingru, bet arī labsirdīgu izteiksmi. Parasti viņa runāja maz, nekad nestrīdējās, bet rīkojās un deva norādījumus, atvērdama muti vienīgi, lai dotu prātīgus padomus, un vienmēr rīkodamās apbrīnojami saprātīgi un drosmīgi. Ko viņa domāja klusībā, ko vēlējās, citi uzzināja tikai no viņas atbildēm un īsajiem vārdiem, kuros atmirdzēja taisnīga, drosmes pilna dvēsele.

Kopš kāda laika viņa šķita kļuvusi vēl klusāka, rosīdamās mājā, kurā bija neierobežota valdniece, un ar skaistajām, domīgajām acīm novērodama savu mazo saimi — trīs mazdēlus, Gijomu, Marī un Pjēru; visi dižmāmiņai paklausīja kā atzītai, neapšaubāmai karalienei. Vai viņa varbūt paredzēja pārmaiņas, vai bija novērojusi tādus faktus, kurus neviens še neredzēja un neievēroja? Viņa bija kļuvusi vēl nopietnāka, vēl uzmanīgāka, it kā gaidītu pienākam stundu, kad viņas gudrība un ietekme būs nepieciešama.

— Uzmanieties, Gijom, jūs esat šodien izklaidīgs, — dižmāmiņa beidzot ieteicās. — Vai jums ir kādas nepatikšanas vai rūpes?

Gijoms smaidīdams paskatījās uz viņu.

— Nekādu nepatikšanu man nav, ticiet man... Es domāju par mūsu labo Marī, viņa bija tik laimīga Šorīt, ka varēs būt mežā tik skaistā, saulainā dienā.

Antuāns bija pacēlis galvu, bet viņa abi brāļi joprojām bija iegrimuši darbā.

— Jā, žēl gan, ka man jābeidz šis grebums! Es labprāt būtu viņu pavadījis!

— Nu, Pjērs jau ir pie viņas, — tēvs atbildēja mierīgā balsī. — Pjērs ir ļoti apdomīgs.

Vienu mirkli dižmāmiņa pētoši skatījās uz Gijomu, tad tvēra atkal savu šuvekli. Savas ilgās uzupurēšanās, labsirdības un saprāta dēļ viņa bija kļuvusi par šīs mājas valdnieci, kurai padevīgā cieņā pakļāvās gan jauni, gan veci. Viņa bija dzimusi protestante, vēlāk atbrīvojusies pavisam no ticības žņaugiem, viņa jebkuros dzīves apstākļos, ārpus visām sabiedrības paražām vadījās tikai no cilvēciskā taisnīguma, kā pati to izprata, kad bija tik daudz pārcietusi no ilgās netaisnības, kas ieveda kapā viņas vīru. Un, kā dižmāmiņa bija visu sevi veltījusi sākumā savam vīram un vēlāk meitai Margeritai, tā viņa tagad ziedoja savu dzīvi meitasvīram un mazbērniem — Gijo-mam un viņa bērniem. Tagad arī Pjērs, kuru viņa sākumā pētīja ar nemieru, bija ienācis viņas ģimenē un bija daļa no mazā, laimīgā kaktiņa, pār kuru viņa valdīja. Viņa, protams, bija atzinusi Pjēru par cienīgu tanī ieiet. Viņa ne labprāt atklāja dziļos pamatojumus, kas izraisīja lēmumus. Pēc ilgas klusēšanas viņa kādu vakaru pateica Gijo-mam, ka viņš darījis labi, ievezdams brāli savā mājā.

Tuvojoties pusdienas laikam, Gijoms, vienmēr vēl strādādams, iesaucās:

— Klausieties, bērni nav vēl atgriezušies, bet pagaidīsim mazliet, iekams sēžamies pie galda... Es gribētu kaut ko vēl te pabeigt.

Pagāja atkal ceturtdaļstunda. Visi trīs lielie zēni piecēlās un izgāja dārzā mazgāt rokas.

— Marī ilgi kavējas, — ierunājās dižmāmiņa. — Ja tik nav kas noticis.

— Ak, viņa taču brauc brīnišķīgi, — teica Gijoms. — Viņa jūtas droša uz divriteņa. Pjērs man sagādā vairāk rūpju.

Dižmāmiņa atkal uzlūkoja Gijomu.

— Marī to vadīs, viņiem abiem jau diezgan pieredzes.

— Bez šaubām... Bet tomēr būtu labāk, ja tie jau būtu šeit.

Pēkšņi Gijomam likās, ka dzird zvaniņa šķindas, un, iesaukdamies, ka tie ir viņi, Gijoms acumirkli aizmirsa visu, atstādams pat savu krāsni, lai skrietu dārzā tiem pretim.

Dižmāmiņa, palikusi viena, turpināja mierīgi šūt, viņai neienāca prātā iedomāties, ka blakus viņas krēslam apa-ratā tuvojas beigām pulvera izgatavošanas procedūra. Pēc pāris minūtēm ienāca Gijoms, pastāstīdams, ka maldījies, pametis skatienu uz krāsni, viņš kļuva bāls kā nāve. Noteiktais brīdis, kad bija jānoslēdz pagrieznis, lai pulvera apstrādāšana nekļūtu bīstama, bija pagājis viņa īsās prombūtnes laikā; tagad kuru katru brīdi bija sagaidāma briesmīgā eksplozija, ja droša roka nenoslēgs aizgriezni. Sen jau bija par vēlu, un drosminieks, kas to darītu, tiks saplosīts gabalos.

Bieži vien Gijoms bija gluži aukstasinīgi spītējis nāvei. Bet šoreiz viņš palika stāvam kā piekalts grīdai, nespēdams paspert ne soli, ar visu būtni saceldamies pret iznīcību. Viņš trīcēja un, sagaidot katastrofu, kas uzspridzinās māju, murmināja:

— Dižmāmiņ, dižmāmiņ... aparāts, pagricznis... Beigas, beigas, beigas ...

Vecā sieviete pacēla galvu, vēl nekā nesaprazdama.

— Kas ir? Kas tad jums noticis?

Gijoms bija tik apjucis un tik neprātīgās bailēs atkāpās no krāsns, ka dižmāmiņa uzmeta skatienu tai un saprata, kādas briesmas viņiem draud.

— Nu, tas taču nav nekas tik sevišķs, pagrieznis vienkārši jānoslēdz, vai ne?

Nesteigdamās, gluži vienaldzīgi viņa nolika šuvekli uz galda, piecēlās no krēsla un noslēdza pagriezni vieglu roku, kura pat nedrebēja.

— Nu tas ir padarīts. Kāpēc tad, mans draugs, jūs pats to nedarījāt?

Gijoms bija acīm sekojis dižmāmiņai, pavērtu muti, sastindzis, it kā nāves elpa viņu būtu jau skārusi. Un, kad viņa sejā atkal ieplūda asinis, kad viņš atģidās, ka stāvēja dzīvs pie sava aparāta, kas tagad bija nekaitīgs, viņš dziji uzelpoja, vēl trīcēdams un izmisis.

— Kāpēc es to neaizgriezu?... Tāpēc, ka man bija bail.

Sājā brīdī ienāca Marī un Pjērs, sajūsmā par skaisto braucienu smiedamies, un reizē ar tiem ienāca arī saulainās dienas gaišais prieks; trīs brāļi — Tomā, Fransuā un Antuāns, atgriezdamies no dārza, uzjautrinājās, lai tie abi taču atzīstoties, ka Pjērs kāvies ar govi un iebraucis auzu laukā. Taču tēva satrauktais izskats viņiem pēkšņi iedvesa nemieru.

— Mani bērni, es nupat biju gļēvulis... Ak, tas tiešām ir dīvaini, gjēvulība — tā ir izjūta, ko es līdz šim nepazinu.

Gijoms izstāstīja par viņiem draudošo katastrofu, par savām nāvīgajām izbailēm un par aukstasinību, ar kādu dižmāmiņa izglābusi visus no drošas nāves. Viņa viegli pamāja, it kā teikdama, ka noslēgt pagriezni nemaz nav tik liels varoņdarbs. Bet trim lielajiem zēniem acīs bija sariesušās asaras, un tie cits pēc cita apskāva dižmāmiņu ar godbijīgu sirsnību, izteikdami šai glāstā savu pateicību un pielūgsmi. Kopš bērnības tā bija viņiem atdevusi visu, tagad viņa tiem deva vēl dzīvību. Māri savukārt metās viņas apkampienos un skūpstīja to pateicībā un aizkustinājumā. Dižmāmiņa bija vienīgā, kas neraudāja un mierināja visus, neko taču nevajagot pārspīlēt, un vienmēr jāvadās no saprāta.

— Jā, atļaujiet arī man jūs noskūpstīt tāpat kā viņiem, jo esmu jums pateicību parādā... Arī Pjērs jūs noskūpstīs, jo tagad jūs esat pret viņu tikpat laba, kāda vienmēr esat bijusi pret mums, — teica Gijoms.

Kad beidzot varēja sēsties pie brokastu galda, Gijoms atsāka sarunu par savām bailēm, par kurām tas brīnījās un kaunējās. Kopš kāda laika viņš, kurš nekad nebijās nāves, bija atklājis, ka kļuvis piesardzīgs. Jau divas reizes viņš bija trīcējis no domas par iespējamu katastrofu. Kur radās šī vēlā pieķeršanās dzīvei? Kas viņu saistīja pie dzīves? Un beidzot viņš jautrā noskaņā aizkustinoši un glāsaini pateica:

— Man šķiet, Marī, ka, domājot par jums, es kļūstu par gļēvuli. Ja neesmu vairs tik drosmīgs, tad man taču ir kaut kas dārgs, ko zaudēt. Man jāsargā mana laime... Brīdī, kad man likās, ka mums visiem jāmirst, es redzēju jūs, un bailes jūs zaudēt mani stindzināja un paralizēja.

Marī piemīlīgi smaidīja. Mājieni uz viņas tuvajām kāzām bija reti, bet viņa tos vienmēr saņēma ar laimīgu, mīļu smaidu.

— Vēl sešas nedēļas, — viņa vienkārši teica.

Dižmāmiņa, kura tos novēroja, pievērsa skatienu Pjē-

ram. Viņš klausījās smaidīdams.

— Tiesa, — dižmāmiņa sacīja, — pēc sešām nedēļām jūs būsiet salaulāti. Esmu labi darījusi, ka nepieļāvu uzspridzināt māju.

Arī Tomā, Fransuā un Anluāns savukārt pajokoja. Brokastis beidzās visai līksmā noskaņā.

Pēcpusdienā Pjērs izjuta savādu smagumu, kaut kas nospieda viņa sirdi. Ausīs skanēja Marī vārdi: «Vēl sešas nedēļas.» Jā, pēc sešām nedēļām viņa būs Gijoma sieva. Viņam likās, ka viņš nekad to vēl nebūtu zinājis, nebūtu par to domājis. Vakarā, atgriezies savā mājā Neijī, viņš pārcieta nepanesamas sāpes. Marī izteiktie vārdi viņu mocīja, gandrīz vai nonāvēja. Bet kāpēc viņš nebija cietis tūlīt, kad smaidīdams klausījās meitenē? Kāpēc sāpes nāca lēnām, neatvairāmas un nežēlīgas? Pēkšņi iznira patiesība, satriecoši skaidra nāca apziņa. Viņš mīlēja Marī, viņš mīlēja kvēli un patiesi, bija gatavs pat doties nāvē.

Šī pēkšņā atklāsme lika viņam izprast visu. Pjērs saprata, ka viņš jau no pirmā sastapšanās brīža bija tuvojies šai mīlai; sākumā izjusto nepatiku un satraukumu, ko viņā izraisīja šī jaunā meitene, viņš bija noturējis par naidīguma jūtām, bet tad Marī bija viņu iekarojusi ar savu dievišķo maigumu un labsirdību. Pēc tik daudzām mokām un cīņām viņš bija tuvinājies meitenei, un viņa beidzot bija Pjēru nomierinājusi. Un tagad šīs dienas burvīgais rīts, izbraukums ar divriteni atmirdzēja viņam īstā gaismā, tas bija kā saderināšanās rīts laimes pilnā meža — meža līdzzinātāja klēpī. Daba bija viņu atkal sev atguvusi, atbrīvojusi no ciešanām, padarījusi veselu un stipru un vedusi pretim sievietei, kuru viņš dievināja. Viņa trīsas, viņa laimes izjūta, viņa pilnīgā vienotība ar kokiem, ar dzīvniekiem, ar debesīm, viss, ko viņš nebija pratis izskaidrot, kļuva tagad izprotams un iedvesa līksmas gaviles. Vienīgi Marī — tā bija viņa dziedināšana, viņa cerība, viņa pārliecība, ka viņš atdzims un beidzot kļūs laimīgs. Jau tagad meitenes tuvumā viņš aizmirsa baigās problēmas, visu, kas viņu vajāja un mocīja. Jau nedēļu viņam nebija uzbrukusi ne reizi doma par nāvi, kas bija tik ilgi bijusi viņa ceļabiedre, neatkāpdamās no viņa ne stundu. Ticības cīņu pret šaubām, skumjas par niecību un tukšumu, niknumu par netaisnām ciešanām, — visu to viņa bija aizvirzījusi projām ar savām vingrajām rokām, un pati Marī bija tik vesela, no viņas strāvoja tāds dzīvesprieks, ka modināja Pjērā atkal gribu dzīvot. Tas bija tik vienkārši: Marī spēja izveidot no viņa atkal vīrieti, strādnieku, iemīļoto un ģimenes tēvu.

Pēkšņi viņš atcerējās abatu Rožu un mokošo sarunu kādā rītā ar šo svēto vīru. Sī nevainīgā, mīlas lietās tik nezinošā sirds bija taču vienīgā viņu sapratusi. Abatam bija taisnība, kad viņš teica, ka Pjērs pārvērties, ka viņā mājo cits cilvēks. Pjērs pats taču bija tāds aplamis bijis, ka spītīgi liedzies, apgalvojis, ka ir tas pats agrākais, kad mīlestība uz Marī jau bija viņu pārvērtusi, un viņš bija saradojies ar dabu, ar saulainajām pļavām, auglīgajiem vējiem un bezgalīgajām debesīm, zem kurām briest raža! Jā, tāpēc katolicisms, nāves reliģija noveda viņu tādā izmisumā, ka viņš bija izsaucies, ka evaņģēlijs savu laiku pārdzīvojis, ka pasaule gaida citu morāli, kas nodibinās taisnību, svētot cilvēci ar laimi, mīlestību un auglibu.

Bet Gijoms? Pjērs redzēja brāli iznirstam tepat viņa acu priekšā, savu brāli, kas viņu tik ļoti mīlēja, kas bija ievedis viņu savā mājā, kur valdīja darbs, miers un sirsnība, lai dziedinātu viņu. Ja viņš vispār pazina Marī, tad par to bija jāpateicas Gijomam. Un atkal Pjēram ausīs skanēja vārdi: «Vēl sešas nedēļas.» Pēc sešām nedēļām viņa brālis apprecēs šo jauno meiteni. Tas bija kā nazis, kas iedūrās viņam sirdi. Pjērs nesvārstījās nc mirkli: ja viņam tādēļ būtu jāmirst, viņš mirs, bet neviens neuzzinās par viņa mīlu, viņš uzvarēs sevi, bēgs tālu prom, ja izjutīs, ka kļūst gļēvs. Viņš redzēja brāli, kurš ilgojās viņu izdziedināt un kurš nu ir vaininieks šai kvēlei, kas viņā tagad dega, brāli, kura uzticība bija tik liela, ka tas atdeva viņam savu sirdi un ieveda savā ģimenē! Nē, nē, drīzāk viņš nosodīs sevi ar mūžīgām mokām, nekā sagādās brālim kaut vienu rūpju pilnu stundu! Atkal atsākās Pjēra mokas, jo viņš zaudēja Marī, viņš iegrima atkal savā niecības tukšumā. Bez miega gulēdams savā guļvietā, viņš atkal visu noliedza, redzēdams visur tikai bezjēdzību, saskatīdams tikai pasaules niecību un izjuzdams savu dzīvi lieku un nolādētu. Atkal Pjēru sagrāba šausminošās domas par nāvi. Viņš gribēja mirt, mirt — kaut vēl nemaz nebija dzīvojis!

Kāda briesmīga cīņa! Līdz pat rītausmai viņš mocījās un vaidēja. Kādēļ viņš bija novilcis sutanu? Viens Marī vārds bija viņu pārliecinājis to novilkt, un viens Marī vārds iedvesa viņam izmisīgu domu atkal to uzvilkt. No sava cietuma taču nevar izbēgt. Melnais ģērbs bija pielipis pie viņa miesas, viņš bija iedomājies, ka to vairs nevalkā, bet tas tomēr grauza viņa plecus, un vienīgā pareizā rīcība bija aprakt sevi šai ģērbā uz mūžu. Vismaz viņš skums pats par sevi, jo būs iznīdējis sevī vīrieti.

Bet tad iznira vēl viena doma, kas Pjēru satrieca. Kādēļ viņš tā cīnījās? Māri taču nemīlēja viņu. Sā rīta izbraucienā meitene izturējās pret viņu kā laba, jauka māsa, un nav nekāda pamata domāt, ka viņa glabā sirdī ari vēl citas jūtas. Bez šaubām, viņa mīlēja Gijomu. Un, galvu iespiedis spilvenos, Pjērs ilgi elsoja, un no jauna nozvērējās uzvarēt sevi un smaidot noskatīties abu viņam vismīļāko cilvēku laimē.

IV

Nākamajā dienā Pjērs atgriezās Monmartrā, bet cieta tur tik ļoti, ka divas dienas pec tam vairs nerādījās nemaz. Viņš ieslēdzās savā mājā, kur neviens neredzēja viņa satraukumu. Kādu rītu, kad viņš izmisis un bezspēcīgs vēl gulēja, viņš pēkšņi pārsteigts un apjucis ieraudzīja ienākam brāli Gijomu.

— Jā, man jāpūlas un jānāk šurp, jo tu mūs esi atstājis... Atnācu, lai aizvestu tevi uz Saivā prāvu, kuru iztiesās šodien. Ar grūtībām sadabūju divas vietas... Celies augšā, pabrokastosim kaut kur restorānā un ieradīsimies tur laicīgi.

Gijoms pats šķita norūpējies, domās iegrimis, it kā nemiera vajāts un sadrūmis; Pjēram steidzīgi ģērbjoties, Gijoms to izvaicāja.

— Vai mēs esam tevi aizvainojuši?

— Bet nē! Kā tu vari tā domāt?

— Kādēļ tad tu nerādies vairs pie mums? Tu nāci katru dienu un pēkšņi pazudi.

Veltīgi Pjērs meklēja ieganstus un galīgi apmulsa.

— Man bija šeit ko darīt... Turklāt skumjās domas uzmācās atkal, un es tikai jūs apbēdinātu.

Gijoms pamāja, it kā iebilstot.

— Tu laikam domā, ka bez tevis mums ir jautri? Māri, kura vienmēr ir vesela un laimīga, bija aizvakar tik stipras galvassāpes, ka viņai vajadzēja palikt savā istabā. Vēl vakar viņa bija gluži slima, nervoza, klusa. Mēs aizvadījām skumju dienu.

Ar savām atklātajām, godīgajām acīm, kurās pavīdēja neizteiktas aizdomas, Gijoms raudzījās brālim tieši sejā.

Pjērs, kuru saviļņoja Marī satraukums, baidīdamies, ka varētu sevi nodot, šoreiz meloja, atbildēdams klusā balsī:

— Jā, viņa jau īsti labi nejutās tai dienā, kad mēs braucām ar divriteņiem... Bet par sevi varu teikt tikai to, ka man bija ļoti daudz kas darāms. Es tieši gribēju piecelties, lai ģērbtos un ietu pie jums.

Gijoms vēl bridi cieši noraudzījās brālī, tad apmierinājās vai arī nolēma izdibināt patiesību vēlāk un sirsnīgā balsī sāka runāt par kaut ko citu; šai brāļa mīlestībā, kas viņā bija tik stipra, tomēr pavīdēja kāda neizteikta, visai skumja jausma, varbūt arī sāpes, kuras viņš pats neapzinājās, ka Pjērs savukārt jautāja viņam:

—■ Un tu pats, vai tikai tu neesi slims? Man šķiet, ka tu esi zaudējis savu parasto rāmo mieru.

— Es? Nē, nē, es neesmu slims... Mans rāmais miers gan zudis. Zini, šī Saivā prāva mani galīgi izsit no sliedēm. Ārkārtīgā nežēlība, ar kādu tie grib samalt šo nelaimīgo cilvēku, mani sanikno.

Tagad Gijoms runāja vienīgi par Saivā, neatlaidīgi un satraukti, it kā gribētu pierādīt, ka viņa nemieru un ciešanas radījis tikai šis aktuālais jautājums. Ap pulksten desmitiem brokastojot kādā mazā restorānā Pils bulvārī, Gijoms stāstīja, cik ļoti viņu aizkustinājusi Saivā klusēšana par atentātā lietotā pulvera īpašībām un bumbas izgatavošanu, kā arī par tām dažām dienām, ko Saivā strādājis pie viņa. Saivā klusēšanas dēļ Gijoms bija atstāts mierā un pat netika izsaukts kā liecinieks. Dziļi saviļņots, viņš sāka stāstīt par savu izgudrojumu, par baigo ieroci, kas palīdzēs kļūt visvarenai Francijai, nākamajai cilvēces atbrīvotājai un jaunas pasaules radītājai. Tagad pētniecības pēdējo desmit gadu sasniegumi bija glābti no visām briesmām, tie bija pabeigti, un jau rīt tos varēja nodot franču valdībai. Vienīgi noteikti, slepeni pārmetumi, necienība, ko Gijoms izjuta pret Francijas finansu un politisko pasauli, lika viņam vēl nogaidīt līdz savām kāzām ar Māri, lai saudzīgā uzmanībā arī viņu piesaistītu kā līdzdalībnieci savai cēlajai dāvanai, kuru viņš dzīrās dot pasaulei miera labā.

Ar Berteruā palīdzību un lielām pūlēm Gijomam bija izdevies dabūt divas ieejas kartes. Un, kad viņi, tikko atvērās Tiesu pils durvis, precīzi pulksten vienpadsmitos ieradās, šķita, ka nevarēs vairs tikt iekšā. Visi režģi bija aizvērti, gaiteņi noslēgti ar barjerām, un likās, baigs terors plūst ka vējš caur vientuļo tiesas namu, it kā šai iestādei būtu jābaidās, ka, bumbām apbruņoti, anarhisti šeit iebruks. Te bija atkal jaušamas tumšo drausmu trīsas, kas trīs mēnešus šausmināja Parīzi. Abiem brāļiem bija gari jārunā pie katrām karavīru apsargātajām durvīm, pie katras barjeras. Kad viņi beidzot nokļuva līdz zvērināto tiesas sēžu zālei, tā bija jau pārpilna, cilvēku pieblīvēta, kas bija gatavi slāpt šeit bez gaisa vēl veselu stundu, līdz ieradīsies liesa, un izlēmuši nekustēt no vietas varbūt septiņas vai astoņas stundas, jo klīda valodas, ka šo prāvu gribot izbeigt vienā vienīgā sēdē. Publikai paredzētajā šaurajā telpa drūzmējās ziņkārie ļaudis, kas gadījuma dēļ bija zālē iekļuvuši no ielas, šeit iespiesties bija izdevies arī dažiem Saivā biedriem un draugiem; otrā nodalījumā, kur parasti ielaiž lieciniekus, uz ozolkoka soliem sēdēja visi uzaicinātie, kam bija parādīta šāda labvēlība, taču to skaits bija pārlieku liels un tie sēdēja saspiesti, gandrīz cits citam klēpī; tiesas zālē, visā brīvajā telpā', pat aiz tiesnešu krēsliem, ka teātri bija sarindoti krēsli, kurus aizņēma labāko aprindu privileģētā publika — politiķi, žurnālisti, dāmas, bet lielais vairums advokātu mantijās sēdēja kur katram palaimējies, pa visiem kaktiem.

Pjērs nekad nebija redzējis zvērināto tiesas zāli un bija pārsteigts, jo iedomājās to greznu un visai diženu, šis cilvēku taisnības templis viņam likās mazs, drūms un šeit valdošā tīrība apšaubāma. Paaugstinājums, uz kura sēdēja tiesneši, bija tik zems, ka Pjērs tikko varēja saredzēt priekšsēdētāja un abu tiesas piesēdētāju atzveltnes krēslus. Šajā zālē visi paneļi, margas un soli bija no veca ozolkoka, kas vērta vēl tumšāku telpu, kuras sienas klāja tumšzaļas lapeles un griestus sedza tādi paši ozolkoka paneļi. Caur septiņiem šauriem un augstiem logiem, kurus greznoja mazi, plāni, balti aizkariņi, krita blāva dienas gaisma, kas taisnām svītrām šķita pārgriežam zāli divās daļās: vienā pusē, saltajā gaismā, atradās apsūdzētais ar savu aizstāvi, otrajā, ēnas pusē, šaurā nodalījumā nošķirtie un nožogotie zvērinātie tiesneši; tas bija kā simbols — nezināmais, nepazīstamais tiesnesis pret apsūdzēto, kura dvēsele bija izrakņāta līdz pašām dzīlēm jau nopratināšanā. Šīs drūmās, nopietnās zāles dziļumā neskaidri vīdēja gleznots Kristus attēls, kas vizmoja cauri kaut kādai pelēkai dūmakai. Vienīgi tai zāles pusē, kur atradās pulkstenis, aiz sola, uz kura vajadzēja sēdēt Saivā, pacēlās balta ģipša alegorisks republikas tēls, kas spilgti izcēlās pret tumšo sienu.

Gijoms un Pjērs nekur citur neatrada vairs divas vietas kā vienīgi liecinieku nodalījuma pēdējā solā pie starpsienas, kas šķīra šo nodalījumu no stāvvietām. Kad Gijoms apsēdās, viņš pamanīja mazo Viktoru Matīsu, kas, elkoņiem atbalstījies uz starpsienas margām, bija zodu iespiedis sakrustotajās rokās, acis viņam kvēloja bālajā sejā un lūpas bija cieši sakniebtas. Abi vīrieši pazina viens otru, bet Viktors nepakustējās, un Gijoms saprata, ka šai vietā nav saprātīgi apmainīties sveicieniem. Un kopš šī brīža Gijomam bija sajūta, ka stingais, nekustīgais Viktors stāv daudz augstāk pār viņu un raugās liesmojošiem skatieniem, mēms un drūms gaida, kas te notiks.

Arī Pjērs tikmēr bija ieraudzījis savus paziņas, laipno deputātu Diteilu un mazo princesi Rozamondu, kas abi sēdēja viņam priekšā. Vispārējā kņadā, kur pūlis tērzēja un smējās, lai īsinātu laiku, viņu balsu laimīgā noskaņa pauda lielu prieku, ka tie varēja būt šajā izrādē, uz kuru skrēja tik daudz ļaužu. Diteils deva paskaidrojumus princesei par zāli, par visiem soliem un zemajām koka starpsienām ar nodalījumiem zvērinātiem, apsūdzētajam, aizstāvim, republikas prokuroram, līdz pat tiesas sekretāram, un neaizmirsa pat lietisko pierādījumu galdu un liecinieku iežogojumu. Tic visi vēl bija tukši, kāds apkalpotājs pameta pēdējo pārbaudes skatienu visapkārt, advokāti steigā šķērsoja zāli, meklēdami vietas. Gluži kā teātri, kur skatuve vēl tukša, bet cits pie cita saspiedušies skatītāji zālē gaida izrādes sākumu. Lai sevi kaut kā izklaidētu šajās gaidās, mazā princese sāka meklēt blīvajā ļaužu jūrā starp ziņkārajām, jau stipri piesarkušajām sejām savus paziņas.

— Skatieties, tur lejā aiz tiesnešu krēsliem, vai tas nav Fonsēga kungs, kas sēž blakus tai resnajai dāmai dzeltenā kleitā? Un, lūk, tur otrā pusē ir mūsu draugs, ģenerālis de Bozonnē... Vai tad barons Divijārs nav šeit?

— Ak nē, — atbildēja Diteils, — viņš taču nevar nākt, tas jau izskatītos, it kā viņš prasītu atriebību.

Tad viņš sāka savukārt izvaicāt princesi.

— Jūs laikam esat saķīvējusies ar savu skaisto draugu Hiacintu, ka man parādījāt lielo laipnību būt jūsu pavadonim?

Viegli paraustīdama plecus, princese stāstīja, cik ļoti viņu garlaikojot dzejnieki. Jauns, spējš, untumains pagrieziens tagad bija viņu pievērsis politikai, un nu jau nedēļu viņai šķita ļoti interesanti jūsmot par ministrijas krīzi. Jaunais Angulēmas deputāts atklāja viņai visas šis lietas aizkulises.

— Mans dārgais, — viņa teica Ditcilam, — Divijāri visi ir mazliet dulni... Jūs zināt, ir jau izlemts, ka 2e-rārs precēs Kamilu... Baronese ir samierinājusies, un esmu uzzinājusi no drošiem avotiem, ka pati de Kensaka kundze, jaunā līgavaiņa māte, esot devusi atļauju.

Diteils ar visai saprotošu sejas izteiksmi jautri smaidīja.

— Jā, jā, es zinu. Laulības notiks vistuvākajā laikā Madlēnas baznīcā, ak, tās būs greznas laulības, par kurām ilgi runās... Nu, man šķiet, tas ir vislabākais atrisinājums. īstenībā baronese ir pati labsirdība, es jau vienmēr teicu, ka viņa pati sevi upurēs, lai nodrošinātu savas meitas un Žerāra laimi... Vispār jāsaka, šīs laulības visu vērš par labu un saved atkal visu kārtībā.

— Un barons, ko tas saka? — jautāja Rozamonda.

— Barons ir sajūsmā! Jūs taču šorīt lasījāt jaunajā ministru sarakstā, ka Doverns nozīmēts par tautas izglītības ministru? Skaidrs, ka Silviānu pieņems Komēdijā. Tādēļ jau arī Doverņu iecēla par ministru.

Viņš turpināja jokot. Bet šajā mirklī mazais Maso, kas strīdējās ar durvju sargu, bija no tālienes ieraudzījis brīvu vielu blakus Rozamondai; uz viņa lūdzošo mājienu princese pameta ar roku, lai viņš nāk šurp.

— Ak, cik jauki, — Maso teica apsēzdamies, — bet viegli gan tas nebija! Uz žurnālistu sola cits citu spiež nost, bet man taču jāuzraksta kāds raksts... Jūs, kundze, esat vislaipnākā sieviete pasaulē, ka bijāt ar mieru mazliet paciest neērtības jūsu uzticīgā pielūdzēja labā.

Tad, sasveicinādamies ar Dilcilu, viņš turpināja bez jebkādas pārejas:

— Tātad kabinets sastādīts, deputāta kungs?... Jā, ilgi jau nu tas vilkās, bet tas tiešām ir skaists kabinets, kas visus sajūsmina.

Tiešām, dekrēti bija Šorīt publicēti valdības oficiālajā laikrakstā. Krīze ilga jau vairākas dienas, un Viņonam šķita, ka neatrisināmos sarežģījumos viņš otrreiz pieredzēs savas kombinācijas sabrukumu, tad pēkšņi uz skatuves iznira Monferāns, kuru izmisumā bija ataicinājuši Elizejas pilī; divdesmit četru stundu laikā viņš sastādīja jauno kabinetu un saņēma piekrišanu savam sarakstam, tādējādi atgriezdamies ar triumfu pie varas, no kuras vēl nesen kopā ar Baru ar negodu tika atstādināts. Monferāns mainīja portfeli, atstādams iekšlietu ministra posteni un pieņemdams kā ministru padomes prezidents finansu ministra posteni, īstenodams līdz ar to savu senseno slepeno godkārīgo sapni. Tagad skaidri parādījās viņa izveicīgā kūdīšana, viņa meistariskā prasme pašam izpeldēt, veikli izmantojot Saivā arestu, tad tika rīkota nepieredzēta slepena kampaņa pret Viņonu, tūkstošiem šķēršļu, kādus viņš divos paņēmienos tam lika ceļā, un beidzot zibenīgais atrisinājums, gatavais saraksts, vienā dienā uz ātru roku izceptais kabinets, viss bija gatavs, tiklīdz radās vajadzība pēc Monferāna.

— Apsveicu, tas bija krietns darbs! — izsmējīgi noteica mazais Maso.

— Es tur neesmu piedalījies, — pazemīgi atbildēja Di-teils.

— Kā neesat piedalījies? Esat gan, mans dārgais, visi zina, ka jūs kaut ko esat darījis.

Deputāts glaimots smaidīja. Viņa sarunu biedrs turpināja, ar zobgalībām un jokiem likdams daudz ko saprast. Viņš runāja par Monferāna piekritējiem, par viņa aizbildināmajiem, kas to ļoti dedzīgi atbalstījuši, jo tiem bija nepieciešams, lai Monferāns uzvarētu. Ar vieglu sirdi Fonsēgs bija atbrīvojies «Globusā» no sava vecā drauga Baru, kas sāka viņu jau apgrūtināt! Jau mēnesi katru rītu parādījās raksts, kas nosodīja Baru, iznīcināja Vi-ņonu un gatavoja ceļu glābējam atpestītājam, kuru nenosauca vārdā. Bez tam kaut kur ēnā cīnījās Divijāra miljoni, barona neskaitāmie rokaspuiši devās cīņā līdzīgi armijai, nemaz neminot Dilcilu, svilpēju un bungu rībinā-tāju, un Scņē, kas bija ielaidies visai zemiskos darījumos, kurus neviens negribēja uzņemties. Un, tā lūk, tri-umfators Monferāns uzsāks savu darbību ar to, ka nekavējoties apklusinās skandalozo, apgrūtinošo Āfrikas dzelzceļu afēru, ieceļot izmeklēšanas komisiju, kas to nodos aizmirstībai.

Ditcils bija kļuvis pavisam cienīgs.

— Jā gan, mīļais draugs, zināmos nopietnos brīžos, kad sabiedrība nokļūst briesmās, rodas stipri vīri, valstsvīri, kas uzņemas visu atbildību. Monferānam mūsu draudzības nevajag, izveidojies stāvoklis neatliekami prasa, lai viņš būtu pie varas. Viņam ir ķēriens, un viņš vienīgais var mūs glābt.

— Es zinu, — Maso zobgalīgi atbildēja. — Man pat stāstīts, ka dekrēti šorīt parādījušies pa kaklu pa galvu sasteigti tādēļ, lai uzmundrinātu zvērinātos tiesnešus, jo mirkli, kad viņi jutīs Monferānu ar savu stingro dūri stāvam aiz muguras, tiem radīsies drosme šovakar piespriest nāvessodu.

— Jā gan, mans mīļais, nāvessods vajadzīgs vispārējas drošības labad, un tie, kam jāsargā sociālā drošība, zina, ka ministru kabinets ir viņu pusē un vajadzības gadījumā tos aizstāvēs.

Viņus pārtrauca princeses piemīlīgie smiekli.

— Ak, paskatieties taču turp! Vai dāma, kas pašlaik apsēdās blakus Fonsēga kungam, nav Silviāna?

— Silviānas ministrija, — jokodams murmināja Maso.

— Nu jā, Doverņs jau labi saprotas ar mazajām aktrisēm, pie viņa pieņemšanās nebūs jāgarlaikojas!

Gijoms un Pjērs noklausījās, dzirdēja šo sarunu, pašiem to negribot. Sevišķi Gijomam dažādās tenkas un politiskās pļāpas smagi nospieda sirdi. Tātad Saivā bija sodīts ar nāvi vēl pirms ierašanās liesā. Saivā samaksāja par visu kļūdām, viņš bija vienīgi izdevīgs gadījums alkatīgo dzīves baudītāju un godkārīgo bandai! Un aiz visa tā — kāda samazgu bedre: visa sabiedrība bija satrunējusi, nauda — tas bija neatvairāmais pavedējs, ģimenes dzīve noslīdējusi līdz zemiskām, netīrām, drāmām, politika pakļauta nelietīgām atsevišķu cilvēku cīņām, un valsts vara kļuvusi par laupījumu viltīgajiem un nekauņām! Vai reiz tas viss nesabruks? Vai šī svinīgā cilvēciskā taisnīguma sēde nebija smieklīga parodija, jo šeit taču bija sanākuši laimīgie, privileģētie, tie, kas sargāja savu personisko patvērumu, šo grūstošo ēku, izmantodami savu lielo varu, kas tiem vēl bija, lai nospiestu sīko odu, nožēlojamo pusjukušo cilvēku, kuru šurp atvedis nežēlīgais un juceklīgais sapnis par citu, cēlāku atriebēju taisnīgumu?

Šalkoņa pārlidoja zālei, pulkstenis sita divpadsmit, ienāca zvērinātie, sēzdamies savā solā kā pēkšņi izklīdis ganāmpulks. Parādījās labsirdīgas sejas, resni svētdienas ģērbā tērpušies vīri, daži bija kalseni un neizskatīgi, ar dzīvām acīm, bārdaiņi un plikpauri; bet visi tie šķila pelēki, blāvi, gandrīz neatšķirami no ēnām, kurās grima šī zāles puse. Tad nāca tiesneši — Larombardjēra kungs, viens no apelācijas liesas priekšsēdētāja vietniekiem, bija uzņēmies bīstamo godu būt šīs dienas tiesas sēdē par priekšsēdētāju; viņa garā, šaurā, gluži baltā seja šķita pārlieku majestātiska, un viņš likās vēl bargāks, tādēļ ka viņam abās pusēs sēdēja divi neliela auguma sarkanvaidži piesēdētāji, viens melnīgsnējs, otrs gaišmatis. Valsts prokurora vietā apsēdās Lēmaņa kungs, viens no visslavenā-kiem, izvedīgākiem advokātiem, plecīgs elzasietis ar viltīgām acīm, viņa piedalīšanās parādīja, cik svarīga nozīme bija šai tiesas sēdei. Beidzot žandarmi, zābakiem klaudzot, ieveda Saivā, kas izraisīja tik aizrautīgu ziņkāri, ka visa zāle piecēlās kājās. Viņam galvā bija cepure un mugurā tas pats lielais, platais, plandošais mētelis, ko tam bija pagādājis Viktors; visi bija pārsteigti, ieraugot šo gareno, kalseno, maigo un skumjo seju, plānos, iesarkanos, jau sirmojošos matus un skaistās zilās, sapņaini licsmo-jošās acis. Viņš pameta skatienu uz publiku, uzsmaidīja kādam, ko pazina, bez šaubām, Viktoram, varbūt arī Gijo-mam. Pēc tam viņš vairs nepakustējās.

Priekšsēdētājs nogaidīja, līdz iestājās klusums, un tad sākās parastās sēdes atklāšanas formalitātes. Tiesu izpildītājs spalgā balsī nolasīja bezgala garu apsūdzības rakstu. Noskaņojums zālē bija mainījies, publika klausījās garlaikota un mazliet nepacietīga, jo visi laikraksti taču jau nedēļām ilgi stāstīja par šo notikumu. Tagad zālē nebija vairs nevienas brīvas vietas un tikai tribunāla priekšā bija atstāts šaurs laukumiņš, kur nopratināt lieciniekus. Lielo ļaužu pieplūdumu izraibināja dāmu gaišie tērpi un advokātu melnās mantijas, starp kuriem pavisam pazuda trīs sarkanas tiesnešu mantijas; paaugstinājums bija tik zems, ka priekšsēdētāja gareno seju tikai ar pūlēm varēja saskatīt virs citām galvām. Daudzi interesējās par zvērinātajiem, mēģinādami pētīt dažas ēnu pustumsā tītās sejas. Cili nenovērsa acis no apsūdzētā, brīnīdamies par tā nogurušo un vienaldzīgo izskatu, jo viņš tikko atbildēja uz sava advokāta jautājumiem, kurus tas pusbalsī uzdeva apsūdzētajam; šis aizstāvis bija vēl jauns cilvēks un, kā stāstīja, ļoti apdāvināts, tagad viņš bija satraukts, jo negribēja palaist garām izdevību kļūt slavenam. Vislielāko ziņkāri, apsūdzības akta lasīšanai ievelkoties garumā, pakāpeniski izraisīja galds ar lietiskajiem pierādījumiem, starp kuriem bija visādas šķembas, atlūznis no Divijāru savrupnama iebrauktuves vārtiem, ģipša apmetums, kas bija nobiris no vārtu velves, bruģakmens, kuru eksplozijas spēks bija saspridzinājis, kā arī vēl cili nomelnējuši lūžņi. Vienīgais, kas aizkustināja visas sirdis, bija neskarta palikusī modistes kartona kārba un vairāk par visu kaut kas nenoteikts un balts ar spirtu pildītā traukā — mazā, pie locītavas norautā izsūtāmās meitenes rociņa, kura bija šādā veidā konservēta, jo nebija taču iespējams saglabāt un atnest uz šī galda visu nabaga meitenes ķermenīti ar bumbas uzšķērsto vēderu.

Beidzot Saivā piecēlās un priekšsēdētājs sāka nopratināšanu. Un uzreiz dūrās acīs traģiskais kontrasts: ēnu tumsā sēdēja nezināmie zvērinātie tiesneši, kuru spriedums jau bija izlemts visas sabiedrības baiļu spiediena ietekmē, viņi bija sanākuši šeit, lai sodītu; bet apsūdzētais stāvēja spilgtajā, spožajā gaismā viens un nožēlojams starp četriem žandarmiem, un uz viņu gūlās visi cilvēku sabiedrības noziegumi. Nekavējoties Larombar-djēra kungs uzsāka izvaicāšanu nicinošā, nievājošā balsi. Priekšsēdētājam nebija iespējams piedēvēt negodīgumu, viņš bija viens no pēdējiem vecās korektās un apzinīgās tiesnešu paaudzes pārstāvjiem, bet viņš nekā nesaprata no jaunā laikmeta un pret apvainotajiem izturējās formāli, ar bībeliskā dieva bardzību. Mazs valodas defekts, šļupstēšana, ko viņš uzskatīja par savas dzīves lāstu, kurš, pēc viņa domām, kavēja viņu parādīt savā amatā izcilās oratora dāvanas, vērta viņu īgnu un niknu, un tādēļ šis cilvēks nespēja saprast apsūdzēto un but iecietīgs. Kad viņš savā griezīgajā, spalgajā balstiņā uzdeva pirmo jautājumu, zāle smīnēja un viņš to nojauta. Si jocīgā balss izkliedēja to niecīgo diženuma pazīmi, kas piemita šai tiesas sēdei, no kuras bija atkarīga cilvēka dzīvība, un šai telpai, kas bija pieblīvēta ar ziņkāru, pēc gaisa slāpstošu publiku, kura vēdinājās ar mutautiņiem un klusībā uzjautrinājās. Saivā atbildēja uz jautājumiem nogurušā, pieklājīgā balsī. Priekšsēdētājs nopūlējās apsūdzēto pazemot, cietsirdīgi pārmetot viņam visus nožēlojamās jaunības pārkāpumus, pārspīlējot viņa trūkumus un nosaucot dzīvi ar Teodora kundzi un mazo Se-līnu par neķītrību, bet Saivā mierīgi atbildēja ar «ja» vai «nē», kā jau cilvēks, kam nav nekā ko slēpt, kas uzņemas pilnu atbildību par savu rīcību. Viņš taču bija jau visā atzinies, tagad viņš to atkārtoja ļoti mierīgi, negrozot neviena vārda; viņš paskaidroja, ka izvēlējies iemest bumbu Divijāra savrupnamā, lai viņa rīcībai būtu īpaša nozīme: viņš bija gribējis bagātos, naudīgos ļaudis, kas ar zagšanu un krāpšanu sarausuši sev mantu, pamudināt atdot daļu šīs vispārībai piederošās bagātības trūkumcietējiem, strādniekiem, kuru sievas un bērni mirst badā. Sos vārdus runājot, Saivā atdzīvojās, viss pārciestais posts drudžaini sakāpa viņa juceklīgajās pusizglītota cilvēka smadzenēs, galvā bija sajukuši kopā raibā mudžeklī gan priekšstati par netaisni iegūtās mantas atprasīšanu, gan izmisumā dzimušās idejas par absolūto, vispārējo taisnīgumu un laimi. Tagad Saivā parādījās tāds, kāds tiešām bija, kā jūtu cilvēks, ciešanu iekveldēts sapņotājs, atturīgs, lepns un neatlaidīgs, kas pasauli gribēja pārveidot pēc savas izpratnes loģikas.

— Bet jūs taču bēgāt, — tad iesaucās priekšsēdētājs tarkšķošajā balsī, — nestāstiet, ka jūs savu dzīvību ziedojat idejai un esat gatavs mocekļa nāvei!

Saivā rūgti nožēloja, ka Buloņas mežā bija padevies apjukumam, dzenāta cilvēka niknumam, kā vajāts dzīvnieks, kas negrib ļauties sevi notvert. Priekšsēdētāja vārdi viņu sadusmoja.

— Es nebīstos nāves, jūs to redzēsiet... Ja visiem būtu mana drosme, tad jau rīt visa jūsu sapuvusī sabiedrība butu noslaucīta no zemes virsas un beidzot uzaustu laime.

Tad jautātājs bezgala ilgi pratināja apsūdzēto par bumbas izgatavošanu. Šeit priekšsēdētājs pamatoti iebilda, ka tā esot vienīgais neskaidrais punkts visa šai lietā.

— Tātad jūs stūrgalvīgi apgalvojat, ka pulveris, kuru lietojāt, bija dinamīts? Jūs tūlīt dzirdēsiet lietpratējus, kuri nav vienojušies savās domās, tas ir taisnība, bet visi atzinuši, ka lietota cita sprāgstviela, kuru viņi nevar noteikt... Neslēpiet mums neko, jo jūs taču lielāties, ka sakāt visu taisnību.

Pēkšņi Saivā bija nomierinājies, viņa atbildes kļuva vienzilbīgas un Joti piesardzīgas.

— Meklējiet, pētiet, ja jūs man neticat... Gatavoju bumbu viens pats un tādos apstākļos, kādus esmu jums desmitiem reižu attēlojis... Jūs taču necerēsiet, lai es minu vārdus, lai nododu biedrus!

Viņš noteikti palika pie šī sava paskaidrojuma. Vienīgi izvaicāšanas beigās viņu pārņēma nepārvarams satraukums, kad priekšsēdētājs atkal pieminēja nelaimīgo upuri, mazo, gaišmataino, skaisto midineti, kuru nežēlīgais liktenis bija aizvedis turp, lai tā rastu briesmīgu nāvi.

— Jūs esat nonāvējis vienu no jūsu šķiras, strādnieci, nabaga meiteni, kas palīdzēja savai vecmāmiņai ar dažiem sū, ko nopelnīja.

Tagad Saivā balss aizlūza:

— Tas patiešām ir vienīgais, ko es nožēloju... Mana bumba, protams, nebija domāta viņai, liet lai visi strādnieki, visi badacietēji atceras, ka šī meitene ziedojusi savas asinis viņu labā, tāpat kā es ziedošu savas!

Tādējādi nopratināšana beidzās dzi|ā saviļņojumā. Pjērs juta, kā blakus sēdošais Gijoms trīcēja, kad apsūdzētais vienaldzīgi un noteikti atteicās nosaukt bumbā izmantoto sprāgstvielu un visu atbildību par šo rīcību, par kuru būs jāsamaksā ar savu galvu, uzņēmās viens pats. Pakļaujoties nevilšam impulsam, Gijoms pagriezās un pamanīja atkal mazo Viktoru Matīsu, kas stāvēja nekustīgs, joprojām vēl elkoņiem atbalstījies uz zemā iežogojuma margām; zodu rokās iespiedis, viņš klusēdams aizrautīgi klausījās. Viņa seja bija vēl vairāk nobālusi, bet acis dega kā divi atriebībā liesmojoši ugunskuri, kas neapdzisīs nekad.

Dažus mirkļus zālē sacēlās kņada.

— Viņš ir ļoti patīkams, šis Saivā, — apgalvoja mazā, uzjautrinātā princese, — viņam ir tik maigs skatiens... Nē, nē, mans dārgais deputāt, nestāstiet man neko sliktu par viņu. Jūs zināt, ka manī mīt anarhista dvēsele!

— Es jau neko sliktu nesaku par viņu, — Diteils mundri atbildēja. — Tāpat kā mūsu draugam Arnadjē arī nav tiesības to sacīt, jo jūs taču zināt, ka viņu šī liela cels slavas kalngalos... Nekad vēl par Arnadjē nav tik daudz runāts, bet viņam taču to vien vajag. Viņš tagad ir vispazīstamākais, visslavenākais izmeklēšanas tiesnesis, un viņam tagad pavērts ceļš, lai varētu darīt un sasniegt visu, ko vien viņš grib.

Maso raksturoja situāciju ar ironisku nekaulrību.

— Vai nav tiesa: ja sakustas anarhija, tad rosīties sāk visi... Sī bumba daudziem maniem pazinām kritusi īstā laikā!... Vai jūs domājat, ka manam šefam P'onsēgam, kas tur lejā tik laipni nopūlas ap savu kaimiņieni, ir par to ko gausties? Un vai jūs domājat, ka Sanjē kungam, kas tur sēž izpleties aiz paša priekšsēdētāja un kam īstā vieta būtu starp četriem žandarmiem, vai viņam nevajadzētu aizdegt dārgu sveci par godu Saivā, kura dēļ viņam bija iespējams sacelt visu šo pretīgo traci?... Nemaz nerunāju par politiķiem, ne par finansu pasaules vīriem, ne arī par visiem tiem, kas zvejo duļķainos ūdeņos ...

Diteils viņu pārtrauca.

— Sakiet, man šķiet, ka arī jūs pats esat pietiekoši izmantojis gadījumu... Jūsu intervija ar mazo Selīriu jums ienesa pietiekoši skaistu summiņu.

Tiešām, Maso bija ienākusi prātā ģeniāla doma uzmeklēt Teodora kundzi un viņas meitenīti un tad par šo apmeklējumu pastāstīt «Globusā» ar visiem intīmajiem, aizkustinošajiem sīkumiem. Sim rakstam bija lieliski panākumi, Selīnas jaukās atbildes par savu ieslodzīto tēti saviļņoja visas jūtīgās sirdis tiktāl, ka dāmas karietēs devās pie šīm divām bēdu nomāktām būtnēm, dāvanas plūda un savdabīgas simpātijas šai meitenei parādīja pat ļaudis, kas prasīja viņas tēva galvu.

— Jā, es nesūdzos par saviem mazajiem ienākumiem,— sacīja žurnālists. — Katrs pelna maizīti, kā viņš spēj.

šai brīdī Rozamonda pamanīja sev aizmugurē Gijomu un Pjēru, un viņas samulsums bija tik liels, ka, ieraugot jauno priesteri uzvalkā, viņa neuzdrošinājās tos uzrunāt. Viņa noliecās un, bez šaubām, pastāstīja par savu pārsteigumu Diteilam un Maso, jo abi pagriezās, bet aiz pieklājības arī viņi izlikās neko neredzam un nezinām. Karstums zālē kļuva nepanesams, kāda dāma paģība. No jauna atskanēja priekšsēdētāja šļupstošā balss, un publikā iestājās klusums.

Saivā bija piecēlies, turēdams rokā dažas papīra lapas. Ar pūlēm viņš lika saprast, ka grib papildināt savu liecību un nolasīt paziņojumu, kuru bija jau iepriekš sagatavojis un kurā izklāstīja visus atentāta iemeslus. Pārsteigts un būtībā sadusmots, Larombardjēra kungs vilcinājās, cenzdamies aizkavēt šo lasījumu, bet tad, saprazdams, ka nevar taču apsūdzētajam aizsiet muti, viņš to atļāva ar aizkaitinātu un nievājošu mājienu. .Saivā sāka lasīt kā krietns skolnieks, kas cenšas, mazliet stomīdamies, sajaukdams un piešķirdams sevišķu uzsvaru vārdiem, kas tam šķita visai ietekmīgi. Tic bija sāpju un sašutuma kliedzieni, kas bija izlauzušies jau no daudzu dzīves pabērnu mutēm, briesmīgais trūkuma posts sabiedrības zemākajos slāņos, kur strādnieks nevarēja pārtikt no sava darba, tā dzīvoja vesela šķira, tas bija ievērības cienīgs skaitliskais vairākums, bet tas mira badā, turpretī otrā sabiedrības puse, privileģētie, slīgst greznībā, pārsātinājušies no visādiem labumiem, un liedz pat druskas no sava galda, un negrib atdot neko no šīs salaupītās mantas. Vajadzēja taču viņiem to visu atņemt, atmodināt viņus no savtīguma miega ar šiem briesmīgajiem brīdinājumiem, ar bumbām atgādinot, ka taisnības diena ir atnākusi. «Taisnības» vārdu šis nelaimīgais sauca skanīgā balsī, kas aizšalkoja pa visu zāli. Visdziļāko saviļņojumu izraisīja pravietiskie beigu vārdi, kurus Saivā uzsauca zvērinātajiem: pēc tam, kad viņš būs upurējis savu dzīvību — jo viņš negaidot neko citu no tiem kā vienīgi nāvi, — no viņa asinīm dzims jauni mocekļi. Viņu var raidīt uz ešafotu, viņš zina, ka viņa piemērs radīs cilus drosmīgus varoņus. Pēc viņa nāks nākamais atriebējs, pēc tā atkal cits un vienmēr jauni un jauni, līdz vecā, izkurtējusī sabiedrība sabruks, lai dotu vielu tai, kur valdīs taisnīgums un laime un kuras apustulis esot viņš.

Divreiz jau k|uvis nepacietīgs, priekšsēdētājs mēģināja Saivā pārtraukt, bet tas tikai turpināja lasīšanu kā nesatricināms fanātiķis, kas baidās slikti pateikt svarīgu frāzi. So savu lasījumu Saivā bija pārdomājis, atrazdamies cietumā. Ta bija acīmredzama pašnāvība, viņš upurēja dzīvību un lepojās, ka dodas nāvē visas cilvēces labā. Kad Saivā bija beidzis, viņš ieņēma atkal savu vielu starp žandarmiem, viņa acis mirdzēja, vaigi sārtojās un sejā atspoguļojās liels prieks.

Lai izkliedētu apsūdzētā paskaidrojuma radīto ietekmi, lai apslēptu satraukumu, aizkustinājumu un bailes, tiesas priekšsēdētājs tūlīt pārgāja pie liecinieku nopratināšanas. To bija bezgala gara virkne, kas modināja tikai viduvēju interesi, jo neviens nespēja sniegt jaunu atklājumu. Atzīstama bija rūpnīcas īpašnieka Grandidjē nopietnā liecība: viņam esot bijis jāatbrīvo Saivā no darba pārzināmiem anarhistiskās propagandas gadījumiem.Mehāniķis Tusēns, apsūdzētā svainis, būdams patiess vīrs, bez meliem liecināja par visu apsūdzētajam labvēlīgā garā. Visgarākās pārrunas izraisījās starp ekspertiem, kuri tagad publikas priekšā tikpat maz varēja savstarpēji saprasties kā pirms tam savos ziņojumos; ja arī visi bija vienas domās, ka izmantotais pulveris nevarēja būt dinamīts, tad katrs tomēr izteica visdīvainākos un pretrunīgākos minējumus par tā īsto sastāvu. Pēc tam nolasīja slavenā zinātnieka Berteruā atsauksmi, viņš izteica savu viedokli, pēc visiem minējumiem secinādams, ka tā ir jauna sprāgstviela ar milzīgu iedarbības spēku, kuras formulu arī viņš pats nezinot. Tad policijas aģents Monde-zīrs un komisārs Dipo savukārt stāstīja par cilvēka medību norisi un satraucošo apcietināšanu Buloņas mežā. Mondezīrs mazliet uzjautrināja klausītājus ar zaldātu asprātībām, ar kurām izraibināja savu stāstījumu. Savukārt mazās izsūtāmās meitenes vecmāmiņa izraisīja klausītājos līdzjūtību, nožēlošanu un sašutuma trīsas; tieši bija tik nežēlīga, ka ataicināja šurp sīko, kalseno, bēdu nomākto vecenīti, kura izplūda asarās un gluži apjukusi nesaprata, ko no viņas grib. Atlika vēl nopratināt aizstāvības lieciniekus — tā bija nepārtraukta rinda darbnīcu īpašnieku, Saivā darbabiedru un draugu, kas visi liecināja, ka Saivā bijis krietns vīrs, saprātīgs un drosmīgs strādnieks, kas nekad nav bijis dzērājs un savu meitiņu sirsnīgi mīlējis, un nav bijis spējīgs pastrādāt brutālus un ļaunus darbus.

Pulkstenis sen jau bija pāri četriem, kad beidzās liecinieku nopratināšana. Svelmaini karsti piesilušajā zālē valdīja tāds drudžains pārguruma satraukums, ka asinis sakāpa vaigos, rūsgani putekli lidodami aptumšoja caur logiem ieplūstošo, dziestošo dienas gaismu. Sievietes vēdinājās, un vīrieši slaucīja pieres. Bet šīs izrādes aizrautība iededza visu acis nežēlīga prieka dzirksti. Neviens nekustējās no savas vietas.

— Ak, nopūtās Rozamonda, — es taču biju nodomājusi pulksten piecos pie kādas draudzenes iedzert tasīti tējas! Es mirstu badā.

— Mēs šeit būsim vēl vismaz līdz pulksten septiņiem,— atbildēja Maso. — Nevaru piesolīties aiziet pēc maizītes, mani nelaidīs vairs iekšā.

Diteils, kurš visu laiku, kamēr Saivā lasīja savu ziņojumu, bija raustījis plecus, ari tagad vēl nepārstāja to darīt:

— Nu, ko jūs sakāt, vai tas viss nav bērnišķīgi! Sis muļķagalva mirs par tādu nieku!... Bagātie un nabagie būs arvien! Un tas taču arī ir skaidrs: ja tu esi nabags, tad tava vienīgā vēlēšanās ir kļūt bagātam... Ja viņš šodien atrodas uz šī sola, tad tāpēc, ka viņam tas nav izdevies, — lūk, visa patiesība!

Pjērs dziļi saviļņots uztraucās par brāli, kurš tagad bāls un satriekts klusēja viņam blakus. Viņš satvēra Gi-joma roku, slepus paspieda un klusā balsī jautāja:

— Vai tu nejūties labi? Varbūt iesim projām?

Gijoms atbildēja ar saudzīgu, sirsnīgu rokas spiedienu. Viņam esot labi, viņš palikšot līdz beigām, kaut arī pats drebēja aiz sašutuma.

Vārdu ņēma galvenais prokurors Lēmanis, runādams plaši un bargi. Par spīti ietiepīgajai veikalnieka sejai un platajiem pleciem, viņam bija sakari visās politiskās aprindās, un visi zināja, ka viņš prata būt draugos ar varasvīriem; ar to arī bija izskaidrojama viņa ātrā augšupeja un nemitīgā labvēlība, ar kādu to apbēra. Visi zināja, ka Lēmanis ir valdības pusē, un tiešām jau ar pirmajiem teikumiem viņš norādīja uz šorīt iecelto jauno ministriju un uz stipro valstsvīru, kas bija apņēmies labos ļaudis nomierināt un sliktajiem likt drebēt. Tad viņš uzbruka nelaimīgajam Saivā ar ārkārtēju niknumu, atkārtodams nelaimīga dzīvesstāstu un attēlodams viņu kā dzimušu bandītu un noziedznieku, ka necilvēku, kas beidzot nonācis tiktāl, ka izdarījis visnelietīgāko atentātu. No šīs tribīnes

Lēmanis pātagoja anarhiju, anarhisti nebija nekas vairāk kā klaidoņu un zag|u bars. Tam taču jau bija pierādījums: neķītrā banda, kas izlaupīja de Hartas pili, dēvēja sevi par anarhistu mācības apustuļiem. Lūk, kurp aizveda šādas teorijas — pie izlaupītām, piemēslotām mājām, līdz beidzot tās nonāks līdz īstajām, lielām laupīšanām un slepkavošanām. Gandrīz divas stundas viņš runāja tādā garā, ignorēdams patiesību un loģiku, tverdams vienīgi izdomājumus, izmantodams baigo noskaņojumu, kas šausmināja Parīzi, un līdzīgi asiņainam karogam it kā vicinādams nožēlojamo, mazo upuri, skaisto meiteni, uz kuras bālo rociņu spirta burkā viņš rādīja ar līdzjūtīga sašutuma mājienu, kas lika nodrebēt klātesošiem. Viņš beidza tāpat, kā bija iesācis, uzmundrinot zvērinātos tiesnešus pildīt savu pienākumu un sodīt slepkavu tagad, kad valdība apņēmusies ne|aut iebiedēt sevi ar draudiem.

Pēc tam runāja jaunais advokāts, kuram bija uzticēta apsūdzētā aizstāvība. Viņš noteikti pateica visu to, ko vajadzēja teikt, pateica visu patiesi un skaidri. Viņš piederēja pie citas skolas, vadīdamies no vienkāršības, skaidrības un aizraudamies no taisnīguma. Kā jau bija gaidāms, viņš attēloja Saivā dzīvi īstajā gaismā, ka apsūdzētais jau no bērnības bija izjutis sociālo apstākļu spaidus, un izskaidroja tā pēdējo neprātīgo rīcību ar visu, ko tas bija izcietis, ar visu, kas bija sazēlis tā sapņotāja galvā. Vai šī nelaimīgā noziegums nebija visas sabiedrības noziegums, vai tad ikvienam nebija nesama atbildība par šo bumbu, ko apmāts badā mirstošs strādnieks nometis uz bagātnieka sliekšņa, kura vārds viņam ir netaisns mantas sadales jēdziens, redzot no vienas puses tik daudz baudu, kamēr otrā valda viena vienīga atsacīšanās? Ja mūsu nemierīgajā laikmetā, izvirzīto aso problēmu jūkli viens no mums zaudē galvu un ar varu grib pasteidzināt laimi, vai tad tiešam tūlīt taisnīguma vārdā tāds jāizstumj no. pasaules, jo neviens no mums taču nevar apzvērēt, ka viņš nav līdzvainīgs pie šī neprātīgā darba. Advokāts ilgu laiku kavējās pie vēsturiskā brīža, ko pārdzīvo sabiedrība laikā, kad šis notikums norisis; tik daudz bijis skandālu un sabrukumu, jo jaunā pasaule dzimst no vecās ar sāpēm, ciešanu un cīņu šausminošajā krīzē. Viņš beidza savu runu, lūgdams zvērinātos būt cilvēcīgiem, nepaļauties pēkšņi izraisītām kaislībām un apmierināt visas sabiedrības šķiras ar saprātīgu sprie-

dumu, nevis paildzināt šo cīņu, dodot badacietējiem jaunu mocekli, kuru tie noteikti atriebs.

Pulkstenis sen jau bija seši, kad Laroīnbardjēra kungs nolasīja zvērinātiem daudzos jautājumus spalgā, smieklīgā balstiņā. Tad tiesa atstāja zāli, noslēpumainie zvērinātie aizgāja apspriežu telpā, bet apsūdzēto aizveda. Publikā valdīja sasprindzinātas gaidas, drudžaina, nepacietīga kņada. Dāmas atkal ģība. Arī kādu kungu, kas saļima briesmīgajā karstumā, vajadzēja iznest no zāles. Citi iespītējās, un neviens neatstāja savu vietu.

— Nu, tagad tas vairs ilgi neies! — teica Maso. — Zvērinātie jau nāves spriedumu atnesuši sev līdzi kabatās. Es viņus novēroju, kamēr šis advokātiņš tik jauki tos uzrunāja. Viņi tikko bija saskatāmi, tumsā sejas izplūda, bet tām bija snaudoša izteiksme. Interesanti, kas gan norisa šajos pauros?

— Vai jūs vēl joprojām esat izsalkusi? — jautāja Di-teils princesei.

— Ak, es mirstu... Man nebūs laika iegriezties mājās. Jums vajadzēs mani aizvest apēst kādu kūku... Bet pagaidām nekas, ir taču visai satraucoši, ja redz, kā beidzas rotaļa ar cilvēka dzīvību ar vienu «jā» vai «nē».

Pjērs bija atkal satvēris Gijoma roku, izjuzdams brāļa drudžaino nemieru un izmisumu. Neviens no viņiem nerunāja bezgala drūmajā noskaņā, kas tos māca un kam bija dziļi, neskaitāmi pamatojumi, kurus viņi paši pilnībā neapzinājās. Viņiem šķita, ka visas cilvēces likstas un viņu pašu likstas, visas maigās jūtas, cerības un ciešanu sāpes sakopotas šeit un vaidēdamas plūst kā balsu čala caur šo zāli, kas trīsēdama gaida, kā šo drāmu atrisinās vienas šķiras savtīgums un citu šķiru nevarība. Pamazam krēsla pārņēma visu telpu, bez šaubām, nebija vērts vairs aizdegt lustras, jo drīz vien spriedums tiks pasludināts; caur logiem ieplūda aizejošās dienas gaisma, lielas, neskaidras ēnas, kurās izzuda ļaužu blīvā masa. Lejā, aiz tribunāla, dāmas gaišos tērpos atgādināja bālus rēgus ar alkatīgām acīm, bet neskaitāmo advokātu ģērbi saplūda lielā, melnā plankumā, kas pamazām aizsedza visu telpu. Tumšais Kristus tēls bija izgaisis krēslā, palicis bija vienīgi baltais, spilgtais laukums, ko veidoja republikas tēla biste; tā iznira no pustumsas kā sastingusi miroņa galva.

— Ā, es jau teicu, ka nu vairs nebūs ilgi! — iesaucas Maso,

Tiešām, tikko ceturtdaļstundu apspriedušies, zvērinātie atgriezās zālē, klaudzošiem zābakiem iedami gar ozolkoka soliem. Parādījās atkal tiesa. Divkāršots satraukums sacēlās zālē, pāršalca to kā dzija nopūta un kā baigs vējš saviļņoja visas galvas. Daži bija piecēlušies, citiem neviļus paspruka klusi kliedzieni. Zvērināto priekšnieks, drukns vīrs ar sarkanu, platu seju, bija spiests nogaidīt, iekams varēja sākt runāt.

Spalgā balsī, mazliet stostīdamies, viņš paziņoja:

— Ar savu godu un sirdsapziņu dieva un cilvēku priekšā apliecinu, ka zvērināto spriedums skan, atbildot uz jautājumu par nāvessodu, — «jā», kas pieņemts ar balsu vairākumu.

Bija gandrīz jau satumsis, kad atkal ieveda Saivā. Pretim ēnā gaistošajiem zvērinātiem viņš stāvēja kājās, un viņa seju apgaismoja pēdējie caur logiem krītošie rietošās saules stari. Tiesneši gandrīz nebija saskatāmi, viņu sarkanās mantijas šķita gluži melnas. Bet kādu pārsteidzošu iespaidu radīja kalsenā, noliesējusī Saivā seja ar sapņotāja acīm, kad tas klausījās, kamēr tiesas sekretārs nolasīja viņam spriedumu!

Kad atkal iestājās klusums, kad nebija vairs runas par vainu mīkstinošiem apstākļiem, viņš saprata. Viņa sejas vaibsti ar bērnišķīgo izteiksmi pēkšņi apskaidrojās.

— Tātad nāve. Pateicos, kungi.

Viņš pagriezās pret publiku un centās pieaugošajā tumsā izšķirt draugu sejas, kuri bija šeit, viņš to zināja; šoreiz Gijoms skaidri izjuta, ka Saivā viņu pazinis, ka tas vēlreiz izsaka viņam pateicību par maizes gabalu, ko viņš tam pasniedzis nebaltā dienā. Bet varbūt Saivā arī bija raidījis sveicienu Viktoram Matīsam, jo Gijoms atkal redzēja aizmugurē šo jauno cilvēku, kurš nebija pakustējies, viņš tur stāvēja plaši ieplestām, stingām acīm un baigu izteiksmi ap muti.

Visu pārējo, pēdējo jautājumu, tiesas apspriedi un pieņemto lēmumu pārspēja zālē viļņojošā ļaužu jūra. Neviļus iedegās līdzjūtības dzirkstis, un atzinībai, ar kādu uzņēma nāves spriedumu, jaucās klāt arī izbrīns.

Notiesātais Saivā pēkšņi stalti izslējās. Un, kad sargi veda viņu projām, viņš skanīgā balsī sauca:

— Lai dzīvo anarhistus!

Par šo saucienu neviens neizrādīja sašutumu. Publika izklīda it kā nepatikā, it kā pārmērīgais nogurums būtu notrulinājis visas kaislības. Tiešām, šī izrāde bija pārlieku gara, pārlieku gurdinoša. Bija tik labi atkal ieelpot svaigu gaisu, nokratot šos murgus.

Uzgaidāmajā zālē Gijoms un Pjērs pagāja garām Di-teilam un princesei, kurus bija aizturējis ģenerālis de Bozonnē, kas tērzēja ar Fonsēgu. Visi četri skaļi sarunājās, žēlodamies par karstumu, par izsalkumu, un bija vienās domās, ka visumā šo prāvu nevarot saukt par sevišķi interesantu. Bet — viss bija labs, kas labi beidzās. Fon-sēgs vēl izteicās, ka Saivā nāves spriedums esot politiska un sociāla nepieciešamība.

Uz Jaunā tilta Gijoms brīdi atbalstījās pret margām, bet Pjērs, stāvēdams blakus, arī vēroja plašo, pelēko Sē-nas straumi, kurā mirgoja pirmo gāzes radziņu atspulgi. Spirdzinoša dvesma ceļas no upes, tā bija burvīga stunda, kurā maigā naktī tinās atpūtā grimstošā Parīze. Nerunādami ne vārda, abi brāļi ieelpoja šo gaisa dāvāto atvieglojumu un veldzi. Pjēra brūce sāka asiņot no jauna, jo viņam bija jāapsola atgriezties Momnartrā, lai gan viņu tur gaidīja mokas. Gijoms turpretim juta vēlreiz mostamies aizdomas, jo viņš bija nemierā vērojis, cik drudžaina un pārvērtusies bija Marī, kura pārdzīvoja izjūtas, ko viņa pati vēl nepazina. Vai tiešām abiem brāļiem, kuri viens otru tik ļoti mīlēja, atsākās atkal ciešanas, atkal cīņas un šķēršļi viņu laimei? Un viņu dvēseles asiņoja skumjās, ar kādām tos piesātināja tiesas izrāde, skumjās par cilvēku, jo viens strupceļā iedzītais nelaimīgais ar savu galvu izpirka visu cilvēku noziegumus.

Kad abi iznāca krastmalā, Gijoms pamanīja mazo Viktoru, kas vientuļi soļoja viņiem tumsā pa priekšu. Gijoms to apturēja un sāka runāt par viņa māti, bet jaunais cilvēks nemaz neklausījās, asā, kā nazis griezīgā balsī viņš sacīja:

— Ak, viņiem vajadzīgas asinis!... Viņi var tam nocirst galvu, bet viņš tiks atriebts!

V

Parasti gaišā, līksmā darbnīca Momnartrā nākamajās dienās šķita kļuvusi tumšāka, it kā šo plašo telpu piepildītu sēras un klusums. Pašreiz trīs lielie dēli nebija mājās: Tomā jau no rīta bija aizgājis uz rūpnīcu, lai pastrādātu pie sava mazā motora, Fransuā bija ieracies eksāmenu gatavošanā un neizgāja vairs ārā no pedagoģiskā institūta. Antuāns strādāja pie žahana, kur viņu valdzināja prieks, ko viņš izjuta, redzot savu mazo draudzenīti Lizu mostamies dzīvei. Pie Gijoma atradās vienīgi dižrnāmiņa, kas allaž sēdēja pie loga un šuva, bet Marī rosījās pa saimniecību, parādīdamās darbnīcā vienīgi stundās, kad šeit atradās arī Pjērs.

Tēva nospiestajā garastāvoklī visi saskatīja apslāpētu niknumu un nevarīgu sašutumu, kādu viņā izraisīja Saivā notiesāšana. Atgriezies no Tiesu pils, Gijoms izmisumā bija nosaucis šī nelaimīgā cilvēka sodīšanu ar nāvi par sociālu slepkavību, par izaicinājumu uz šķiru cīņu; visi klusēdami, bez paskaidrojumiem bija piekrituši šim sāpēs un dusmās raidītam izsaucienam. Tēvu godbijīgi atstāja domās nogrimušu, un stundām tas sēdēja mēms un bāls, stingu skatienu. Viņa tīģejkrāsns palika auksta, viņš nestrādāja vairs, visu dienu no rīta līdz vakaram izskatīdams sava izgudrojuma, jaunā pulvera un briesmīgā ieroča, plānus un mapes; viņš bija tik ilgi sapņojis pasniegt tos kā dāvanu Francijai, lai tā, šādi apbruņota, būtu noteicēja un nodrošinātu pasaulē taisnības un patiesības uzvaru. Taču, aizvadīdams neskaitāmas stundas pie sava papīra klāsta uz galda, viņš to brīžiem neredzēja vairs, skatieniem kavēdamies tālumā, un galvā šaudījās nenoteiktas domas, kas bija varbūt šaubas par sava plāna nozīmi un bažas, vai tikai viņa ilgas nest tautām mieru neizraisīs nebeidzamus karus starp tām. Ak, viņš taču tik pārliecināti bija ticējis, ka lielā Parīze ir pasaules saprāta centrs un viņas uzdevums ir nākotni radīt. Bet cik pretīga bija izrāde, kādu tā sniedza. Cik daudz Parīzē vēl mita aplamību, kauna un netaisnības! Vai tad tā bija pietiekoši nobriedusi uzdevumam cilvēcei laimi nest, ko viņš gribēja tai uzticēt? Un, kad Gijoms atkal pārlasīja savas formulas un pārbaudīja tās, viņu vairs ncspārnoja viņa agrākā griba, vienīgi doma par gaidāmajām kāzām lika viņam pievērsties savai iecerei, iestāstot sev, ka viss jau sen nokārtots un mūžu viņš taču vairs nevar ne izmainīt, ne pārgrozīt citādi.

Viņa kāzas! Vai šī doma nebija tā, kas viņu neatstāja, kas satrauca vairāk nekā zinātniskais darbs, nekā brīvības ideju piekritēja aizrautība? Aiz visām šīm atzītajām rūpēm slēpās vēl kāda cita, kurā viņš pats sev neatzinās un kura viņam iedvesa bailes. Katru dienu viņš sev atkārtoja, ka sava izgudrojuma noslēpumu atklās Kara ministrijai, kad būs apprecējis Marī un varēs savu jauno sievu arī iesaistīt slavas spožumā. Apprecēt Marī, apprecēt Marī! Šī doma viņam lika katru reizi drudžaini iekvēloties, tā radīja viņā arī dziļu nemieru. Ja viņš tagad klusēja, jo bija zaudējis savu rāmo jautrību, tad tāpēc, ka izjuta no Marī dvešam jaunu, dzīvinošu elpu, kāda tai līdz šim nebija bijusi. Protams, Marī bija pārvērtusies, viņš nojauta, ka tā kļūst citāda, viņam tāla. Kad Pjērs atradās pie viņiem, Gijoms sāka abus novērot. Pjērs nāca reti, bija kautrīgs un arī pārvērties. Tajos rītos, kad Pjērs parādījās, Marī likās pilnīgi cits cilvēks, tad šķita, ka visai mājai dzīvību dod cita dvēsele. Viņu attieksmē nevarēja manīt nekā tāda, ko nevarētu saukt par nevainību un draudzību. Viņi likās esam labi biedri, viņu pirksti nekad nesaskārās, un viņi tērzēja bez nosarkšanas. Bet tā bija vizma, trīsa, kas strāvoja no viņiem bez pašu gribas, dvesma, liegāka par saules staru vai smaržu. Pēc dažām dienām Gijoms, saviļņots un asiņojošu sirdi, vairs nešaubījās. Viņš nekā nebija novērojis, bet bija pārliecināts, ka abi bērni, kā viņš tos tēvišķīgi dēvēja, mīlēja viens otru.

Kādā brīnumjaukā rītā, kad Gijoms sēdēja viens ar diž-māmiņu iepretim saules palos slīgstošajai Parīzei, viņš grima atkal savās pārdomās, kas bija drūmākas nekā parasti. Stingu skatienu viņš lūkojās dižmāmiņā, kā viņa, sēdot savā ierastajā vietā, karaliskā mierā bez brillēm vilka adatu caur audumu. Var jau būt, ka viņš veco sievieti nemaz neredzēja. Brīdi pa brīdim viņa pacēla acis, noraudzīdamās Gijomā, it kā gaidītu viņa skumjo atzīšanos, kas tomēr nenāca pār lūpām.

Klusēšana ieilga, un dižmāmiņā izlēma runāt pali:

— Gijom, kas ar jums notiek pēdējā laikā?... Kāpēc jūs man nesakāt to, kas jums man jāsaka?

Gijoms atgriezās atkal zemes virsū un bija pārsteigts.

— To, kas man jums jāsaka?

— Jā, es zinu, par ko jūs šobrīd esat norūpējies, un domāju, ka jūs to pārrunāsiet ar mani, jo jūs taču neko neuzsākat bez mana padoma.

Gijoms nobāla un nodrebēja: tātad viņš nebija maldījies, ja pat dižmāmiņā visu zināja? Pārrunāt to visu, tas nozīmētu izteikt savas aizdomas vārdos, īstenot un padarīt esošu to, kas līdz šim bija dzīvojis vienīgi viņa iztēlē.

— Mans mīļais dēls, to nevarēja atvairīt. Ko pirmajām dienām jau es paredzēju to. Un, ja es neko jums neminēju, tad tādēļ, ka ticēju, jums ir kāds svarīgs nodoms tā darīt... Bet, kopš redzu jūs ciešam, saprotu, ka tomēr esmu maldījusies.

Un, kad Gijoms joprojām vēl skatījās uz dižmāmiņu apjucis un drebēdams, viņa atsāka:

— Jā, es iedomājos, ka jūs visu to gribējāt, ka atvedāt šurp savu brāli un vēlējāties nešaubīgi zināt, vai Marī izjūt arī citu mīlestību pret jums vai mīl vienīgi kā tēvu... Jums bija taču dziļš pamats to uzzināt, pastāvot lielajai gadu starpībai, kad dzīve, kas jums tuvojas beigām, viņai tikai sākas... Nemaz jau nerunājot par jūsu darbu, kam jūs esat aicināts, kam esat atdevis sevi.

Tad, lūdzoši salicis rokas, viņš tuvojās dižmāmiņai, iesaukdamies:

— Ak, runājiet taču skaidri, sakiet man visu, ko jūs domājat... Es nesaprotu, mana nabaga sirds ir pārāk samocīta, un es gribētu visu zināt, rīkoties, izlemt!... Es jūs mīlu, es cienu jūs kā māti, es pazīstu jūsu cēlo saprātu, es vienmēr sekoju jūsu padomiem, bet jūs esat paredzējusi šīs baismas un ļāvāt tām notikt, lai gan es varēju tādēļ nomirt... Kādēļ, kādēļ, sakiet man to?

Parasti viņai nepatika daudz runāt, kā visvarenā mājas valdniece viņa sargāja un valdīja māju, neatskaitīdamās par savu rīcību. Ja viņa nekad neizteica visu, ko domāja, ne arī ko gribēja, tad tas notika tāpēc, ka tēvs un dēli bija pārliecināti par viņas neierobežoto gudrību un pilnīgi paļāvās uz viņu. Si viņas rakstura mazliet mīklainā īpatnība vērta viņu vēl diženāku.

— Kam gan vajadzīgi vārdi, ja runā fakti?... — viņa klusi atbildēja, nepārtraukdama savu darbu. — Protams, es piekritu jūsu nodomam par šīm precībām, jo sapratu, ka meitenei vajadzēja ar jums apprecēties, lai viņa varētu palikt šeit; un bez tam bija vēl cili iemesli, par kuriem nemēdz runāt... Bet parādījās Pjērs, un viss pārvērtās, viss ieguva dabisku virzību. Vai tad tā nav labāk?

Gijomam nebija drosmes visu saprast.

— Labāk, — kad man jāpanes tik lielas sāpes un mana dzīve ir izpostīta?

Tad dižmārniņa piecēlās un, stinga un stalta savā plānajā, melnajā kleitā, bālu, nopietnu, apņēmīgu seju pienāca pie Gijoma.

— Mans dēls, jūs zināt, ka es jūs mīlu, jums jāpaliek lielam, cēlam un skaidram... Nesen jūs izjutāt bailes un šī māja gandrīz būtu uzspridzināta. Tagad, kopš dažām dienām jūs sēžat pie savām mapēm, pie saviem plāniem izklaidīgs un nevaldāt vairs pār sevi, kā cilvēks, kam uznācis vājuma brīdis, kas šaubās un nezina vairs, kurp viņš iet... Ticiet man, jūs esat uz nepareizā, bīstamā ceļa, labāk ir, ka Pjērs apprec Marī, labāk viņiem un labāk jums.

— Man? Ak, nē, nē!... Kas gan notiks ar mani?

— Jūs, mans dēls, jūs nomierināsieties, jūs pārdomāsiet. Jūsu dzīves uzdevums ir ļoti nopietns, pienācis brīdis, kad jums savs izgudrojums jādara zināms! Man šķiet, ka jūsu skatiens aptumšojies un jūs varat rīkoties neapdomīgi, neapsverot sīki visas jūsu uzdevuma prasības. Es nojaušu, ka jums jānonāk vēl pie cita atklājuma... Un cietiet, ja tam jānotiek, bet palieciet vīrs, kam dārga viņa ideja.

Pēc šiem vārdiem dižmāmiņa atstāja Gijomu un, lai mazliet mīkstinātu savu bardzību, ar mātes smaidu piebilda:

— Jūs mani spiežat lieki runāt, un tomēr esmu gluži mierīga — jūs esat tik cēls cilvēks, ka, protams, rīkosieties taisnīgi, tā, kā neviens cits nespētu rīkoties.

Palicis viens, Gijoms iegrima drudžainās pārdomās. Ko viņa gribēja teikt ar saviem skopajiem, ne visai skaidrajiem vārdiem? Viņš saprata, ka dižmāmiņa atzina visu, kas bija labs, dabisks un nepieciešams. Bet viņa prasīja no viņa pārāk cēlu varonību. Pēc viņas vārdiem Gijoms juta mulsu protestu, pārdomājot savu seno lēmumu — uzticēt savu izgudrojumu kara ministram, vienalga kuram — tam, kas būtu attiecīgajā brīdī pie varas. Gijomu satrauca neskaidrs protests, augošas šaubas, kamēr viņš klausījās dižmāmiņas nopietnā balsī teiktajos vārdos, ka viņam vēl kas atklājams. Bet pēkšņi iznira Marī tēls, un Gijoma skumju nospiestā sirds lūza, iedomājoties, ka no viņa prasa, lai viņš atsakās no mīļotās. Viņam vairs nepiederēs Marī, viņš atdos to citam, nē, nē, tas sniedzas pāri cilvēka spēkiem! Nekad viņam nebūs šādas pretīgas drosmes nonicināt šo pēdējo mīlas prieku, kuru viņš sev ap solījis!

Divas dienas viņš izcīnīja briesmīgu cīņu, kurā pārdzīvoja vēlreiz visus tos sešus gadus, kurus jaunā meitene bija aizvadījusi viņa pajumtē, mazajā, laimes pilnajā namā. No sākuma tā bija jutusies kā viņa adoptēta meita, vēlāk, kad modās doma par abu kāzām, viņš izjuta klusu prieku, cerot, ka šīs laulības nesīs laimi visiem tuvajiem cilvēkiem. Ja viņš līdz tam laikam bija kavējies otrreiz apprecēties, tad aiz lielām bailēm uzspiest dēliem jaunu, svešu māti; tagad viņš pakļāvās šim burvīgumam vēlreiz mīlēt, nedzīvot vairs viens, jo bija atradis pie sava pavarda šo jaunības ziedu, šo saprātīgo draudzeni, kas gribēja piederēt viņam, par spīti lielajai gadu starpībai. Pēc tam mēneši bija aizritējuši, un nopietni notikumi bija tos spieduši atlikt kāzu dienu, un viņš no tā pārlieku necieta. Pacietībā, kuru viņš jau bija iemācījies garajā, darba pilnajā mūžā, viņam pietika ar apziņu, ka Marī viņu gaida. Tāpēc, lūk, pēkšņi, paceļoties draudiem pazaudēt Marī, viņa rāmā sirds lūza un asiņoja. Gijoms nekad nebūtu ticējis, ka šīs saites ir tik stipras un laidušas tik dziļas saknes viņa sirdi. Sim drīz jau piecdesmit gadus vecajam vīram bija smagi atteikties no sievietes, no pēdējās mīlētās un ilgotās sievietes, kas bija tādēļ vēl jo vairāk iekārojama, ka iemiesoja sevi jaunību, kuras smaržu viņš nekad vairs neelpos, kuras saldo dvesmu nekad vairs neizjutīs, ja zaudēs Marī. Neprātīga iekāre, kurā jaucās dusmas, uzliesmoja Gijotnā; viņš gribēja šo meiteni iegūt, un doma, ka ieradies kāds, lai meiteni viņam nolaupitu, pastiprināja viņa mokas.

Kādu nakti, būdams viens savā istabā, Gijoms ļoti cieta. Lai neuzmodinātu citus mājiniekus, viņš noslāpēja savus sāpju vaidus spilvenā. Nekas taču nebija vienkāršāk: ja Marī solījusies viņam piederēt, viņš meiteni nosargās. Viņa devusi solījumu, viņš piespiedīs meiteni vārdu turēt, lūk, viss. Vismaz tā piederēs viņam vienam un nevienam citam nevarēs rasties doma to nozagt. Tad pēkšņi acu priekšā iznira šī «otrā» tēls, tas taču bija viņa brālis, aizmirstais un atstātais brālis, kuru viņš aiz mīlestības bija spiedis ienākt savā mājā. Taču sāpes bija pārāk lielas — viņš padzīs šo brāli, un Gijomā sacēlās niknums pret to, neprāta pilns niknums. Viņa brālis, viņa mazais brālis! Tātad izgaisusi viņu abu mīlestība, viņi to sagandēs ar naidu un dusmām? Stundām ilgi Gijoms mocījās un meklēja ieganstu, kā atvirzīt Pjēru, lai aizmirstu to, kas nu bija noticis. Brīžiem viņš saņēmās un viņā radās liels izbrīns, ka viņš ar zinātnieka saprātu, ar ilggadīgu nopietnā darba pieredzi pieļāva šādai aukai trakot savā sirdī. Viņa nevainīga bērna dvēselē, kuru viņš bija saglabājis, brāzās allaž šādas vētras; blakus nepielūdzamai loģikai, blakus viņa vienīgajai ticībai dabas reālajam parādībām šai dvēselē bija atlicis ari stūrītis mīlai un sapņiem. Pat viņa ģeniālajam prātam piemita šī dīvainība, ķīmiķis viņā sadzīvoja ar sociālu sapņotāju, kas alkst taisnības un ir spējīgs izjust visu aptverošu mīlestību. Kaisle viņu aizrāva, viņš apraudāja Marī tāpat, kā būtu apraudājis savu irstošo sapni, pie kura bija strādājis desmit gadus, lai ar kara ieroci piespiestu iznīcināt karu un sniegtu cilvēcei laimi.

Tad drausmīgā nogurumā viņš pieņēma lēmumu, kas viņu nomierināja. Viņam sametās kauns par sevi. Kā viņš varēja padoties tādam izmisumam, nopietni nepārliecinājies! Viņš gribēja zināt patiesību, viņš izvaicās jauno meiteni, viņa bija pietiekoši godīga, lai dotu vaļsirdīgu atbildi. Vai atklāts paskaidrojums, kas būtu pamats visam pārējam, nebija viņu abu cienīgs atrisinājums? Gi-joms aizmiga vēlu un piecēlās no rīta salauzts, bet nomierinājies, it kā vētras brāzma viņa sirdī dažu stundu snaudā būtu klusināta.

Tieši šorīt Marī bija |oti jautrā noskaņojumā. Vakar viņa kopā ar Pjēru un Antuānu bija devusies garākā izbraukumā ar divriteni uz Monmoransī, ceļi bija atbaidoši, un viņi atgriezās pukodamies, taču sajūsmināti. Kad Gi-joms meiteni uzrunāja mazajā dārziņā, viņa pašlaik, klusi dungodama, atlocītām piedurknēm atgriezās no mazgata-vas, kur pašreiz notika veļas mazgāšana.

— Jūs vēlaties ar mani parunāt, mans draugs?

— Jā, mīļais bērns, man jāpārrunā daži svarīgi jautājumi.

Marī saprata, ka runa būs par kazām, un kļuva nopietna. Kādreiz viņa piekrita šīm laulībām, jo tās likās viņai vienīgais saprātīgais lēmums, ko varētu pieņemt, pie tam viņa ļoti labi saprata, kādus pienākumus uzņemas. Protams, viņa apprecēs vīru, divdesmit gadus vecāku par sevi, bet tas taču dzīvē gadījās ļoti bieži, un parasti tās bija laimīgas laulības. Viņa arī nemīlēja nevienu, viņa varēja lemt par sevi. Tāpēc dāvāja sevi Gijomam pateicības uzplūdā, ilgās pēc sirsnības, un šī izjūta bija tik kvēla un maiga, ka Marī to uzskatīja par mīlestību. Sīs saites, kas ģimeni vēl vairāk saliedēs, vērta visus līksmus. Marī drosme un dzīvesprieks, šī viņai piemītošā burvība skurbi-nāja arī viņu pašu, jo viņa taču varēs visiem dot tik daudz laimes.

— Nu, kas tad ir? — viņa vaicāja mazliet nemierīga. — Domāju, nekas ļauns?

•— Nē, nē... Man tikai jums kaut kas jāpasaka.

Viņš aizveda Marī zem abiem plūmju kociņiem vienīgajā zajajā dārza stūrītī, kas vēl bija atlicis. Šeit pie ceriņu krūma atradās vecs, ķirmju sagrauzts sols. Tieši iepretim lielā Parīze pleta savu jumtu bezgalīgo jūru, kas rīta saulē šķita viegla un dzestra.

Abi apsēdās. Bet mirklī, kad Gijoms gribēja runāt un viņu izvaicāt, viņš izjuta pēkšņu mulsu un viņa izmocītā sirds strauji pukstēja, redzot Marī tik jaunu, pielūgsmes cienīgu, atrotītām piedurknēm sev blakus.

— Mūsu kāzu diena tuvojas, — viņš beidzot teica.

Kad viņa pēc šiem vārdiem viegli nobāla, varbūt pašai

neapzinoties, Gijoms juta sevī ledus saltumu. Vai viņas mute sāpīgi nesarāvās? Vai skumju ēna neaptumšoja viņas atklātās, skaidrās acis?

— Ak, mums taču vēl ir tik daudz laika.

Viņš atsāka klusā, glāsainā balsī.

— Protams, bet formalitātes jāsāk kārtot. Tas ir tas nepatīkamais, par ko es ļoti vēlos šodien ar jums runāt, lai vairs nebūtu pie tā jāatgriežas.

Klusi Gijoms stāstīja par visu, kas būtu darāms, viņš nenovērsa skatienu no Marī un vēroja viņas sejas izteiksmi, izjūtas, kādas varētu radīt šis tuvais notikums. Viņa bija apklususi, nekustīgu seju, rokas turēdama klēpī, nebija manāma ne mazākā nožēlas vai ciešanu radīta pazīme, bet viņa bija kā apmāta, viņa vienkārši paklausīja viņam.

— Mana mī[ā Marī, jūs klusējat... Vai jums varbūt kaut kas nepatīk?

— Man? Ak nē, nē!

— Jūs zināt, ka varat runāt atklāti. Mēs pagaidīsim vēl, ja jums ir kāds iemesls šo dienu vēl atlikt.

— Bet, mans draugs, man nav neviena tāda iemesla. Kāds iemesls lai man būtu? Es dodu jums neaprobežoti brīvu vaļu visu izkārtot pēc jūsu vēlēšanās.

Iestājās klusums. Marī bija godīgi skatījusies viņam sejā, bet vieglas trīsas noraustīja viņas muti, un šķita, neapzinātas skumjas uzplūda un pārlija pār viņas seju, kas bija gaiša un skaidra kā avota ūdens. Vai agrāk viņa nebūtu smējusies un dziedājusi, uzzinot par šīm tuvajām kāzu svinībām?

Tad Gijoms saņēma drosmi, bet viņa balss iedrebējās.

— Mana mīļā, A'larī, piedodiet man šo jautājumu... Vēl jūs varat ņemt atpakaļ man doto vārdu. Vai jūs esat noteikti pārliecināta, ka mani mīlat?

Viņa raudzījās Gijomā neviltotā izbrīnā, nesaprazdama, ko viņš grib.

— Ieskatieties savā sirdi un vaicājiet tai... Vai tas ir jūsu vecais draugs, kuru jūs mīlat, vai tas nav kāds cits?

— Es, es lai ieskatos savā sirdī, Gijom! Kāpēc jūs man to sakāt? Ko tad es esmu nodarījusi, kas dod jums tiesības ar mani tā runāt?

Marī trīcēja neliekuļotā sašutumā, bet viņas skaistās, vaļsirdībā mirdzošās acis raudzījās viņa acīs.

— Un tomēr, man jārunā līdz galam, — Gijoins ar pūlēm atsāka, — mūsu visu laime atkarīga no tā... Pavaicājiet savai sirdij, Marī. Jūs mīlat manu brāli, jūs mīlat Pjēru.

— Es mīlu Pjēru, jā, es mīlu!... Jā, jā, es viņu mīlu tāpat, kā es mīlu jūs visus, es viņu milti, jo viņš pieder pie mūsu ģimenes, viņš ir da|a no mūsu dzīves, daļa no mūsu prieka... Kad viņš ir šeit, es esmu laimīga, un, protams, es vēlētos, kaut viņš šeit būtu vienmēr. Arvien priecājos viņu redzēt, dzirdēt, pastaigāties kopā ar viņu. Nesen es biju ļoti apbēdināta, jo, šķita, viņu atkal sagrābj melnās skumjas... Tas taču dabiski, vai ne tā? Man liekas, esmu tikai izpildījusi jūsu gribu, un es nesaprotu, kā mana pieķeršanās Pjēram var ietekmēt mūsu apprecēšanos.

Sie vārdi, kuriem, pēc viņas domām, vajadzēja pārliecināt Gijomu, ar sāpīgu spilgtumu visu atklāja viņam, jo pārlieku aizrautīga bija degsme, ar kādu viņa sevi aizstāvēja pret domu, ka mīl jauno cilvēku.

— Nelaimīgā, nelaimīgā, jūs taču nododat sevi, pašai to negribot... Jā, tas ir skaidrs, jūs mani nemīlat, tas ir mans brālis, kuru jūs mīlat.

Gijoms bija satvēris Marī kailās rokas un spieda tās ar izmisuma pilnu maigumu, lai meitene dziļi ieskatītos savā sirdī. Bet viņa joprojām aizstāvējās, un mīlas traģiskā cīņa starp viņiem risa tālāk: viņš gribēja meiteni pārliecināt ar acīm redzamiem faktiem, bet Marī pretojās, spītīgi liegdamās atvērt acis. Veltīgi Gijoms izsekoja visu notikušo dienu pa dienai un paskaidroja, kas noticis viņas sirdī: sākumā apslēpta nepatika, tad ziņkāre, ko pamodināja šis īpatnais cilvēks, beidzot simpātijas, sirsnība, kad viņa redzēja, cik tas nelaimīgs un kā pamazām ar viņas — Marī palīdzību viņš atveseļojās no savām skumjām. Viņi abi bija jauni, un labā dabas māmuļa veica pārējo. Tomēr ar katru pierādījumu, ar katru jaunu pārliecību, ko viņš sniedza, Marī satraukums auga, viņa visa trīcēja, bet negribēja arī sev nekā taujāt!

— Nē, nē, es viņu nemīlu; ja es viņu mīlētu, man to vajadzētu zināt un es jums to teiktu; jūs pazīstat mani, es nespēju melot.

Kā varonīgs ķirurgs, kas paša miesā griež dzi|āk nekā citu, lai patiesība nāktu gaismā un lai visu glābiņš būtu drošs, tā arī Gijoms neatlaidās.

— Marī, es neesmu tas, kuru jūs mīlat. Pret mani jūs izjūtat vienīgi cieņu, pateicību, meitas mīlestību pret tēvu. Atcerieties savas jūtas toreiz, kad tika izlemtas mūsu kāzas! Tad jūs nemīlējāt nevienu un kā saprātīga meitene pieņēmāt manu bildinājumu, jo bijāt pārliecināta, ka es darīšu jūs laimīgu, un uzskatījāt šo laulību par pareizu un labu... tad atnāca mans brālis un, gluži dabiski, modās mīlestība. Pjēru, vienīgi Pjēru jūs mīlat ar īstu mīlu, ar tādu mīlu, kādu izjūt pret mīļāko, pret laulāto draugu.

Marī pretošanās izsika, un gaisma, kas ausa viņā pret pašas gribu, bija satriecoša, un tomēr viņa turpināja savu bezprātīgo liegšanos.

— Kādēļ jūs tik ļoti pretojaties, mans bērns? Es jums neizsaku ne mazāko pārmetumu. Es pats to gribēju — vecs nelga, kāds es esmu. Kam vajadzēja notikt, tas ir noticis, un, bez šaubām, tā ir labi... Es gribēju vienīgi uzzināt patiesību no jums, lai varētu lemt un rīkoties kā godīgs cilvēks.

Tagad Marī bija uzvarēta un asaras lija. Visā viņas būtnē bija tik smeldzošas sāpes, ka zem šīs jaunās patiesības nastas smaguma viņa jutās nomākta un salauzta.

— Ak, cik cietsirdīgs, nežēlīgs jūs esat, ka spiežat ar varu ielūkoties manas dvēseles dzīlēs. Zvēru jums vēlreiz, ka nezināju, ka mīlu Pjēru ar tādu mīlu, par kādu jūs stāstāt. Jūs vienīgais atvērāt manu sirdi un tur gruzdošo guntiņu uzpūtāt liesmā... Tā ir patiesība, es mīlu Pjēru, es tagad mīlu viņu tā, kā jūs sakāt. Jus to gribējāt, un nu inēs visi esam tik ļoti nelaimīgu

Viņa elsoja raudās un pēkšņā kauna sajūtā izrāva savas rokas no Gijoma rokām. Bet sārtumu viņas vaigos, šo pēkšņo, negribēto nosarkšanu, kas Marī tik ļoti dusmoja, viņš nemanīja. Tas bija tādēļ, ka viņas jaunavas gods bija tīrs, jo viņa nevarēja sev pārmest liekulību, vienīgi viņš pats bija meiteni atmodinājis mīlai. Mirkli caur asarām viņi uzlūkoja viens otru: viņa — tik stipra un vesela, platam krūtīm, ko cilāja sirds straujie puksti,

līdz pleciem kailām, daiļām rokām, kas spēja ari atbalstu sniegt; viņš — vēl tik vingrs ar kuplajiem, sirmajiem . matiem un melnajām ūsām, kas piešķīra viņa sejai tādu uzņēmīgu, jauneklīgu izteiksmi. Jā, viss bija beidzies: noticis nenovēršamais un pārvērtis viņu dzīvi.

Cēlā mierā Gijoms teica:

— Marī, jūs mani nemīlat, es jums atdodu atpakaļ ; jūsu vārdu.

Viņa atteicās ar tādu pašu cildenumu.

— Nekad to neņemšu atpakaļ no jums, jo es to devu no tīras sirds, ar patiesu prieku, un manī vienmēr vēl ; mīt tā pati mīla, tā pati ciena pret jums.

Viņš tomēr turpināja aizlauztā, bet jau stingrākā balsī: 5

— Jūs mīlat Pjēru, tas ir Pjērs, ar kuru jums jāsalau- ■ Iājas.

— Nē, es piederu jums, viena stunda nevar izārdīt to, ko saistījuši gadi... Vēlreiz es jums zvēru: ja Pjēru mīlu, tad šorīt es to vēl nezināju. Atstāsim visu tā, kā ir, nemociet mani vairs, tas būtu pārāk nežēlīgi.

Tad ar nevilšu kustību, kā sieviete, kas nodrebēdama, pēkšņi pārsteigta, sevi ierauga kailu, viņa nolaida piedurknes un vilka tās pār rokām, it kā vēlēdamās visu sevi paslēpt. Pēc tam viņa piecēlās un gāja projām, nepiebilstot vairs ne vārda.

Gijoms palika viens sēžam uz sola zaļajā dārza stūrītī pretim bezgalīgajai Parīzei, kuru rīta saules glāsai-nie stari vērta trīsuļojošā sapņu pilsētā, ko viegla dūmaka tina kā plīvurā. Smagums spieda Gijomu, un šķita, nekad viņš vairs nespēs atstāt šo solu. Kā vaļēja brūce viņa dvēselē sāpēja Marī vārdi, ka vēl šorīt viņa nav zinājusi, ka mīl Pjēru ar īstu mīlestību. Viņa nezināja to, un viņš pats bija uzstājis, lai viņa sevī saskata šo mīlu, viņš pats to bija dziļi iedēstījis viņas sirdī un ar šo atklāsmi vēl kāpinājis. Kādas sāpes, kādas ciešanas! Pašam būt šo sāpju vaininiekam, pašam iet bojā no tām! Tagad viņš bija nācis pie skaidrības, ka viņa jūtu dzīve beigusies, un visa viņa nelaimīgā, glāstus alkstošā būtne asiņoja un pagura. Bet šai sabrukumā, šai izmisumā, kur viņš izjuta savu vecumu un atsacīšanās nepieciešamību, bija arī rūgts prieks, ka viņš taču bija atklājis patiesību. Tas bija skarbs, vienīgi varoņa dvēselei piemērots mierinājums, bet viņš tomēr rada tajā sūru veldzi, it kā diženu gandarījumu. Tagad Gijomam bija palikusi tikai viena doma par savu sapni, un šī doma pamazām nostiprinājās viņā ar neparastu spēku. Tagad vi-ņam bija jāsaprecina abi bērni, tas bija viņa pienākums, vienīgā saprātība, vienīgais taisnīgums, pat vienīgā īstā laime visai mājai. Kad viņa sirds atkal sašutusi strauji protestēja un sāpēs kliedza, viņš spieda savas stiprās rokas pie krūtīm un apklusināja to.

Otrajā dienā pēdējā Gijoma izskaidrošanās ar Pjēru nenorisa vairs šaurajā dārziņā, bet lielajā darbnīcā. Ari šeit pletās Parīzes plašais apvārsnis viņu priekšā, kā cilvēku cilts savā darbā, kā milzīgs trauks, kurā rūga nākotnes vīns. Gijoms bija visu tā izkārtojis, lai būtu viens ar brāli, un tūlīt, tiklīdz tas ienāca, viņš uzsāka sarunu tieši — bez jebkāda ievada, kā to bija darījis ar Marī.

— Pjēr, vai tev nav nekas, ko man sacīt? Kāpēc tu man neuzticies?

Pjērs tūlīt saprata un nodrebēja, neatrazdams vārdus, viņš sevi nodeva ar apjukumu un mulso, lūdzošo izteiksmi sejā.

— Tu mīli Marī, kāpēc tu nenāci atklāti pie manis un neatzinies šai mīlā?

Tad Pjērs atkal atguvās un vētraini aizstāvējās.

— Es mīlu, Marī, tā ir patiesība, es skaidri izjutu, ka nespēšu to noslēpt, ka tu to pats manīsi... Bet man nebija vajadzības tev to pateikt, es biju drošs par sevi un nešaubījos, ka aiziešu no jums ātrāk, nekā pār manām lūpām izskanēs kaut vārds par šo mīlestību. Es cietu viens... Ak, tu nevari nojaust kas tās par mokām, un tr cietsirdīgi no tevis ar mani runāt par to, jo tagad man noteikti jādodas projām... Jau vairākas reizes biju to izlēmis. Ja es atkal nācu šurp, tad tas notika aiz vājuma, bez šaubām, bet arī aiz pieķeršanās jums visiem. Un vai tad mans tuvums jums traucēja? Marī nedraudēja nekādas briesmas. Viņa nemīl mani.

Noteiktā balsī Gijoms atbildēja:

— Marī tevi mīl... Viņa man atzinās vakar, viņai bija jāapliecina, ka mīl tevi.

Dziļi satraukts, Pjērs viņu satvēra aiz pleciem un ieskatījās acīs.

— Ak, brāli, brāli, ko tu runā? Kādēļ tu saki to, kas nesīs briesmīgu nelaimi mums visiem?... Sī mīla, kas bija mans sapnis, mūžam neīstenojams sapnis, tā man darītu vairāk sāpju nekā prieka, jo es negribu, ka tu ciet... Marī pieder tev. Viņa man ir svēta kā māsa. Ja tas ir vienīgi mans neprāts, kas var jūs šķirt, tas pāries, es spēšu to uzvarēt.

-c- -JŽMfc'-Ž.. .... . 1 . .

— Marī mīl tevi, — atkārtoja Gijoms ar maigu, spīta pilnu izteiksmi. — Es tev neko nepārmetu, cs ļoti labi zinu, ka tu esi cīnījies, ka tu nenodosi sevi ne ar vienu vārdu, ne skatienu, viņa pati vakar vēl nezināja, ka tevi mīl, un man vajadzēja viņai atvērt acis. Ko tad tu gribi? Es vienkārši konstatēju faktu — viņa tevi mīl.

Pjērs atkal nodrebēja un sažņaudza rokas bailēs un jūsmā, it kā no debesīm kristu sen ilgotais, dievišķais brīnums, kas iznīcinās viņu.

— Labi, tad visam ir beigas... Apskauj mani, brāli, es aizeju.

— Tu aizej? Kādēj?... Tu paliksi ar mums. Nekas nav vienkāršāk, tu mīli Marī, un viņa mīl tevi. Es atdodu tev viņu.

Skaļš vaids izlauzās Pjēram, un aizrautībā, kur jaucās bezprāta līksme un baismas, viņš mulsi pacēla rokas.

— Tu man atdod Māri, tu, brāli, kurš gaida viņu mēnešiem, kurš dievina viņu!... Ak, nē, nē, tas mani nomāks pārlieku, tas mani šausminās, redzi tas ir tāpat, it kā tu dotu man savu sirdi, no krūtīm izrautu, asiņojošu sirdi... Nē, nē! Es negribu tavu upuri.

— Bet saproti, Marī izjūt pret mani vienīgi pateicību un sirsnību, tevi viņa mīl ar īstu, kvēlu mīlestību, vai tad tu gribi, lai es izmantoju Marī neapzināto solījumu un uzspiežu viņai laulību, kurā viņa nekad man nepiederēs pilnīgi?... Turklāt es taču maldos, jo nevis es tev viņu dodu, viņa pati tev devusi sevi, un es uzskatu, ka man nav tiesības šo dāvanu liegt.

— Nē, nē, nekad es to nepieņemšu, nekad tev nesagādāšu tādas ciešanas... Brāli, apskauj mani, es aizeju!

Tad Gijoms Pjēru satvēra un piespieda apsēsties sev blakus uz vecā dīvāna, kas atradās stūrī pie lielā loga. Viņš brāli norāja un beidzot sadusmojās un runāja ar labsirdīgu, sāpīgu smaidu uz lūpām.

— Klausies, mēs taču nesāksim kauties, tu taču nespiedīsi mani, lai tevi piesienu?... Pie velna, es pilnīgi apzinos, ko daru! Es visu pārdomāju, iekams runāju ar tevi. Bez šaubām, nevaru teikt, ka man sirdī ir prieks. Ak, vispirms man šķita, ka nomiršu no bēdām, un es vēlējos, kaut tu būtu dziļi zem zemes. Bet tad — man taču vajadzēja nākt pie saprāta, un es aptvēru, ka viss tomēr izkārtosies un tā būs vislabāk, ka tam dabiski tā jābūt.

Pjērs, kuram vairs nebija spēka pretoties, sāka rūgti raudāt, seju rokām aizsedzis.

— Brāli, mīļo brāli, nesāpini sevi manis un arī sevis dēļ... Atceries laimīgās dienas, kuras aizvadījām abi kopā tavā mazajā namā Ncijī, kur beidzot atradām viens otru? Atkal pamodās senais maigums un stundas aizritēja, mums sēdot roku rokā, gremdējoties atmiņās un mīlot vienam otru... Un kādu šausminošu atklājumu tu man uzticēji kādu vakaru; tavu neticību, tavas ciešanas, tukšumu un nīcību, kurā tu slīgi! Tad man bija tikai vienas ilgas tevi izdziedināt, es devu tev padomu strādāt, mīlēt dzīvi, ticēt lai, es biju pārliecināts, ka vienīgi dzīve pati dos tev mieru un darīs tevi veselu... Tādēļ ari vēlāk es tevi atvedu šurp, lai tu būtu starp mums. Tu cīnījies, tu negribēji vairs atgriezties šeit, tas biju es, kas tevi aizturēja. Un, kad tu atguvi dzīvesprieku, kad tu kļuvi īsts vīrietis un darba darītājs, es biju tik laimīgs! Es būtu atdevis savu dzīvību, lai dziedināšana kļūtu pilnīga... Jā, tagad tā ir notikusi, esmu tev atdevis visu, kas man bija, jo Marī tev ir vajadzīga, viņa vienīgā tevi glābs.

Redzot, ka Pjērs vēl grib iebilst, Gijoms sacīja;

— Nenoliedz to. Tā ir patiesība, un, ja Marī neturpinās manu iesākto darbu, tad veltīgs ir viss, ko esmu darījis: tu atslīgsi savā nelaimē, savā visa noliegšanā, savas izpostītās dzīves mokās. Marī tev ir nepieciešama. Vai tu domā, ka es varētu tevi vairs nemīlēt, ka es, kurš tik kvēli vēlējos atgriezt tevi dzīvē, pēkšņi nevēlētos dāvāt tev mīlestības elpu, dzīvu dvēseli, kas izveidos no tevis cilvēku? Es mīlu jūs abus pietiekoši sirsnīgi, lai piekristu jūsu mīlai. Savu mīlu ziedot, mīļo brāli, arī ir mīla... Un tad, es atkārtoju tev, labā dabas māmuļa pati zina, ko viņa dara. Instinkts ir nekļūdīgs, jo tas pievēršas vienmēr visam derīgajam un patiesajam. Es būtu nožēlojams laulāts draugs — labāk, ja es, vecs zinātnieks, turos pie sava darba. Pie tevis, jauna vīra, viņai būs nākotne, bērni, auglīga un laimīga dzīve.

Pjēram pārskrēja tirpas, atkal viņu sagrāba bailes par savu nespēku, kas to vienmēr bija mākušas. Vai viņi priestera kārta to nebija izsvītrojusi no dzīvo vīru sarakstiem? Vai viņš nebija zaudējis visu vīrišķību ilgajos šķīstības gados?

— Auglīga un laimīga dzīve, — viņš tikko dzirdami atkārtoja, — vai esmu vairs tās cienīgs, vai es vēl būšu spējīgs tādai dzīvei?... Ak, ja tu zinātu, kādu apjukumu un kādas ciešanas manī rada doma, ka neesmu šīs dievināmās būtnes vērts, ka nepelnu vairs šo karalisko dāvanu, kuru tu man sniedz ar glāstošu roku! Tu esi labāks par mani, tev ir cēlāka sirds un stingrāks prāts, īstenībā tu vari būt arī jaunākais un spēcīgākais laulātais draugs... Vēl ir laiks, brāli, neatdod man viņu, glabā to sev, jo viņa ar tevi var būt laimīgāka, jums būs bērni, un tava mīla būs liela un cildena... Pārdomā, esmu šaubu nomocīts. Galvenokārt jādomā par viņas laimi. Lai viņa pieder tam, kas spēj viņai šo laimi sniegt.

Neizsakāms satraukums bija pārņēmis abus vīriešus. Dzirdot šos aizlauztā balsī teiktos vārdus no mīloša cilvēka, kas trīcēja šaubās, vai ir pietiekoši stiprs, arī Gi-joma stingrā griba mirkli sagrīļojās. Smeldzoši iesāpējās sirds un izlauzās izmisuma pilna nožēla, viņš murmināja:

— Ak, Marī, kuru es tā mīlu, Marī, kuru es būtu darījis tik laimīgu!

Dziļi saviļņots, Pjērs uzlēca kājās un iesaucās:

— Redzi nu pats, ka tu viņu pielūdz vēl arvien un nevari atteikties no viņas... Laid mani projām, ļauj man pazust!

Bet Gijoms jau bija viņu apskāvis un vilka pie sevis ar visu brāļa mīlestības degsmi, kuru vēl kvēlāku vērta atsacīšanās.

— Palieci... Tas nebiju es, kas to teica, tas bija tas otrs manī, kam jāmirst, kas ir jau miris. Zvēru tev pie mūsu mātes, pie mūsu tēva piemiņas, ka mans upuris ir jau nests, un jūs abi man vairs neeksistēsiet, ja negribēsiet būt man pateicīgi par savu laimi.

Abi vīrieši, asarām ritot, apskāva viens otru un palika viens otra skavās. Jau agrāk viņi bija reizēm apskāvušies, bet nekad viņi nebija jutuši lādu dvēseļu vienotību. Vecākais brālis atdeva jaunākajam daļu savas dzīves, jaunākais deva viņam to atpakaļ, dāvādams no sevis visu tīro, visu aizrautīgo un liego savā sirdī. Šis mirklis viņiem šķita bezgalīgs un burvīgs. Viss cilvēces posts un sāpes bija izgaisuši, bija palikusi vienīgi viņu kvēlā mīla, no kuras dzima mūžīgā mīla, kā no saules dzimst gaisma. Šis mirklis apbalvoja tos par visām pagātnē jau lietajām asarām un arī tām, kas vēl būs jālej, bet pie apvāršņa plašās Parīzes grandās kā milzīgā traukā rūga nezināmā nākotne.

šai brīdi ienāca Marī. Viss norisa ļoti vienkārši. Gi-joms atbrīvojās no brāļa skavām, pieveda tam Marī un lika tiem abiem sadoties rokās. Sākumā Marī noraidoši pamāja un savā godīgumā nelokāmi atteicās ņemt vārdu atpakaļ. Bet ko lai saka šiem diviem vīriešiem, kuriem asaras ritēja pār vaigiem, kurus tā atrada vienu otra skavās, sirsnīgā brāļu mīlestībā vienotus? Vai šīs asaras, šīs skavas neuzvarēja visus parastos pamatojumus, visus iebildumus, kas viņai bija sagatavoti? Pat kautrība zuda, viņai šķita, ka sen jau viņi abi ar Pjē.ru ir skaidrībā, ka viņi vienprātīgi izlēmuši pieņemt šo mīlestības dāvanu, ko viņiem tik varonīgi sniedza Gijoms. Pār viņiem dvesa diženuma elpa, un nekas nelikās vienkāršāks kā šī neparastā aina. Marī stāvēja klusēdama, viņai nebija drosmes atbildēt, viņa raudzījās vienā un otrā savām lielajām, maigajām acīm, kurās arī sariesās asaras.

Gijoms, it kā iedvesmas varā, metās pie mazajām kāpnēm, kas veda uz augšējā stāva istabām.

— Dižmāmiņ, dižmāmiņ, nāciet, nāciet ātri, jūs mums esat vajadzīga.

Kad viņa nonāca pie tiem savā melnajā kleitā slaida un bāla, ar lepno visu godātas gudrās karalienes-mātes seju, Gijoms turpināja:

— Sakiet taču mūsu abiem bērniem, ka viņi neko labāku nevar uzsākt kā salaulāties. Pasakiet viņiem, ka mēs par to esam runājuši, mēs abi, jūs un es, un ka tās bija jūsu domas, jūsu griba.

Mierīgi viņa piekrita, mazliet noliecot galvu:

— Tā ir patiesība. Tas būs daudz saprātīgāk.

Tad Marī metās dižmāmiņas rokās. Tagad viņa piekrita, paļaudamās augstākiem spēkiem, pašas dabas varai, kas vērta citādu viņas dzīvi. Gijoms uzstāja, lai tūlīt izlemtu kāzu dienu un lai augšējā stāvā, cik ātri vien iespējams, iekārtotu dzīvokli jaunlaulātiem. Kad Pjērs tam pievērsa vēl pēdējo nemiera pilno skatienu un izteicās par aizceļošanu, jo bijās, ka rēta brāļa sirdī vēl nav aizdzijusi un viņu tuvumā tas cietīs, Gijoms iesaucās:

— Nē, nē, es paturēšu jūs pie sevis! Ja es jūs saprecinu, tad gribu, lai jūs abi būtu pie manis... Nerūpējieties par mani. Man ir tik daudz darba! Es strādāšu.

Vakarā, kad Tomā un Fransuā uzzināja šo vēsti, viņi nebija visai pārsteigti. Viņi, bez šaubām, bija paredzējuši šo atrisinājumu. Brīdī, kad tēvs ar parasto nopiel-nību viņiem paziņoja pieņemto lēmumu, viņi vienīgi piekrītoši nolieca galvu, nebilzdami ne vārda. Bet Antuāns, kurā trīsēja ilgas pēc mīlas, satraukts un šaubu pilns uzlūkoja tēvu, kuram bija tik daudz drosmes izraut no krūtīm savu sirdi. Vai tiešām šis upuris nenesīs tam nāvi? Jauneklis aizrautīgi apskāva tēvu, un viņa brāli, savukārt saviļņoti, skūpstīja to no visas sirds. So triju lielo dēlu mīlestības glāsts izraisīja Gijoma lūpās apgarotu smaidu un acis vērta mitras. Pēc uzvaras, ko viņš bija guvis pār savām drausmīgajām ciešanām, nekas nespēja sniegt viņam brīnišķīgāku veldzi.

Sai vakarā Gijomu tomēr gaidīja jauns satraukums. Kad jau tuvojās saulriets un viņš bija apsēdies pie lielā galda loga priekšā, lai vēl pārbaudītu un kārtotu mapes ar sava izgudrojuma rasējumiem, viņš pārsteigts ieraudzīja ienākam veco skolotāju un draugu Berleruā. Slavenais ķīmiķis mēdza viņu šad un tad apciemot, Gijoms prata novērtēt šo godu, ko viņam parādīja septiņdesmit gadus vecais, ar tituliem, pienākumiem un ordeņlentēm apkrautais sirmgalvis. Vēl jo vairāk novērtēja fo, ka šis atzītais zinātnieks, Zinātņu akadēmijas loceklis neslēpa savu drosmi, kad riskēja ierasties pie dekiasēta, sabiedrības atstumta pilsoņa, kāds bija Gijoms. Šoreiz viņš tūlīt uzminēja, ka Berteruā šurp atvedusi ziņkāre, un apmulsis neuzdrošinājās visu papīru klāstu novākt no galda.

— Nebaidieties, — jautri uzsāka Berteruā, kurš pretēji savam nevīžīgajam, mazliet skarbajam izskatam bija tomēr Joti smalkjūtīgs, — es nenāku zagt jūsu noslēpumus... Atstājiet to visu, apsolu jums, ka neko nelasīšu.

Vaļsirdīgi Berteruā sāka runāt par sprāgstvielām, kuras arī viņš joprojām aizrautīgi pētīja. Viņš bija izdarījis dažus jaunus atklājumus, kurus neslēpa. It kā nejauši viņš pat pieminēja atsauksmi, kuru no viņa bija pieprasījuši Saivā prāvā. Berteruā sapnis bija atrast visai iedarbīgu sprāgstvielu, lai tad to lietotu praktiskām vajadzībām kā vienkāršu, cilvēkam paklausīgu spēku. Smaidīdams viņš ar īpašu nodomu teica:

— Es nezinu, kur šis neprātis ņērr's sava pulvera sastāvu. Bet, ja jūs kādu dienu to airadīsiet, šo formulu, tad varat būt pārliecināts, ka tam būs spīdoša nākotne, izmantojot sprāgstvielu kā dzinējspēku.

Tad viņš pēkšņi piebilda:

— Jā, šo Saivā sodīs parīt agri no rīta. Man ir draugs Tieslietu ministrijā, kas man to pateica.

Gijoms visu laiku bija klausījies Berteruā ar mazliet neuzticības pilnu ziņkāri. Ziņa par Saivā sodīšanu pēkšņi izraisīja viņā dusmas un sašutumu. Kopš dažām dienām viņš jau zināja, ka šis nāvessods ir nenovēršams, lai gan no visām pusēm plūda nokavējušies līdzjūtības apliecinājumi notiesātajam.

— Tā būs slepkavība, — Gijoms strauji iesaucās.

Berteruā viegli un iecietīgi pamāja.

— Bet kā jūs domājat? Mums ir sabiedrība, un tā aizstāvas, kad tai uzbrūk... Un tad, tiešām gan, šie anarhisti ir pārlieku lieli muļķi, jo iedomājas, ka pārvērtīs pasauli ar savām petardēm. Jūs zināt manas domas: vienīgi zinātne ir patiesi revolucionāra un vienīgi tā ir spējīga pārveidot pasauli, vienīgi zinātne nodibinās ne vien patiesību, bet arī taisnību, ja taisnība vispār ir iespējama zemes virsū... Lūk, tāpēc, mans draugs, esmu tik pacietīgs un mierīgs.

Atkal Gijoms redzēja šo dīvaino revolucionāru atsedzam savu slēptāko būtību; Berteruā bija pārliecināts, ka savā klusajā laboratorijā strādā, lai tiktu sagrauta vecā, pretīgā pastāvošā iekārta ar visu tās dievu, dogmām un likumiem, bet viņš tik ļoti alka miera, tik ļoti nicināja liekus asumus, ka neiejaucās skaļos notikumos un deva priekšroku klusai dzīvītei, saņemot savu renti un atalgojumus, pieskaņojoties valdībai, lai tā būtu kāda būdama, mierīgi gaidot un gatavojot nākotnes piedzimšanu.

Ar mājienu Berteruā norādīja uz Parīzi, pār kuru uzvaroši mirdzēja rietošās saules stari, un atsāka:

— Vai jūs dzirdat šīs grandas?... Tie esam mēs, kas neļaujam izplēnēt liesmai, un vienmēr paliekam jaunu kurināmo zem verdošā katla. Nevienu stundu zinātne nepārtrauc savu darbu un rada jaunu Parīzi, un cerēsim, ka no tās dzims nākotne... Viss pārējais nav nekas.

Gijoms neklausījās vairs Berteruā vārdos, viņš domāja par Saivā, domāja par briesmīgo ieroci, ko bija izgudrojis un kas drīz sāks graut pilsētas. Jauna doma iznira un auga viņā. Viņš nupat bija atsējis pēdējo saiti, kas viņu kavēja darbā, laimi, ko viņš spēja dot apkārtējiem, bija devis. Ak, tagad atgūt atkal drosmi, būt valdniekam pār sevi, lai, upurējot savu sirdi, lepnā priekā apzinātos, ka viņš ir brīvs, un, ja būs vajadzīgs, varēs pat ziedot savu dzīvību!

PIEKTĀ GRAMATA 1

Gijoms gribēja būt klāt pie Saivā sodīšanas, un satrauktais Pjērs, kurš nebija spējis brāli atrunāt, liktenīgās dienas priekšvakarā palika Moņmartrā, lai dotos brālim līdzi. Agrāk, kad Pjērs bija pavadījis abatu Rožu viņa labdarības apmeklējumos Saronnas kvartālā, viņš bija ievērojis, ka no kādas mājas Merlēna ielas stūrī, kur dzīvoja pazīstamais deputāts Mēžs, bija redzama giljotīna. Tāpēc viņš arī piesolījās Gijomam būt par pavadoni. Sodīšanai bija jānotiek noteiktajā dienā, vienā no pirmajiem, gaišajiem maija rītiem pulksten puspiecos; abi brāļi šonakt nemaz negāja gulēt, bet sēdēja snauduļodami turpat plašajā darbnīcā. Pulksten divos viņi devās ceļā.

Nakts bija brīnumjauka, klusa un gaiša, pie plašajām, skaidrajām debesīm spīdēja pilns mēness kā sudraba gaismeklis bezgalībā, liedams savu kluso, sapņaino spulgu pār aizmigušo Parīzi, kas likās gaistam neaptveramās tālēs. Šķita, ka acu priekšā plešas miegā ieslīgusi apburta pilsēta, noguruma pārvarēta, no kuras nepacēlās ne visklusākā vēsmas šalka. To bija applūdinājis maiga miera ezers, aijādams līdz saules lēktam, iemidzinādams visas darba dimas un ciešanu vaidus, bet tālā priekšpilsētā valdīja rosme: tur saveda kārtībā giljotīnu, lai sodītu ar nāvi kādu cilvēku.

Scntclctēra ielā Pjērs un Gijoms apstājās, lai noraudzītos aizmirstībā grimušajā, vieglā dūmakā trīsošajā Parīzē, pār kuru lija teiksmains mirdzums. Pagriezdamies viņi ieraudzīja mēnessgaismā Svētās Sirds baziliku, kas jau pacēlās kā milzīgs masīvs, lai gan vēl nebija vainagota ar kupolu. Tā šķita izaugusi vēl dižāka skaidrajā, baltajā zaigā, kurā krasi izcēlās tās kontūras, alda-loties no lielajām, melnajām ēnām. Zem bālajām, naksnīgajām debesīm tā stāvēja kā brīnumains zieds, lepna, varena un izaicinoša. Nekad vēl Gijomam bazilika nebija likusies tik pārmērīgi liela, un nekad vēl tā nebija valdījusi pār Parīzi, pat pār guļošu, ar tādu spīta piinu, iznīcinošu varu.

Noskaņa, kādā pašlaik atradās Gijoms, šī izjūta bija tik stipra un satraucoša, ka viņš nesavaldīgi, skaļi iesaucās:

— Jā, viņi tai izvēlējušies labu vietu, un kāds stulbums, ka to viņiem atļāva!... Nav taču vairs lielākas nejēdzības, pār Parīzi valda šis aplamību slavināšanai celtais elku pielūdzēju templis! Pēc tik liela darba, tik daudz zinātnes un cīņu gadsimtiem tā ir nekaunība, pliķis saprātam! Un tieši iepretim pilsētai — uzcelta mūsu dižās Parīzes augstienē, vienīgajā pilsētā pasaulē, kuru nekādā ziņā nedrīkstēja apgānīt ar šo kauna traipu!... Lurdā, Romā — tas vēl ir saprotams. Bet Parīzē, šajā dziļi uzartajā prāta tīrumā, kur dīgst nākotnes asni! Tas ir kara pieteikums, tā ir nekaunīga atzīšanās savās cerībās uzvarēt!

Parasti Gijoms izturējās visai iecietīgi pret reliģijām, kā jau izglītots cilvēks, kuratn tās nenozīmē neko vairāk kā vienīgi zināmas sabiedriskas parādības. Viņš atzina pat katoļu leģendu diženumu un daiļumu. Bet izdaudzinātā Marijas Alakokas vīzija, kas ierosināja Svētās Sirds bazilikas celšanu, viņu kaitināja, izraisīdama ko līdzīgu fiziskam riebumam. Cik nepatīkami bija uzlūkot atvērtās, asiņainās Jēzus krūtis ar milzīgo sirdi, kuru šī svētā redzējusi pukstam brūces dziļumā, kur Jēzus bija ielicis otru sirdi, mazo sievietes sirdi, lai to, mīlestības piesātinātu, kvēli degošu, atdotu atpakaļ. Kāds zemisks, pretīgs materiālisms, kāda kautuve ar zarnām, muskuļiem un asinīm! Visvairāk viņu satrauca šo nejēdzību attēlojošā gravīra, kas atgādināja naivu, spilgti zilā, dzeltenā un sarkanā krāsā uztrieptu attēlu no anatomijas grāmatas un bija redzama pie katrām veikala durvīm, kur pārdeva svētlietiņas.

Pjērs klusēja un arī raudzījās mēnessgaismā uz balto baziliku, kas pacēlās no tumsas kā milzīgs, fantastisks cietoksnis, kura uzdevums ir sagraut un iekarot pie kājām snaudošo pilsētu. Viņš bija cietis šai cietoksnī, kad pēdējā laikā noturēja tur mises un cīnījās neticīga priestera mokās. Un arī viņš izteica vārdos sen viņu mokošu satraucošu domu.

— Jāl Tas ir tautas svinīgais solījums, jā gan, tautas solījums strādāt, tiekties pēc veselības, spēka, censties panākt augšupeju!... Bet pēc viņu domām tas nebūt tā nav. Ja Francija ciešot neveiksmi, tad tāpēc, ka tā pelnījusi sodu. Tā esot nogrēkojusies, un šodien tai jāizpērk sava vaina. Par ko? Par revolūciju, par veselu gadsimtu, kad brīvi varēja veikt pētījumus un attīstīt zinātni, par sava saprāta attīstību, par ierosmi un brīvības idejām, kas izplatās visās pasaules malās... Tur slēpjoties tās vaina, un, lai mēs izpirktu šo grēku, mūsu lielo darbu, visas iegūtās patiesības un paplašinātās zināšanas un mums jau tuvā taisnīguma radīšanu, viņi uzcēluši šo milzīgo robežstabu, ko Parīze var redzēt no visām pusēm, bet ko tā tomēr nevarēs uzlūkot, nejuzdamas nesaprasta un aizskarta savā darba tieksmē un savas slavas spožumā.

Ar plašu mājienu viņš norādīja uz mēness zaigā gluži kā sudrabotu sagšu apņēmušo, dusošo Parīzi un devās tālāk, brālis sekoja, un klusēdami abi kāpa lejup pa kalna nogāzēm pretim tumšajām, vēl tukšajām ielām.

Līdz bulvāru ārējam lokam viņi nesastapa nevienu dzīvu dvēseli. Bet tālāk, nomalēs, dzīve neapstājās nevienu stundu, vīna pārdotavas, kafēšanlāni, balles zāles bija tikko aizvēruši savas durvis, un uz ielas izmestā netiklība un posts turpināja iesāktās nakts gaitas. Tur atradās visi tie, kam trūka pajumtes, lētas prostitūtas, kas meklēja nožēlojamu guļvietu, klaidoņi, kas pārgulēja uz soliem, zagļi, kas meklēja izdevīgu gadījumu. Nakts tumsas aizsegā visas Parīzes padibeņu duļķes uzpeldēja virspusē un līdz ar tām arī visas ciešanas. Tukšās ielas tagad piederēja badacietējiem, kas bija bez maizes, bez patvēruma, kuriem gaišā dienā vairs nebija vietas uz ielām, tas bija ņudzošs, izmisis pūlis, kas parādījās vienīgi naktīs. Kādi briesmīgi trūkuma spoki, kādi sāpju un šausmu rēgi, kādi tāli nāves vaidi kāpa augšup no Parīzes šai rītā, kura ausmā kādam cilvēkam nocirtis galvu — vienam no viņiem līdzīgajiem, ciešanu nomāktam nabaga cilvēkam!

Kad brāļi gāja lejup pa Mocekļu ielu, Gijoms ieraudzīja uz kāda sola guļam sirmgalvi, kura kailās kājas rēgojās laukā no netīrām, saplēstām kurpēm; klusēdams viņš pamāja Pjēram. Dažus soļus tālāk Pjērs ar tādu pašu žestu norādīja brālim uz kādu durvju sliekšņa kaktiņā sakņupušu skrandainu meiteni, kas aizmigusi gulēja vaļēju muti. Viņiem nevajadzēja skaļi izteikt, kāda līdzjūtība un kādas dusmas žņaudza viņu sirdis. Brīdi pa brīdim lēnām pagāja garām policisti, kuri, staigādami divatā un sapurinādami šos nelaimīgos, lika tiem piecelties un iet tālāk. Gadījumos, kad tie uzdūrās aizdomīgiem vai nepaklausīgiem, viņi tos aizveda līdz sargpostenim. So dzīves pabērnu postam tad pievienojās viņu atriebības alkas un cietumu inde, kas bieži no vienkārša klaidoņa izveidoja zagli un slepkavu.

Mocek|u ielā un Monmartras priekšpilsētas ielā šī nakts sabiedrības aina mainījās, un abi brā|i tagad saslapa vienīgi novēlojušos staiguļus, sievietes, kas slīdēja gar ēku sienām, un vīriešus un meičas, kas cils citu piekāva. Tālāk, uz lielajiem bulvāriem, bija redzami ļaudis, kas nāca no klubiem, kungi bālām sejām aizdedzināja resnus cigārus, stāvēdami uz sliekšņa lielajos, melnajos namos, kur viena stāva visa logu rinda mirdzēja gaišās ugunīs. Daiļa dāma krāšņā tērpā, balles mantijā ietinusies, lēnām aiz-soļoja garām kopā ar draudzeni. Gluži bezrūpīgi braukāja arī vēl daži fiakri, citi turpretim jau stundām nekustīgi stāvēja kā nedzīvi, un kučieri un zirgi snauda. Un tikpat pakāpeniski, kā viņi šķērsoja vienu bulvāri pēc otra — Bonnuvela bulvāri pēc Puasonjēras bulvāra un citiem mazākiem, aiziedami pa Sendenī bulvāri, Scn-martēna bulvāri līdz pat Republikas laukumam —, tikpat pakāpeniski atsākās atkal nabadzība un ciešanas; viņi redzēja atkal novārtā atstātos un izsalkušos, redzēja cilvēces padibenes, kas bija izmestas naktī uz ielas; šur tur jau parādījās ielu slaucītāju armija, lai novāktu vakarējos mēslus un lai Parīzei rītausmā, kad tā sevi ieraudzīs pieklājīgā tērpā, nebūtu jānosarkst par netīrumu kaudzēm un šausmām, kas bijā sakrājušās vienā naktī.

Šķērsojot Voltēra bulvāri un tuvojoties Roketas un Sa-ronnas kvartāliem, abi brāļi izjuta, ka tie iegriežas atkal darba cilvēku vidē, kur bieži trūkst maizes un dzīve nes sāpes. Pjērs šeit jutās kā mājās, jo starp garajām, biezi apdzīvotajām ielām neatradās neviena, kuru viņš nebūtu simtiem reižu izstaigājis kopā ar labo abatu Rožu, apmeklējot izmisušos, nesot tiem dāvanas un pievācot nabaga paklīdušos bērnus no ielas dubļiem. Pjēra atmiņā kā baiga parādība atausa visas drāmas, kurās viņš bija noskatījies, visas gaudas, asaras un asinis, tēvi, mātes un bērni, kas šeit mira bariem, pamesli trūkumā un netīrumos, šeit bija tā sabiedrības pekle, kurā viņš bija apracis savu pēdējo cerību un no kuras, raudās elsodams, pats bēdzis, jo bija pārliecināts, ka labdarība ir veltīga un lieka, ka tā ir vienkārša izklaidēšanās bagātiem ļaudīm. Tagad, agrajā rīta stundā, redzot šo tāpat kā toreiz gaidās trīsošo, skumjo, nomākto un mūžīgam postam nolemto pilsētas kvartālu, šī izjūta, šoreiz neizsakāmi asa, atkal pārņēma Pjēru. Vai tad vecais vīrs, kuru abats Rozs vienu vakaru atgrieza dzīvei, nebija jau nākamajā dienā nomiris no bada savā būdā? Un mazā meitenīte, kuru viņš pats uz savām rokām atnesa pēc viņas vecāku nāves, vai tad viņš nebija to vēlāk saticis, jau izaugušu, vārtāmies uz ietves un gaudojam zem nikna mīļākā dūres? Viņu bija leģioniem — šo nelaimīgo, kurus nebija iespējams glābt, šo cilvēku, kuri vienmēr piedzima postam, tāpat kā piedzimst kropļi, un visi viņi aiziet bojā cilvēku netaisnības jūrā, okeānā, kurš jau gadsimtiem paliek, kāds bijis, kuru velti cenšas izsmelt, bet tas kļūst arvien plašāks. Kāds smags klusums, kāda melna tumsa valdīja šajās strādnieku kvartāla ielās, kur pat snauda šķita nāves uzticīgais biedrs! Bads lodā šeit visapkārt, nelaime skaļi gaužas, spokaini, neskaidri murgu tēli paslīd garām un pazūd nakts tumsā.

Jo tuvāk Gijoms ar Pjēru nonāca soda vietai, jo biežāk viņi iejuka tumšās cilvēku kopās, liels pūlis ziņkāru, apjukušu ļaužu bija ceļā uz giljotīnu. Ļaudis plūda no visas Parīzes, it kā tos dzītu rupjš, zvērisks satraukums un alkas ieraudzīt nāvi un asinis. Lai gan bija dzirdama pūļa soļu dobjā dunoņa, nabadzīgās ielas palika tumšas, nevienā māju fasādes logā neuzdegās uguntiņa, pat nebija dzirdams, kā elpo noguruma māktie darba cilvēki, kuri vēlāk rīta mijkrēslī celsies augšā no savām nabadzīgajām guļvietām.

Nonākot Voltēra laukumā un ieraugot lielo pūli, kas tur jau drūzmējās, Pjērs saprata, ka viņiem nebūs iespējams nokļūt Roketas ielā. Un droši vien šī iela būs nosprostota. Tad Pjēram ienāca prātā doma doties tālāk apkārtceļā līdz Folī-Reņo ielai, kas nogriezās aiz cietuma, un no turienes nokļūt Merlēna ielas stūrī.

Tiešām — šeit valdīja vienīgi klusums un tumsa. Milzīgais cietuma masīvs ar kailajām, mēnesnīcas apgaismotajām sienām bija kā salta, kopš gadsimtiem jau šeit guļoša akmeņu grēda. Ielas galā viņi iekļuva atkal cilvēku mudžeklī, blīvajā, nemitīgi pieaugošajā ļaužu plūsmā, kurā varēja izšķirt tikai blāvos seju plankumus. Ar lielām pūlēm viņi sasniedza namu Merlēna ielas stūrī, kur dzīvoja Mežs. Taču tajā dzīvokli, kuru aizņēma sociālistu deputāts ceturtā stāvā, žalūzijas bija cieši noslēgtas, bet visu citu plaši atvērto logu ietvaros redzēja kustamies galvas. Lejā vīna tirgotāja veikals, kā arī tam piederošā zāle otrā stāvā bija gāzes radziņu apgaismoti un jau pilni ar apmeklētājiem, kas trokšņodami gaidīja izrādes sākumu.

— Es neuzdrošinos uzkāpt augšā un klauvēt pie Mēža durvīm, — sacīja Pjērs.

Gijotns iesaucās:

— Nē, nē, to es arī tev nejaušu!... Iesim tepat vien iekšā. Mēs jau redzēsim, vai no balkona kaut kas ir saskatāms.

Pie otrā stāva zāles atradās plašs balkons, kas jau bija pieblīvēts ar dāmām un kungiem. Abiem brāļiem tomēr izdevās tur iespiesties, un viņi palika stāvot dažus mirkļus, skatīdamies apkārt un pūlēdamies caur tumsu ko saredzēt tālumā. Starp abiem cietumiem — Mazo Roketu un Lielo Roketu — kraujā iela kļuva platāka un izveidoja četrstūrainu laukumu, kas slīga pie ietvēm sastādīto četru platānu puduru ēnā. Zemās mājas, panīkušie koki un visa nabadzīgā, neglītā apkārtne šķita vienā līmenī ar zemi plešamies zem plašajām debesīm, kur aiz mākoņos zūdošā mēness parādījās atkal zvaigznes. Laukums bija gluži tukšs, vienīgi tālā aizmugurē varēja just neskaidras kustības; divas policistu ķēdes atturēja pūli un spieda to atpakaļ dziļāk blakus ielās. Piecu stāvu augstas mājas atradās tikai stipri attālās Senmora ielas vienā pusē un otrā galā Mer-lēna un Folī-Reņo ielu stūros; tātad bija gandrīz neiespējami redzēt soda norisi pat no visizdevīgākā izvietojuma logiem. Ziņkārīgie uz ielas redzēja vienīgi policistu muguras, tas tomēr nekavēja cilvēku straumi augt, un no lejas nākošā šalkoņa kļuva arvien skaļāka.

Pēc nejaušām sarunām, ko viņi uztvēra, dzirdēdami runājam sievietes, kas bija pārliekušās pār balkona margām un jau ilgi šeit visu novēroja, arī abi brāļi beidzot sāka kaut ko saskatīt. Pulkstenis rādīja pusčetri, un giljotīnas sagatavošanu vajadzēja beigt. Neskaidrās, vieglās kustības zem kokiem cietuma priekšā radīja bendes palīgi, kas uzrīkoja giljotīnu. Laterna šūpojās lēnām šurpu turpu, un piecas vai sešas ēnas dejoja pār zemi. Nekas vairāk nebija redzams, laukums šķita līdzīgs lielai, melnai alai, pret kuru no visām pusēm sitās nemitīgā, bangojošā pūļa straume, kas nebija saskatāma. Otrā malā bija saskatāmi vienīgi gaiši apgaismotie, bākām līdzīgi spulgojošie vīna

tirgoņu veikali. Nabadzīgā, strādīgā pilsētas daļa visapkārt vēl gulēja, darbnīcas un būvlaukumi atradās tumsā, un augstajiem, atdzisušajiem rūpnīcu skursteņiem nebija vēl dūmu vainagu.

— Mēs neko neredzēsim, — teica Gijoms.

Pjērs viņam pamāja, likdams klusēt, jo pazina kādā elegantā kungā, kas bija atspiedies uz elkoņiem pie blakus galdiņa, laipno deputātu Diteilu; Pjērs sākumā domāja, ka tam līdzi ir mazā princese de Marta, jo varēja taču to droši atvest arī noskatīties nāvessoda izpildīšanu, ja jau deputāts bija to vedis uz tiesāšanu; vēlāk Pjērs saprata, ka Diteilam pieglaudušies dziji aizplīvurotā jaunā sieviete ar tīro madonnas profilu ir skaista Silviāna. Viņa nemaz neslēpās, bet sāka runāt visai skaļi, bez šaubām, tāpēc, ka bija piedzērusi, un abi brāļi drīz uzzināja, kā viņa šeit nokļuvusi. Divijārs, Ditcils un citi draugi bija vakariņojuši ar Silviānu, kad pulksten vienos no rita viņa bija uzzinājusi, ka notiks Saivā sodīšana, un viņa pēkšņā untumā vēlējusies to redzēt. Veltīgi Divijārs bija viņu lūdzis atteikties no šā skata, un, kad viņš saniknots gāja projām, jo viņam derdzās būt klāt pie tā vīra sodīšanas, kas bija gribējis uzspridzināt viņa namu, Silviāna pieķērusies Diteilam pie rokas, apsolīdama tam visu, ko viņš vēlēsies, ja izpildīs viņas iegribu. Diteilam bija pretīgi Silviānu pavadīt, un viņš necieta šaušalīgus skatus un bija pat atteicies pavadīt mazo princesi dc Hartu, bet viņš tomēr piekāpās, jo alkas pēc Silviānas, kuras viņš vēl joprojām nebija apmierinājis, bija pārlieku lielas.

— Viņš taču nesaprot, ka tas viss uzjautrina, — Silviāna sacīja, runādama par baronu. — Bet būtu gan patīkami, ja viņš būtu atnācis līdzi... Nu, bet zināt, rīt jūs viņu redzēsiet man pie kājām.

— Tātad, — Diteils prasīja, — miers noslēgts, jūs laikam esat viņam atdevusi visas kunga un valdnieka tiesības, kopš jūsu līgums ar Komēdiju parakstits?

Silviāna iesaucās:

— Ko! Miers?... Nekas tamlīdzīgs, nekas, klausieties! Es devu zvērestu neatvēlēt viņam nekā, iekams mana debija nebūs notikusi. Tai vakarā, kad nokāpšu no skatuves, nu, tad mēs vēl redzēsim.

Abi smējās, un, lai viņai izdabātu, Diteils stāstīja, cik laipns bijis jaunais tautas izglītības un mākslas lietu ministrs Doverņs, kas papūlējās atbrīvoties no visiem šķēr-

šjiem, kuri līdz šim nepieļāva atvērt Komēdijas durvis viņas iedomai un Divijara izmisīgajiem triecienuzbruku-miem. Tiešām apburošs cilvēks šis Doverņs, samtpēdiņa, pati piemīlība, jaunapsveicamā ministru kabineta košums un kronis, kur Monferāns, kā varēja nojaust, valdīja ar dzelzs dūri.

— Doverņs man teica, mana skaistā draudzenīt, ka daiļa meitene it visur atrodas īstā vietā.

Silviāna glaimota tam pieglaudās:

— Tātad parīt notiks šis slavenais «Poliekta» uzvedums, kur jūs triumfēsiet?... Mēs visi icradisimies un jums aplaudēsim.

— Jā, parīt, tieši tajā dienā, kad barons izdod savu meitu pie vīra. Tā viņam būs satraucoša diena!

— Lūk, ka! Nudien, tā ir diena, kad mūsu draugs Zc-rārs apprec Kamilu Divijāra jaunkundzi. 1,.audis drūzmēsies vispirms Madlēnas baznīcā un pēc tam, vakarā, Komēdijā. Jā, jums taisnība, kāds satraukums tagad valda Godo dc Moruā ielā!

Abi uzjautrinājās, jokojās par tēvu, māti, mīļāko un meitu, izteikdami nesaudzīgas piezīmes, vienkārši, lai varētu pasmieties un pazoboties, pat aizskaroši un nepieklājīgi, kā tas parīziešiem dažkārt patīk. Tad Silviāna pēkšņi iesaucās:

— Ziniet, mans mazais Diteil, man šeit ir apnicis līdz nāvei. Es te nekā neredzu, gribu būt tur, tieši blakus, lai visu labi redzētu... Aizvediet mani turp, pavisam klāt pie tās mašīnas.

Šie vārdi samulsināja Dilcilu vēl vairāk, jo tieši šai brīdī viņa pamanīja Maso uz ielas pie vīna tirgotāja durvīm un aicināja to augšā ar straujiem roku mājieniem un skaļā balsi. Tūdaļ sākās dzīva saruna starp balkonu un ietvi.

— Vai ne, Maso, deputātam, taču visur ceļš brīvs, viņš taču var aizvest dāmu, kurp grib?

— Nekādā gadījumā! Maso ļoti labi zina, ka deputātam jāpadodas likumam vēl vairāk nekā citiem.

No šī Diteila sauciena žurnālists saprata, ka tas nevēlas atstāt balkonu.

— Cienītā kundze, tad jums vajadzēja būt ielūgumam. Jūs aizvestu pie kāda Mazās Roketas loga. Starp citu, tur neizdevās iekļūt nevienai sievietei... Nežēlojieties, jums šeit ir ļoti labi.

— Bet, mīļais Maso, es taču nekā neredzu.

— Jās tomēr redzēsiet vairāk nekā princese de Harta, kuras karieti es tikko sastapu Smenvēra ielā, un policisti neļauj tai tālāk braukt.

Izdzirdusi šo ziņu, Silviāna atkal kļuva jautra, bet Diteils notrīcēja par briesmām, kas nupat tam bija pagājušas secen; ja Rozamonda būtu viņu ieraudzījusi citas sievietes sabiedrībā, viņa droši vien sarīkotu tam drausmīgu scēnu. Pēkšņi viņam atausa asprātīga doma, viņš. iika pasniegt savai skaistajai draudzenei, kā viņš to dēvēja, pudeli šampanieša un kūku. Viņa žēlojās, ka mirstot no slāpēm, un, kad viesmīlim izdevās novietot mazu galdiņu tai blakus, sajūsminājās par to, ka nu varēs pilnīgi apskurbt. Tagad viņai viss likās ļoti patīkami, bija taču tik eleganti iedzert un ieēst, gaidot uz tā cilvēka nāvi, kuram tur pāri pretim drīz nocirtīs galvu.

Gijoms ar Pjēru nespēja vairs ilgāk šeit palikt. Tas, ko viņi dzirdēja un redzēja, sacēla viņos riebumu. Garlaicīgā gaidīšana ziņkāros ļaudis, kas atradās uz balkona un blakus zālē, bija pamazām pārvērtusi par baudītājiem. Viesmīlis tikko spēja pasniegt alus kausus, izmeklētos vīnus, cepumus un pat aukstu gaļu. Skatītāji šeit piederēja pie turīgās šķiras, tie bija bagāti kungi, tā bija labāko aprindu publika. Ja kļūst pārāk garlaicīgi, jāmeklē izklaidēšanās; skanēja smiekli, viegli, cietsirdīgi joki, drudžaina, satraukta kņada cigāru dūmu mutulī. Kad abi brāļi šķērsoja apakšējā stāva zāli, viņi tur atrada tādu pašu drūzmu, tādu pašu troksni un brēku, ko pastiprināja daži puiši darba blūzēs, kuri, dzerdami vīnu no litra mēriem, stāvēja pie letes, ko sedza alvots skārds, kas spīdēja kā sudrabs. Arī mazie galdiņi bija aizņemti, un zālē bez mitas nāca un gāja zemāko tautas slāņu pūlis, lai cik necik atvēsinātu savu nepacietību. Bet kādi bija šie ļaudis! Visas padibenes, visi blandoņi, visi bezdarbnieki, kas jau kopš rītausmas klīda, meklējot izdevīgu gadījumu kaut ko redzēt un dabūt.

Iznākuši uz ielas, Gijoms un Pjērs cieta vēl vairāk. Pūlī, kuru atturēja policisti, nebija nekas cits redzams kā vien sārņos uzvandītie dubļi: prostitūtas, noziedznieki, rītdienas slepkavas, kas bija nākuši šurp, lai noskatītos, kā cilvēkam jāmirst. Netīras meičas atsegtām galvām jaucās klaidoņu baros, spiezdamās cauri pūlim un klaigādamas nepieklājīgas dziesmas. Citi klaidoņi tērzēdami stāvēja grupās un ķīvējās par veidu, kādā uz giljotīnas miruši slaveni noziedznieki; par sevišķi varonīgu šie cilvēki atzina kādu savā laikā pazīstamu noziedznieku un sprieda par to kā par neaizmirstami drosmīgu vadoni. Garām ejot, abi brāļi dzirdēja šādu baigu sarunu aprautus vārdus, vissīkākos giljotīnas aprakstus, zemisku liekulību, neķītrus, asiņu urgās smeltus jokus. Visu šo pūli bija sagrābis zvērisks drudzis, nāves riests, kas ļaudis noveda ārprātā, slimīga steiga redzēt, kā svaigas, sarkanas asinis izplūst zem naža, lai varētu vērot, kā tās līst zemē, lai varētu tanīs mērcēt savas rokas. Tomēr uz šo nāvessoda izpildi, kur netiks sodits parasts slepkava, bija ieradušies ari klusi vīri liesmojošām acim, kuri klaiņoja apkārt, tie bija skaidri redzami aizrautīgi savas idejas piekritēji, un viņos bija izjūtams augam atricbibas un mocekļu aizraujošais neprāts.

Gijoms domāja par Viktoru Matīsu, un viņam likās, ka redz to pirmajā rindā, starp ziņkārajiem, kurus atturēja policistu ķēde. Tur nu šis puisis stāvēja ar kalseno, bez-bārdaino seju, bāls, lūpas sakniebis, sava mazā auguma dēļ spiests pacelties uz pirkstgaliem, lai varētu ko saredzēt; stāvēdams blakus kādai sarkanmatainai liela auguma meičai, kura strauji mētāja rokas, Matīss nekustīgs klusēja, gaidās mēmi sastindzis un lielām, degošām naktsputna acīm urbdamies tumsā. Kāds policists viņu brutāli pagrūda sāņus, bet viņš nostājās atkal tai pašā vietā, pacietīgs, kvēlodams naidā un tiekdamies visu redzēt un vēl dziļāk nist.

Ieraudzījis šoreiz Pjēru bez sutanas, Maso pat neizbrīnījās, bet ar jautru sejas izteiksmi uzbilda:

— Ak, Fromāna kungs, jūs tātad ari gribējāt uz to visu noskatīties?

— Jā, es pavadu savu brāli. Bīstos, ka mēs gan neko lielu neredzēsim.

— Protams, ja šeit paliksiet.

Un tūlīt, gribēdams parādīt pazīstama žurnālista varenību, kuras priekšā visi šķēršļi sabrūk, viņš laipni turpināja:

— Vai gribat nākt man līdzi? Šeit atbildīgais policijas ierēdnis ir mans draugs.

Atbildi negaidīdams, viņš apturēja pieminēto policistu un klusi ar to parunāja par diviem saviem kolēģiem, kurus esot atvedis līdzi, lai tie uzrakstītu rakstus laikrakstiem. Ierēdnis sākumā vilcinājās un iebilda pret to. Taču tad, slepena bikluma ietekmēts, kādu policija vienmēr izjūt preses priekšā, viņš piekrizdams gurdi pamāja.

— Nāciet ātri, — Maso skubināja, vilkdams sev līdzi abus brā|us.

Pārsteigti, redzot sargu ķēdi tūlīt pašķiramies, kad viņi tuvojās, abi pēkšņi atradās plašā, brīvā laukumā. Iznākot no trokšņainās kņadas, šeit, zem pundurplatānām, valdīja vientulība un mierīgs, spirdzinošs klusums. Nakts jau bālēja, un rītausmas pelēkais spīdums lija no debesīm kā smalki pelni.

Pēc tam, kad bija šķērsojuši laukumu, Maso lika viņiem apstāties pie cietuma, sacīdams:

— Cs nu iešu iekšā, gribu būt klāt, kad notiesātais pieceļas un viņam sakārto attiecīgo tualeti... Pastaigājieties, skatieties, neviens jums neko nejautās. Vēlāk jums pievienošos.

Ap ēkām izklaidus stāvēja ap simt cilvēku, tie bija žurnālisti un ziņkārīgie. Abās pusēs bruģētajam ce|am, kas veda no Roketas cietuma durvīm uz giljotīnu, bija uzstādītas barjeras, pārvietojamas koka barjeras, kādas lieto teātros, lai kārtotu rindas pie kases. Cilvēki stāvēja, atspiedušies ar elkoņiem uz tām, lai būtu iespējami tuvāk notiesātajam, kad tas ies garām. Citi lēnām pastaigājās, pusbalsī sarunādamies. Abi brāļi virzījās tuvāk.

Giljotīna bija uzcelta zem kokiem, kuru zari tinās maigajā pirmo lapu zaļumā. Sākumā Pjērs un Gijoms arī neredzēja neko citu kā tikai giljotīnu tuvā gāzes radziņa vājā apgaismojumā, kura spožums austošajā dienā izskatījās bāls. Giljotīna jau bija sakārtota, pie tam viss notika gandrīz bez trokšņa, tā ka bija dzirdami vienīgi pēdējie dobjie, retie koka āmura klaudzieni; tagad bendes palīgi garos svārkos un augstos, melnos, spīdīgos zīda cilindros, pacietīgi gaidot, pastaigājās. Bet kādu apkaunojošu zemis-kuma pierādījumu sniedza šī giljotīna, kas bija zemei pieplakusi kā nezvērs riebumā pret uzdevumu, kas tai izpildāms! Tiešām, vai tad tāda bija mašīna, kurai jāatriebj sabiedrība, mašīna, kurai jābrīdina citi noziedznieki! Zemē atradās daži baļķi, virs kuriem slējās augšup divi cili tikko trīs metrus augsti baļķi, kur bija piestiprināts nazis! Kur tad bija palicis lielais, sarkani krāsotais ešafots, uz kuru veda kāpnes ar desmit pakāpieniem, kur pāri saskrējušam pūlim pacēlās divas milzīgas, asiņainas rokas, atklāti rādīdamas tam soda šausmas? Kopš šis zvērs bija nogāzts pie zemes, tas bija kļuvis pretīgs, liekulīgs un gļēvs. Ja tai dienā, kad šo vīru notiesāja uz nāvi nožēlojamā zvērināto tiesas zālē, tā sauktais cilvēcīgais taisnīgums bija bez jebkāda diženuma, tad briesmīgajā dienā, kad šo vīru sodīja, cilvēciskais taisnīgums bija vienīgi atbaidoša kautuve ar visbarbariskāko un nejēdzīgāko mehānisko rīku,

Gijoms un Pjērs apskatīja giljotīnu, viņiem derdzās šis rīks un, pretīguma šermuļiem pār miesu skrienot, kļuva nelabi. Diena pamazām ausa, jau iznira no dūmakas apkārtējais kvartāls, vispirms laukums ar abiem zemajiem, pelēkajiem cietumiem, viens iepretim otram, pēc tam attālākās mājas, vīna tirgotavas, kapakmeņu marmora slīpētāju, vainagu un puķu pārdevēju veikaliņi, kuri šeit pārpilnībā, jo tepat tuvumā atrodas Pērlašēza kapsēta. Tālumā plašā aplī jau skaidri varēja izšķirt pūļa melno līniju un tāpat ziņkārīgiem pārblīvētos balkonus un logus; pat uz jumtiem bija ļaudis. Mazās Roketas cietums bija pārvērsts it kā nošķirtā tribīnē ielūgtajām personām. Milzīgā, brīvā laukuma vidū šurpu turpu lēnām jādelēja policisti zirgos. Debesis kļuva arvien gaišākas, un viņpus pūļa modās darbaļaudis visā kvartālā, visās garajās, bezgalīgajās ielās, kur lielās zemes platības aizņem darbnīcas, noliktavas un rūpnīcas. Kļuva dzirdama šņākoņa un rūkoņa, mašīnas un darbgaldi sāka darboties, un dūmi jau cēlās augšup no neskaitāmajiem augstajiem ķieģeļu skursteņiem, kas visās malās iznira no ēnām.

Tagad Gijoms izjuta, ka giljotīna šeit, trūkuma un darba kvartālā, atrodas īstā vietā. Tā slējās augšup savā mājoklī kā dzīves ceļa nobeigums un kā drauds. Vai gara tumsība, nabadzība un ciešanas neveda pie tās? Vai, novietojot giljotīnu darba cilvēku apdzīvoto ielu vidē, tās uzdevums nebija turēt bijībā šos no dzīves izstumtos, mūžīgās netaisnības sarūgtinātos badacietējus, kas vienmēr bija gatavi sacelties? Kvartālos, kur valdīja bagātība un bauda, tā nebija redzama, šie kvartāli šim rīkam nebija jāiebiedē, tur giljotīna izskatītos lieka, jo tur, šādā baismī-gumā, tā aptraipītu šo ļaužu labo reputāciju. Tā bija traģiska, šausminoša kļūda, ka bada neprātā šis vīrs izmeta sprāgstbumbu, un tagad tam nocirtīs galvu uz šī posta piesātinātā bruģa.

Diena bija uzaususi, pulkstenis rādīja jau gandrīz puspieci. Tālais, satrauktais pūlis juta tuvojamies gaidīto brīdi. Gaidītāju rindas pārņēma trīsas.

_— Tūlīt viņš nāks, — teica mazais Maso, kurš atkal parādījās. — Jā, šis Saivā tomēr ir brašs zēnsl

Maso aprakstīja notiesātā atmošanos, cietuma direktora, izmeklēšanas tiesneša Amadjē, garīdznieka un dažu citu amatpersonu ienākšanu kamerā, kā Saivā, kurš gulējis dziļā miegā, atvērdams acis, uzreiz visu sapratis, savaldījies un bāls un stingrs piecēlies kājās. Viņš apģērbies bez palīdzības, atteicies no glāzes konjaka un cigaretes, ko tam bija piesolījis labsirdīgais garīdznieks, tāpat kā bija lēnām, bet noteikti atvirzījis viņam pasniegto krucifiksu. Pēc tam ātri norisa sakārtošanās, bez vārda runas tam sasēja rokas uz muguras, kājas saistīja ar vaļīgu virvi un uzģērba kreklu ar lokveidīgu izgriezumu līdz pleciem. Saivā pasmaidīja, kad viņu uzmundrināja būt drosmīgam, un izslējās kā sastindzis, bīdamies vienīgi no nervu vājuma; viņam bija acīmredzot tikai viena vēlēšanās, kas strāvoja no visas viņa būtnes, — mirt kā varonim, kā moceklim par savu kvēlo ticību patiesībai un taisnīgumam, par ko viņš gāja nāvē.

— Pašlaik sastāda nāvessoda izpildīšanas aktu, ko ieraksta cietuma grāmatā, — turpināja Maso. — Nāciet tuvāk, atspiedieties pret barjeru, ja gribat skaidrāk redzēt... Ziniet, es bālēju un trīcēju vairāk kā viņš. Es vienmēr domāju, ka mani nekas vairs neuztrauc, bet šī cilvēka nāves ceļš, tas nav nekāds jautrs skats... Jūs nevarat iedomāties, kādas pūles pieliktas, kādi soļi tika sperti, lai viņu glābtu. Viena preses daļa prasīja viņa apžēlošanu, bet nekas nelīdzēja, nāvessods bija nenovēršams pat to ļaužu acīs, kas neatzina nāvessodu. Bet bija taču ļoti aizkustinošs iemesls šo cilvēku apžēlot, kad viņa meitiņa, mazā Selīna, bija uzrakstījusi republikas prezidentam tik skaistu vēstuli, kuru es pirmais publicēju laikrakstā «Globuss»... Jā, tā ir vēstule, kas, varu lielīties, sagādājusi man slavu!

Dzirdot minam Selīnas vārdu, Pjērs, jau tā dziļi saviļņots, gaidot šo briesmīgo izrādi, bija aizkustināts lidz asarām. Viņš redzēja atkal acu priekšā mazo meitenīti, redzēja to kopā ar padevīgo, skumjo Teodora kundzi viņu saltajā istabā, kur tēvs nekad vairs neatgriezīsies. No turienes tas bija izgājis kādu rītu, dusmu sagrābts, tukšu vēderu un degošu galvu un nonācis šeit starp šiem diviem baļķiem, zem giljotīnas naža.

Maso turpināja, attēlodams sīkumus un stāstīdams pašlaik, cik nikni esot mediķi, jo noraidīts lūgums izdot viņiem noziedznieka līķi tūlīt pēc nāvessoda izpildīšanas. Gijoms neklausījās vairs. Atbalstījies pret koka barjeru, viņš gaidīja, skatienu pievērsis vēl arvien slēgtajiem cietuma vārtiem. Viņa rokas trīcēja un sejā atspoguļojās tāda baiļpilna izteiksme, it kā vainīgais būtu viņš pats. Parādījās bende, maza auguma cilvēks ar īgnu seju, viņš gribēja visu ātrāk beigt. Kādā kungu grupā, kas visi bija mēteļos, skatītāji ieraudzīja drošības policijas priekšnieku Gaskoņu, ar saltu ierēdņa seju, un izmeklēšanas tiesnesi Amadjē, kas smaidīja un, par spīti šai vēl agrajai rīta stundai, bija jau ļoti rūpīgi ģērbies; viņš bija atnācis šurp kā uz piekto cēlienu slavenai drāmai, par kuras autoru viņš sevi uzskatīja, lai varētu savā iedomībā padižoties. No tālā pūļa atlidoja šurp skaļi trokšņi, un, kad Gijoms mirkli pacēla galvu, viņš atkal ieraudzīja abus pelēkos cietumus, platānas pavasara zaļumā un cilvēkiem nosētos māju jumtus zem plašajām, bāli zilganajām debesīm, kur drīz pacelsies gavilējošā saule.

— Lūk, tur viņš nāk, uzmanību!

Kas bija raidījis šo saucienu? Ar vieglu, dobju troksni atvērās durvis, un visas sirdis nodrebēja. Neko vairs neredzēja kā vienīgi izstieptus kaklus, stingus skatienus, un neko vairs nedzirdēja kā vienīgi aizturētu elpu. Saivā stāvēja uz sliekšņa. Garīdznieks atmuguriski gāja viņam pa priekšu, lai slēptu viņa skatieniem giljotīnu; Saivā apstājās, viņš gribēja to redzēt, iepazīt, iekams nolika galvu uz tās. Stāvēdams taisni un stingri, atsegtu kaklu, viņš rādija savu garo, novecojušo, skarbās dzīves izvagoto seju, pār kuru pārdabisku mirdzu lēja viņa liesmojošās, sapņainās acis. Aizrautība viņam neļāva sabrukt, viņš mira, ziedodamies savam sapnim. Bendes palīgi tuvojās, lai atbalstītu viņu, bet Saivā atteicās no tiem. Viņš gāja uz priekšu maziem solīšiem, tik ātri, cik to atļāva virve, kas saistīja kājas.

Pēkšņi Gijoms juta Saivā skatienu. Tuvodamies Gijo-mam, notiesātais bija viņu pamanījis un, iedams garām tikko divu metru attālumā, viegli pasmaidīja un tik dziļi urbās skatieniem viņā, ka mūžam viņam vajadzēja just šo acu degsmi. Kādas savas pēdējās domas, kādu augstāko novēlējumu viņš atstāja Gijomam ko pārdomāt, bet varbūt izpildīt? Tas bija tik smeldzoši sāpīgs brīdis, Pjērs, baidīdamies, ka brālis neviļus neiekliedzas, uzlika savu roku uz viņa pleca.

— Lai dzīvo anarhistus!

Šos vārdus izkliedza Saivā, bet visapkārt valdošajā dziļajā klusumā viņa balss, pārvērtusies un aizsmakusi, neskanīgi aizlūza. Daži klātesošie nobāla, un pūlis visapkārt pamira. Lielā laukuma vidū iezviedzās kāda policista zirgs.

Tas bija brutāls uzbrukums ar dūrēm, kas tagad sākās, — tā bija neizsakāmi pretīga un nekrietna aina. Bendes palīgi metās virsū Saivā, kurš lēnām, paceltu galvu tuvojās giljotīnai. Divi notiesāto satvēra pie galvas, bet, sagrābuši tur tikai retus matus, nevarēja viņu citādi nogāzt pie zemes, kā piekaroties nelaimīgā kaklā, divi citi saķēra viņu pie kājām un strauji nosvieda uz dē|a, kas sāka līgoties. Ar sitieniem pa galvu viņi to iestūma izgrieztajā caurumā; tas viss notika tik juceklīgi un tik mežonīgi cietsirdīgi, ka varēja likties — šeit jāiznīcina kāds briesmīgs zvērs, no kura steigā jāatbrīvojas. Nazis krita ar smagu, dobju triecienu, divas garas asiņu strūklas izšļācās no pārcirstajām artērijām, kājas krampjaini noraustījās. Tas arī bija viss, ko redzēja; bende ierasti berzēja sev rokas, bet viens no palīgiem pacēla nocirsto, asiņojošo galvu un ielika mazā groziņā, lai tad novietotu lielajā grozā, kurā jau bija iegrūsts ķermenis.

Ak, šis dobjais trieciens, šis smagais naža kritiens, Gi-joms to bija dzirdējis atbalsojamies šajā nabadzīgajā darba cilvēku kvartālā līdz pat neskaitāmo trūcīgo istabiņu dziļumam, kur tūkstošiem strādnieku cēlās savam grūtajam dienas darbam! Dobjais trieciens šeit guva šausminošu nozīmi, tas brēca uz debesīm sarūgtinājumā par netaisnību, par spīdzināšanas neprātu sāpīgās cerībās, ka izlietās asinis pasteidzinās dzīves pabērnu uzvaru. Pjērs, redzēdams šo riebīgo kautuvi, šo pretīgo slaktiņu ar nāves mašīnu, izjuta aukstus šermuļus, kas kļuva arvien stindzinošāki, un viņa acu priekšā iznira cita aina, cits ķermenis, skaistais, gaišmatainais bērns, kas, sprāgstošās bumbas saplosīts, gulēja Divijāra savrupnama vārtu iebrauktuvē. Asinis strfikloja no šīm maigajām miesām tāpat kā no šī pārcirstā kakla. Asinis pret asinīm, tā bija kā mūžīga ķīla cilvēces nelaimei, parāda atdošana par ciešanām, no kurām tā nekad neatpirksies.

Bet pār šo laukumu un pār šo pūli lija dzidro debesu lielais klusums. Vai baigais stingums turpinājās ilgi? Varbūt veselu mūžību, nē, bez šaubām, tikai divas trīs minūtes. Beidzot nāca atmoda un ļaudis drebošām rokām, pelēkām sejām, ar līdzjūtības, riebuma un baiļu izteiksmi acīs nokratīja no sevis šo murgu.

— Tātad vēl viens, tas ir ceturtais, kuru esmu redzējis, — teica Maso, kurš jutās neērti. — Man tomēr labāk patīk kāzas... Iesim projām, mans raksts ir gatavs.

Gijoms un Pjērs viņam neapzināti sekoja, šķērsoja laukumu un atkal nonāca uz Merlēna ielas stūra. Tur viņi no jauna ieraudzīja mazo Viktoru Matīsu tai pašā vietā, kur bija to atstājuši stāvam liesmojošām acīm bālajā, nekustīgajā sejā. Viņš neko nebija skaidri redzējis, bet krītošā naža troksnis atbalsojās vēl viņa ausis. Kāds policists jaunekli pagrūda un uzsauca, lai tas iet projām. Mirkli Viktors uzlūkoja to, pēkšņa niknuma sagrābts, gatavs to nožņaugt. Tad viņš mierīgi attālinājās, aiziedams Roketas ielas virzienā, kuras augstienē uzlēcošās saules gaismā bija redzami lielie, ēnainie Pērlašēza kapsētas koki.

Abiem brāļiem tomēr vajadzēja noskatīties kādā izskaidrošanās scēnā, pašiem to negribot. Princesei de Hartai beigās bija izdevies atkļūt šurp, bet izrāde jau bija beigusies; viņa dusmojās par to vēl vairāk tāpēc, ka redzēja vīna tirgotavas durvīs savu jauno draugu Diteilu, kas pavadīja kādu sievieti.

— Nu, neko teikt, esat gan jūs pieklājīgs, mani tā atstāt! Neiespējami bija tikt uz priekšu karietē, man vajadzēja iet kājām caur šiem prastajiem ļaudīm un paciest grūdienus un lamu vārdus.

Labi zinādams, ko dara, Diteils viņu iepazīstināja ar Silviānu; viņš iečukstēja ausī sadusmotajai princesei, ka pavadījis aktrisi, aizvietojot savu draugu, un Rozamonda, kvēli vēlēdamās iepazīties ar Silviānu, nomierinājās un kļuva laipna, jo klīstošās valodas par tās fantastiskajām mīlas dēkām, bez šaubām, likās viņai ārkārtīgi satraucošas.

— Kundze, man būtu liels prieks noskatīties šo izrādi kopā ar tik lielisku mākslinieci, kāda esat jūs. Esmu sajūsmā par jums, bet man nav vēl bijusi izdevība jums to pateikt.

— Ak, mīļais dievs! Kundze, jūs ar savu novēlošanos daudz neesat zaudējusi. Mēs bijām tur augšā uz balkona, un es nekā vairāk neredzēju kā tikai cilvēkus, kuri kādu stūma uz priekšu, tas bija viss... Nebija nemaz vērts šurpu nākt.

— Kundze, es ceru, ka tagad esam iepazinušās un jūs man atļausiet būt jūsu draudzenei.

— Protams, kundze, arī es jutīšos pagodināta un man būs liels prieks būt jūsu draudzenei.

Turēdamas viena otras roku, viņas viena otrai uzsmaidīja. Silviāna bija stipri iereibusi, bet viņai tomēr izdevās saglabāt skaidro madonnas smaidu, un Rozamonda dega drudžainā ziņkārē, jo viņa gribēja izbaudīt visu iespējamo.

Iepriecinātajam Diteilam bija tikai viena vēlēšanās — pavadīt Silviānu uz mājām, lai mēģinātu tur saņemt algu par savu pakalpojumu. Viņš pasauca Maso, kurš gāja garām, un jautāja viņam, kur atrodas kariešu piestātne. Rozamonda piesolīja savu karieti un, paskaidrodama, ka viņas kučieris gaidot blakus ielā, noteikti uzstāja, ka vispirms aizvedīs mājās aktrisi un pēc tam deputātu. Viņš bija vīlies, bet vajadzēja piekrist.

— Tātad rīt Madlēnas baznīcā, — teica Maso, kas jau bija atguvis jautro omu un spieda princesei roku.

— Jā, jā, un arī Komēdijā.

— Nu, protams, — viņš teica, satverdams un skūpstīdams Silviānas roku. — No rīta Madlēnas baznīcā un vakarā Komēdijā... Mēs visi tur būsim, lai redzētu jūsu panākumus.

— Es to ceru ... Uz redzēšanos.

— Uz redzēšanos.

Pūlis izklīda dūkdams, noguris, it kā vīlies un aizkaitināts. Daži atsevišķi garāmgājēji kavējās, lai redzētu aizbraucam ratus, kas veda sodītā noziedznieka līķi, bet gaišajā dienas laikā bālo, novārgušo blandoņu un ielas staiguļu bari svilpoja un uzsauca cils citam visneķītrākos vārdus, atgriežoties savos midzeņos. Bendes palīgi ātri nojauca giljotīnu. Drīz laukums bija tukšs.

Pjērs gribēja tagad aizvest mājās Gijomu, kurš nebija vēl lūpas atvēris, it kā naža dobjā kritiena apdullināts. Veltīgi viņš brālim ar rokas mājienu rādīja uz žalūzijām pie Mēža dzīvokļa logiem, kas bija aizvērtas visu laiku, bet augstajā mājas fasādē visi citi logi bija plaši atvērti. Tas, bez šaubām, bija sociālistu deputāta protests pret nāvessodu, lai gan viņš neieredzēja anarhistus. Kamēr pūlis traucās vērot briesmīgo izrādi, viņš gulēja savā gultā, pagriezies pret sienu, un sapņoja, kā viņš beidzot tomēr piespiedīs cilvēci paklausīt pavēlošajam kolektīvisma likumam un būt laimīgai. Nesen viņam bija nomiris bērns, un tas ļoti sāpināja viņa mīlošo tēva sirdi. Viņš stipri klepoja, tomēr gribēja dzīvot. Jā, kad pēc viņa nākamās interpelācijas kritīs Monferāna kabinets, kad valsts vara nonāks viņa rokās, tad viņš iznīcinās giljotīnu un dekretēs īstu, pilnvērtīgu taisnīgumu un laimi.

— Redzi, Gijom, — Pjērs klusi atkārtoja. — Mēžs nebija atvēris savus logus, viņš tomēr ir krietns cilvēks, lai gan mūsu draugi Bašs un Morēns viņu ne visai ieredz.

Kad brālis, joprojām vēl nogrimis sevī un izklaidīgs, neko neatbildēja, Pjērs skubināja:

— Nāc, nāc, mums taču jātiek mājās.

Abi novirzījās pa Folī-Reņo ielu un pa Smenvēra ielu nok|uva pie bulvāru ārējā loka. Sājā stundā, gaišajā saules lēktā, visas šī kvartāla spraigā darba gaitas bija jau sākušās, garās ielas, kurās rindojās cita pie citas zemās darbnīcu un rūpnīcu celtnes, atdzīvināja tvaika katlu šņākoņa, bet augsto skursteņu dūmi, kurus zeltoja pirmie saules stari, kļuva rožaini. īstu priekšstatu par darba cilvēku plūsmu lejup uz Parīzi viņi guva, tikai izejot uz Menilmontāna bulvāra. Abi brāji gāja kā pastaigā tālāk un novirzījās pa Belvilas bulvāri. No visām pusēm, no visām nabadzīgajām priekšpilsētu ielām plūda šī cilvēku straume kā bezgalīgs gājiens tautu staigāšanas laikmetā, tie visi bija strādnieki, kas, jau krēslā piecēlušies, tagad vieglajā rīta saltumā uzsāka savas skarbās darba dienas gaitas. Visur bija redzamas linu darba blūzes, samta vai audekla bikses, vienkārši zābaki, kas soļus vērta smagus, un gar sāniem nokārtās, smago darbarīku cilāšanā izkropļotās rokas. Sejas bija vēl samiegojušās, bez viena smaida, pelēkas un drūmas, pievērstas mūžīgajam darbam tur lejā, katru dienu no jauna atsāktajam darbam bailēs un cerībā — sākt to atkal rītdien no jauna. Un šim milzīgajam ļaužu pulkam, šai neskaitāmajai amatnieku armijai nebija gala; bez mitas strādnieki sekoja strādniekiem, tie bija fiziskā darba lopi, ko aprija Parīze un kas bija tai nepieciešami, lai dzīvotu greznībā un baudā.

Pēc tam, sākot no Viletas bulvāra un Sapelas bulvāra, aizejot līdz pat Monmartra kalnam, virzoties tālāk pa Rošešuāra bulvāri, ļaudis plūda aizvien tālāk un tālāk, un atkal un atkal jaunas ļaužu masas tiem pievienojās, kāpdamas lejup no savām kailajām, aukstajām istabām priekšpilsētās, un ienira milzīgajā pilsētā, no kuras va-lšaros pārnesa mājās vienīgi naida sarūgtinātu maizes gabalu. Sai pašā laikā sākās ari strādnieču plūsma un bija redzami gaiši bruncīši, skatieni, kurus tās pameta uz garāmgājējiem; atalgojums strādniecēm bija tik niecīgs, ka skaistākās reizēm darbā vairs neatgriezās, bet neglītās turpināja dzīvot savā postā un pārtikt no skaidra ūdens.

Pēc tam sekoja ierēdņi, tas bija godājams lepnos mēteļos ietērpts posts, smalki kungi, kuri steigā ejot apēda maizīti un kurus vajāja bailes, ka nespēs laikā nokārtot maksājumus un ko gan ēdīs līdz mēneša beigām sieva un bērni. Saule uzlēca pie apvāršņa, kad viss skudru pūlis bija jau laukā un sākās atkal darba diena, ar savu nemitīgo spēka un drosmes patēriņu un savām ciešanām.

Nekad vēl Pjērs nebija tik skaidri izjutis visu izlīdzinošā un glābjošā darba nepieciešamību. Jau tad, kad viņš apmeklēja Grandidjē rūpnicu, un vēlāk, kad viņš pats izjuta ilgas pēc darba, viņš bija sev teicis, ka darbs ir visīstākais visas pasaules esamības likums. Bet pēc šīs šausminošās nakts, pēc šī savu ideju vārdā neprātā grimušā un tagad noslepkavotā strādnieka izlietajām asinīm, kāds prieks redzēt atkal parādāmies sauli un nekad nerimstošo darbu, ķeramies pie sava uzdevuma pildīšanas! Kaut ari darbs ir smags, kaut atbaidoša ir netaisnā labumu sadale, bet vai tas tomēr nebūs darbs, kas kādu dienu, par spīti visam, radīs taisnīgumu un laimi?

Pēkšņi, kāpjot augšup pa kraujo kalna nogāzi, abi brāļi pamanīja sev priekšā pār viņu galvām paceļamies diženo, gaviļpilno Svētās Sirds baziliku. Tā nebija vairs fantastiskā mēnessgaismas uzburtā aina, kundzības rēgs, kas slējās augšup naksnīgajā Parīzē. Saules palos tā staroja krāšņumā, tā bija visa no zelta un liesmoja uzvaroša un lepna nemirstīgā spožumā.

Gijoms, kurš soļoja klusēdams un vēl juta sev pievērsto pēdējo Saivā skatienu, šķita pēkšņi ko secinām, pieņemam galīgo lēmumu. Viņš uzlūkoja baziliku degošām acīm un to nolādēja.

II

Laulības bija paredzētas divpadsmitos, bet jau pusstundu ielūgtie viesi bija sapulcējušies baznīcā, kas bija dekorēta ar izcilu krāšņumu, greznota mūžīgi zaļajiem augiem un ko piesātināja puķu smaržas. Baznīcas dziļumā galvenais altāris zaigoja tūkstoš sveču liesmās, bet pa lielajām durvīm, kuru abas puses bija līdz galam atvērtas, gaišajā saulē varēja saskatīt košuma kociņiem rotāto peristilu, ar platu paklāju segtās kāpnes un ziņkāro pūli, kas drūzmējās ārā uz laukuma līdz pat Roajāla ielai.

Diteils bija pacenties atrast vēl trīs krēslus dāmām, kuras bija nokavējušās, un uzrunāja Maso, kas pašlaik ierakstīja viesu vārdus savā kabatas grāmatiņā:

— Jā, nudien, kas tagad nāks, tiem būs jāstāv kājāsl

— Kā sauc tur tās trīs dāmas? — jautāja žurnālists.

■— Tā ir hercogiene de Buazemona un viņas abas meitas.

— Velna milti! Visa franču aristokrātija, visa finansu pasaule un visi politiskie darbinieki! Tās jau ir vēl pārākas nekā īstu parīziešu kāzas!

Tiešām, te bija sapulcējušās dažādas sabiedrības aprindas un sākumā bija mazliet apmulsušas par šo sastapšanos. Divijārs ielūdza visus naudas karaļus, visus varasvīrus, de Kensaka kundzi un viņas dēlu ar savu klātbūtni godināja visa vecā francu aristokrātija. Jau liecinieku izvēle pati par sevi izteica šo dīvaino sajaukumu: Žerāram bija viņa tēvocis ģenerālis de Bozonnē un marķīzs de Mo-riņī; Kamilai — varenais baņķieris Luvārs, viņas brālēns, un Monferāns, finansu ministrs un ministru padomes prezidents. Mierīgā un izaicinošā drosme, ar kādu Monferāns, nesen vēl kompromitēts barona afērās, piekrita šodien būt par liecinieku viņa meitas laulībās, papildināja viņa triumfu pat ar nekaunības spožumu. Bet, lai vēl vairāk iekvēlinātu skatītāju ziņkāri, svētibu šim laulībām vajadzēja dot monsenjoram Martā, Persepolisas bīskapam, pāvesta politikas pārstāvim Francijā, tautu tuvināšanās apustulim, kas centās republiku iekarot katolicismam.

— Ko gan es runāju, īstu parīziešu kāzas! — zobgalīgi atsāka Maso. — Sīs kāzas ir simbols. Jā, mans mī|ais, tā ir buržuāzijas apoteoze: vecā aristokrātija ziedo vienu no saviem dēliem uz zelta teļa altāra, un tas notiek tādē], lai mīļais dievs un žandarmi, kas atkal ir kļuvuši Francijas kungi, mūs atbrīvotu no šiem sasodītajiem sociālistiem.

Viņš vēl piemetināja:

— Bet sociālistu taču būtībā vairs nav, vakarrīt viņiem nocirta galvu.

Diteilu šie vārdi uzjautrināja, un viņam tie likās ļoti asprātīgi. Vaļsirdīgi viņš piebilda:

— Vai zināt, tas nebija visai patīkami... Bet vai jūs lasījāt šorīt Sanjē pretīgo rakstu?

— Jā gan, es jau to iepriekš zināju, visa pasaule to zināja.

Pusbalsī, saprazdami viens otru no pusvārda, viņi sarunu turpināja. Par Divijāriem jāteic, ka māte savu mīļāko pēc izmisušas cīņas beidzot atdeva meitai ar asarām acīs, jo vēlējās Žerāru redzēt bagātu un laimīgu; bet pret Kamilu viņa tomēr izjuta uzvarētas sāncenses dziļo naidu. De Kensaka kundzes dvēselē arī bija norisusi sāpīga ciņa, sasutusī grāfiene piekritusi vienīgi tādēļ, lai glābtu savu dēlu no briesmām, kādas viņa zināja, tam draudēja jau no bērnības, viņa bija aizkustinoša patiesās mātes atteikšanās jūtās, un marķīzs de Moriņī, lai gan sapīcis, tomēr izlēma būt par liecinieku šajās laulībās, tādējādi nesdams visaugstāko savas sirdsapziņas upuri sievietei, kuru viņš mīlēja visu mūžu. Visu šo drausmīgo stāstu Sanjē šorīt bija publicējis «Tautas Balsī» zem viegli uzminamiem pseidonīmiem; kā jau vienmēr, viņš visu īsti precīzi nezināja, bet, noskaņots arvien uz meliem, zināja, kā sabiezināt krāsas, un katru dienu dusmās izgāza veselām straumēm indīgas neķītrības, lai tikai viņa avīzi izpirktu. Kopš Monferāna uzvara bija viņu piespiedusi izbeigt ķengāties par Āfrikas dzelzce|u afēru, viņš metās atkal uz privātiem skandāliem, uzklupa ģimenēm un kompromitēja tās.

Pēkšņi drūms un nevaļīgs pie Diteila un Maso piesteidzās Seņē, viņa apšaubāmi tīrie svārki bija nevīžīgi aizpogāti.

— Nu, Maso kungs, kā nu būs ar rakstu par mūsu Sil-viānu? Vai tas ir gatavs, vai parādīsies atklātībā?

Divijāram bija uzaususi doma izmantot Seņē, kurš bija vienmēr nopērkams, vienmēr gatavs izdarīt sulaiņa pakalpojumu, lai kā izpalīdzīgs melnā darba darītājs nodrošinātu gaidāmos Silviānas panākumus. Divijārs bija nodevis Seņē Silviānas rīcībā, un viņa to apkrāva ar visāda veida šaubīgiem darījumiem; Silviāna lika tam skraidīt pa Parīzi, lai savervētu veselu baru klaķieru, kas nodrošinātu skaļas ovācijas. Seņē vecākā meita vēl nebija izprecināta, un nekad šīs četras sievietes nebija viņam bijušas tik smaga nasta kā tagad; tā bija elle, kurā viņš dzīvoja, viņu pat piekāva, ja viņš mēneša pirmajā datumā neatnesa mājās tūkstoš franku naudaszīmi.

— Mans raksts, — atbildēja Maso, — ak nē, mans dārgais deputāt, tas droši vien neparādīsies. Fonsēgs domā, ka tas ir pārlieku cildinošs «Globusam». Viņš man noprasīja, vai es nemaz nedomājot par viņa laikraksta plaši pazīstamo, nopietno virzienu.

Seņē nobāla. Tas bija jau iepriekš no labāko aprindu viedokļa sastādīts raksts par panākumiem, kurus Silviāna gūs šovakar Komēdijā, tēlojot lomu «Poliektā». Lai izpa> tiktu Silviānai, žurnālists pats bija paziņojis viņai par tā saturu; aktrise bija sajūsmināta un tagad gaidīja, ka varēs rakstu izlasīt, iespiestu visnopietnākajā laikrakstā.

— Lielais dievs, kas ar mums notiks? — žēlodamies murmināja deputāts. — Rakstam avīzē noteikti jābūt.

— Protams, es jau pats to ļoti vēlos. Runājiet taču jūs ar šefu... Lūk, tur viņš stāv starp Viņonu un tautas izglītības ministru Doverņu.

— Noteikti es ar viņu runāšu... Tikai ne šeit. Vēlāk sakristejā, jaunā pāra apsveikšanas laikā... Mēģināšu parunāt arī ar Doverņu, jo mūsu Silviāna pieprasa, lai viņš šovakar ierodas mākslas lietu ministra ložā. Monfe-rāns būs, viņš Divijāram apsolījis.

Maso iesmējās un atkārtoja joku, kas jau bija k|uvis populārs Parīzē pēc Silviānas uzņemšanas Komēdijā;

— «Silviānas ministrija», — jā gan — viņam tas jādara savai krustmātei par godu.

Šai mirklī kā vējpūsma starp trim vīriešiem iebrāzās mazā princese de Harta.

— Ziniet, man nav vietas! — viņa sauca.

Diteils saprata, ka viņa vēlas atrast sev labi novietotu krēslu baznīcā.

— Negaidiet to no manis, es noteikti atsakos. Man bija bezgalīgas grūtības novietot hercogieni de Buazemonu ar abām meitām.

— Ak, es taču runāju par šīvakara izrādi.,, Mans labais Diteil, jums man noteikti jāpagādā kāds mazs kaktiņš, vienalga, kurā ložā. Es taču nomiršu, noteikti nomiršu, ja nevarēšu aplaudēt mūsu ne ar ko nesalīdzināmajai, brīnišķīgajai draudzenei.

Kopš vakardienas, kad viņa bija Silviānu aizvedusi mājās pēc Saivā sodīšanas, Rozamonda tai izrādīja vētrainu apbrīnu.

— Kundze, jūs vairs neatradīsiet nevienu vietu, — pašapzinīgi paziņoja šeņē. — Mēs esam visas izdevuši, man nupat piesolīja trīssimt frankus par sēdekli parterā.

— Tā ir patiesība, ķīvējās taču pat par sliktākajām vietām, — piebilda Diteils. — Es esmu izmisis, bet neceriet uz mani... Vienīgi Divijārs jūs varētu paņemt savā ložā. Viņš apsolīja man rezervēt vietu, bet es ceru, ka, ieskaitot ari viņa dēlu, mēs būsim tikai trīs... Palūdziet tūlīt Hiacintu, lai viņš izkārto, ka viņa tēvs jūs uzaicina.

Rozamonda, kura bija kādu vakaru, kad Hiacints to līdz nāvei garlaikoja, ieslīgusi laipnā deputāta rokās, loti labi saprata ironisko mājienu. Taču, par spīti visam, viņa aizrautīgi iesaucās:

— Jā, nudien, Hiacints man neatteiks!.,, Paldies par pamācību, mans mazais Diteil. Jūs esat ļoti jauks, jo visu nokārtojat jautrā garā, pat bēdīgas lietas... Un neaizmirstiet, ka apsolījāt mani iepazīstināt ar politiku. Ak, politika! Mans mījais, es jūtu, ka nekas mani nav tā aizrāvis kā politikai

Viņa attālinājās, spraukdamās cauri pūlim, un beidzot atrada sev vietu pirmajā rindā.

— Ķerts radījums, — uzjautrinātais Maso nomurmināja.

Kad Seņē metās pretim izmeklēšanas tiesnesim Amadjē, lai godbijīgi apvaicātos, vai tas saņēmis ieejas bijeti par-terā, žurnālists noliecās Diteilam pie auss:

— Starp citu, dārgais draugs, vai tā ir patiesība, ka Divijārs drīzumā finansēs slaveno dzelzceļu cauri Sahā-rai? Tas ir gigantisks pasākums, kas šoreiz prasīs simtiem miljonu un vēlreiz simtiem miljonu... Vakarvakarā redakcijā Fonsēgs raustija plecus un noteica, ka tas jau esot kaut kas traks, ka viņš neticot šim pasākumam.

Diteils jokodams piemiedza aci.

— Viss kārtībā, mans mīļais. Nepaies ne divas dienas, un Fonsēgs skūpstīs baronam kājas.

Visai jautrā noskaņā viņš lika noprast, kāda zelta manna no jauna nolis pār presi, uzticīgajiem draugiem un visiem attapīgajiem cilvēkiem. Kad negaiss pāri, putniņš nopurina spārniņus. Līksmā pārliecībā par gaidāmo dāvanu viņš centās būt možs un jautrs, it kā nepatīkamā Āfrikas dzelzceļu afēra nekad nebūtu viņu skārusi un likusi baiļu satraukumā nobālēt.

— Velns ar ārā! — iesaucās Maso, kurš bija kļuvis nopietns. — Tas jau nav vairs tikai triumfs, tās ir jaunas ražas izredzes. Tad es vairs nebrīnos, ka šeit spiež cits citu nost.

Sājā mirklī ērģeles skanīgi uzsāka slavas pilnu apsveikumu. Svinīgais gājiens ienāca baznīcā. Tas visā greznībā virzījās augšup pa kāpnēm, bet ārā spilgtas saules apgaismotajā pūlī, kas aizsprostoja satiksmi karietēm un omnibusiem līdz pat Roajāla ielai, valdīja trokšņaina kņada. Pašlaik gājiens virzījās uz priekšu zem augstajām, skanīgajām velvēm, tuvodamies klātesošajiem ļaudīm, kas stāvēja gar ejas abām malām, sveču liesmās mirdzošajam galvenajam altārim. Kungi bija frakās un dāmas — gaišās tualetēs. Visi piecēlušies kājās, un visas sejas, lūpām smaidot, degošā ziņkārē liecās uz priekšu.

Vispirms aiz staltā baznīcas kalpotāja nāca Kamila pie sava tēva, lepnā, uzvarām vainagotā barona Divijāra ro* kas. Viņu apņēma brīnišķīgs Alansonas mežģīņu plīvurs, ko saturēja pomeranču ziedu diadēma; līgavas tērps bija darināts no plisēta zīda muslīna, zem kura vīdēja balts atlass; laimīga, starojoša kā uzvarētāja, viņa gandriz likās skaista, gaita bija stalta, un tikko varēja manit, ka viņas kreisais plecs mazliet augstāks par labo. Tad sekoja Zcrārs, vezdams savu māti, grāfieni de Kensaku, viņš izskatījās ļoti skaists un dižens, un viņa smaids bija gluži tāds, kādam tam vajadzēja būt; grāfiene pāva spalvu za|i zilgajā zīda tērpā, kas bija izrakstīts ar vizošām tēraud-pclēkām un zelta pērlēm, bija nepārspējami cēla un izskatīga. Ar nepacietību visi gaidīja Evu, visas galvas liecās uz priekšu, kad tā parādījās pie viena no laulību liecinieku — līgavaiņa vistuvākā radinieka ģenerāļa de Bozonnē rokas. Viņas vecrozā tafta tērpu greznoja neaprēķināmas vērtības Valansjēnas mežģīnes, nekad vēl viņa nebija izskatījusies jaunavīgāka un viņas mati zeltaināki. Tomēr acis liecināja par asarām, lai gan viņa piespieda sevi smaidīt; ar visas savas būtnes skumjo pievilcību viņa atgādināja atraitni, kas nesusi upuri, atteikdamās no mi-ļotā. Tad sekoja pārējie trīs liecinieki — Monferāns, marķīzs de Moriņī un baņķieris Luvārs, vezdami katrs zem rokas kādu dāmu, savu radinieci. Sevišķi spilgtu iespaidu radīja Monferāns, kurš, visai jautrs un nekautrīgs, bez jebkāda majestātiskuma jokoja ar savu miniatūro, melnīgsnējo un visai jautro dāmu, kuru tas veda zem rokas. Bezgalīgajā, svinīgajā gājienā bija redzams arī līgavas brālis Hiacints sevišķi uzkrītošā, gluži neparasta piegriezuma frakā, kuras stūri bija savilkti lielās, simetriskās krokās.

Kad līgava ar līgavaini bija nostājušies lūgšanas soliņu priekšā, kas tos jau gaidīja, un abas ģimenes un liecinieki novietojušies aiz tiem lielajos, ar sarkanu samtu pārvilktajos, zeltītajos atzveltnes krēslos, laulību ceremonija norisa nekad neredzētā krāšņumā. Madlēnas baznīcas kirē pats noturēja dievkalpojumu, operas dziedātāji kopā ar kori izpildīja lielās mises dziesmas, ko pavadīja ērģeles, spēlēdamas slavinājuma himnu. Visa greznība, viss iespējamais pasaulīgais un baznīcas daiļums šeit bija parādīts, it kā šis pārspīlēti greznās laulibas būtu atklāti tautas svētki, uzvara, diena, kas iezīmēja vienas šķiras sasniegtās varenības kalngalus. Visiem zināmā un tagad ar nekaunību un spītu atsegtā neglītā ģimenes drāma piešķīra šai ceremonijai ārēju spožumu un pretīgu diženumu. Šis nekaunīgais vareno izaicinājums visskaidrāk pavīdēja tad, kad parādījās monsenjors Martā, ģērbies vienkāršā stihārijā ar stolu, lai dotu tagad svētību jaunlaulātajiem. Stalts, svaigs un rožains, viņš tikko manāmi smaidīja savu majestātisko, laipno smaidu, ar cēlu aizkustinājumu teica sakramenta vārdus, kā augstais priesteris, kas aplaimots savieno divu lielu valstu pēcnācējus. Visi ziņkārē gaidīja viņa uzrunu jaunlaulātiem. Viņš tiešām pārspēja pats sevi un triumfēdams izjuta to. Vai tad viņš nebija šai pašā baznīcā, visas Parīzes augstākās sabiedrības aizkustinājuma asarām plūstot, kristījis māti, gaišmataino, šobrīd vēl tik ļoti skaisto Evu, ebrejieti, kuru viņš bija pievērsis katoļu ticībai? Vai tad šai pašā baznīcā viņš nebija lasījis savus trīs sprediķus par jaunā laika garu, kas, pēc viņa domām, liks atdzimt kristīgajam spirituālismam, kad zinātne sabruks, un sludinājis samierināšanas politiku, kas novedis pie republikas iekarošanas? Tādēļ viņš varēja atļauties ar smalkiem mājieniem apsveikt sevi ar šī sava darba panākumiem, salaulājot nabadzīgu vecās aristokrātijas dēlu ar bagāta buržuā piecu miljonu mantinieci, līdz ar kuru taču šobrīd līksmoja 1789. gada uzvarētāji, kuru rokās šodien bija visa vara. Vienīgi ceturtā kārta, piekrāptā, apzagtā tauta, nepiedalījās šajos svētkos. Monsenjors Martā ar šīm laulībām apzīmogoja jaunu savienību; viņš realizēja pāvesta politiku, tas bija slepens jezuītu oportūnisma spiediens, kuri sadraudzējušies ar demokrātiju, ar varas un kapitāla pārstāvjiem, lai tos pakļautu sev. Savu uzrunu teikdams, viņš pagriezās pret Monferānu, kurš smaidīja; šķita, ka monsenjors Marlā vēršas tieši pie viņa, kad novēlēja laulātiem draugiem bīties dievu un dzīvot kristīgā padevībā un paklausībā, viņš piesauca dieva roku, dzelzs dūri, it kā piesaukdams žandarmu, lai tas uztur mieru pasaulē. Nevienam nebija apslēpta bīskapa un ministra diplomātiskā saprašanās, vajadzēja taču būt kādai slepenai norunai, kas apmierināja abu varaskāri, tieksmi to paplašināt un valdīt it visur; klātesošie, pamanījuši Monferānu labsirdīgi un mazliet zobgalīgi smīnam, ari sāka smaidīt.

— Ak, — murmināja Maso, kurš bija palicis stāvam blakus Diteilam, — ja vecais Justus Steinbergers redzētu savu mazmeitu apprecam pēdējo de Kensaku atvasi, ka viņš uzjautrinātos!

— Bet, mans dārgais, — atbildēja deputāts, — šādas laulības taču ir ļoti vēlamas. Tāda ir tagadējā mode. Ebrejiem, kristiešiem, buržuāzijai un dižciltīgajiem — visiem jāapvienojas, lai radītu jaunu aristokrātiju. Tāda ir vajadzīga, jo citādi vienkāršā tauta mūs nomāks.

Maso tomēr paņirgājās par to, kādu seju rādītu Justus Steinbergers, klausoties monsenjoru Martā. Tiešām, klīda valodas, ka vecais ebreju baņķieris ar savu meitu Evu, kopš tā bija pārgājusi kristīgā ticībā, vairs nesatikās, bet interesējās par visu, ko tā darīja vai sacīja, iecietīgi un ironiski smaidīdams, it kā meita būtu viņa bargais atriebības ierocis, kas soda kristiešus, kuru iznīcināšanu vēloties viņa tauta. Jā, kaut viņš nevarēja pieveikt Divijāru, kā bija cerējis, dodot Evu tam par sievu, viņš apmierinājās, apzinoties, ka viņam izdevies sajaukt savas asinis ar viņa taulas bijušo apspiedēju asinīm, tās mazliet samaitājot.

Vai tā nebija galīgā ebreju uzvara, par ko tik daudz runā? Ar pēdējo gaviļu himnu ērģeles noslēdza ceremoniju. Abas ģimenes un liecinieki devās sakristejā, kur parakstīja laulību aktus. Sākās garā laimes vēlējumu virkne.

Augstajā, ozola paneļiem apšūtajā, mazliet krēslainajā zālē abi jaunlaulātie beidzot stāvēja viens otram blakus Kā staroja Kamila priekā par notikušo: viņa nu varēja līksmē gavilēt, jo bija apprecējusi šo skaisto vīru ar skanīgo vārdu, ko viņa ar tādām pūlēm izrāva no citu sieviešu rokām, pat no savas mātes rokām! Viņa šķita izaugusi lielāka, viņas mazais kroplas, neglītas, melnīgsnējas meitenes augumiņš stalti izslējās gaviļjūsmā, kamēr nepārtraukta sieviešu, draudzeņu un vienkāršu paziņu rinda drūzmēdamās steidzās šurp, lai paspiestu viņai roku vai apskautu un, aizrautīgus vārdus sakot, noskūpstītu tieši uz lūpām. Žerārs, kurš bija galvas tiesu garāks par Kamilu un likās vēl cēlāks un diženāks, jo trauslāka šķita viņa, pieņēma rokas spiedienus, atbildēja uz tiem un smaidīja kā daiļš pasaku princis, juzdamies laimīgs, ka aiz labsirdības un rakstura vājuma ļāvis sevi iemīlēt un tādējādi aplaimojis Kamilu. Abas ģimenes, lai gan tagad vienotas, tomēr veidoja divas atsevišķas kopas pūlī, kas tās apsēda un rokas spiedienam izstieptām rokām bez mitas gāja tām garām. Divijārs saņēma apsveikumus kā ar saviem padotajiem apmierināts karalis, bet Eva, kas gribēja būt labvēlīgā burve līdz galam, ar pārcilvēcisku piepūli atrada sevi spēku būt skaista, atbildēt uz visiem cieņas apliecinājumiem, ne ar vismazāko trīsu neparādot asaras, kas žņaudza viņas sirdi. Otrā pusē jaunlaulātiem, starp ģenerāli de Bozonnē un marķīzu de Moriņī, stāvēja grāfiene de Kensaka, ļoti cienīga, mazliet augstprātīga, un viņa tikai palocīja galvu, kad sniedza savu mazo, kalseno roku vienīgi cilvēkiem, ko viņa labi pazina; šajā svešo cilvēku jūklī viņa pārmija ar marķīzu neizsakāmi skumju skatienu, kad straumes vilnis kļuva pārāk dūņains un garāmejošo sejās bija skaidri jaušams, ka tie ir finansu mahinatori. Jau apmēram pusstundu šī straume plūda tiem garām; roku spiedieni bira kā krusa; jaunlaulātiem un abām ģimenēm rokas bija nogurušas.

Ļaudis tomēr vēl palika stāvam un izveidoja atsevišķas tērzējošas un smejošas grupiņas. Drīz vien Monferāns bija ielenkts. Maso vērsa Diteila uzmanību uz ģenerālprokuroru Lēmani, kas ar lielu degsmi steidzās šurp, lai apliecinātu savu cieņu. Gandrīz vienlaikus parādījās arī izmeklēšanas tiesnesis Amadjē un pat Larombardjēra kungs, zvērināto tiesas priekšsēdētāja vietnieks, kurš, piederēdams pie tiem, kas nevarēja īsti samierināties ar republiku, bija uzticīgs grāfienes de Kensakas salona apmeklētājs. Tiesas ierēdņi bija spiesti glaimot un paklausīt, jo viņi taču bija valdības vasaļi un tā bija noteicēja par paaugstinājumiem, lā iecēla amatos un atcēla no tiem. Apgalvoja, ka Lēmanis esot izdarījis varenu pakalpojumu Monferānam Āfrikas dzelzceļu afērā, jo iznicinājis dažas mapes ar dokumentiem. Un vai tad smaidošajam, īsti parīziskajam Amadjē, vai tad visiem nebija viņam jāpateicas par Saivā giljo-tinēšanu?

— Redziet nu, — čukstēja Maso, — šie trīs nāks šurp, lai saņemtu pateicību par vakarrīt nocirsto galvu. Monferāns nu gan ir parādā skaistu sveci šim nelaimīgajam, kurš vispirms ar savu bumbu aizkavēja kabineta krišanu un tad vēlāk, kad vajadzēja atrast vīru, kura dūre būtu pietiekoši stipra, lai apspiestu anarhismu, sagādāja Monferānam ministru padomes prezidenta posteni. Jā, tā tik bija cīņa, Monferāns vienā pusē un Saivā otrā! Cīņai vajadzēja beigties ar giljotīnu, jo vajadzība pēc tās bija neatliekama... Nu, paklausieties vien, tie apspriežas par to.

Tiešām, sabiedrībā pazīstamas dāmas izjautāja pašlaik trīs tiesas vīrus, kas nāca apsveikt visvareno ministru; avīžu ziņas bija drudžaini sakāpinājušas ziņkāri. Amadjē, kurš bija sodišanā klāt bijis vienīgi dienesta pienākumu dēļ, sniedza paskaidrojumus, būdams apmierināts par šo pēdējo izdevību, jo bija apņēmies iznīcināt, kā pats teica, leģendu par Saivā varonīgo nāvi. Pēc viņa ieskatiem, šim nelietim nav bijusi nekāda īstā drosme, vienīgi lepnums to turējis uz kājām, tas bijis bāls un aiz bailēm zaudējis samaņu, tā ka bijis jau nomiris, iekams nonācis zem giljotīnas naža.

— Jā, tā ir patiesība, — Diteils iesaucās. — Es arī tur biju klāt.

Maso pavilka viņu aiz piedurknes, lai gan žurnālists par visu ņirgājās, šoreiz viņš tomēr bija sašutis.

— Jūs neko neesat redzējis, mans dārgais. Saivā mira ļoti drosmīgi, tas taču galu galā ir muļķīgi, nomelnot nabaga nelaimīgu cilvēku vēl pēc nāves!

Taču lielākā daļa klātesošo ar prieku noticēja, ka Saivā miris gļēvuļa nāvē. Tas bija kā pēdējais uz altāra sadedzināmais upuris, ko meta Monferānam pie kājām, lai viņam iztaptu. Viņš turpināja miermīlīgi smaidīt, kā jau krietns cilvēks, kas piekāpjas, nepieciešamības spiests. Viņš izturējās visai labvēlīgi pret trim liesas vīriem un izteica tiem savukārt pateicību par to, ka tie veikuši savu nepatīkamo pienākumu līdz galam. Vakar pēc soda izpildīšanas balsošanas laikā parlamentā viņš bija ieguvis ievērojamu balsu vairākumu. Francijā valdīja kārtība un viss norisa tā, ka labāk nemaz vairs nevarēja vēlēties. Viņons, ka jau izveicīgs spēlmanis, ari bija vēlējies ierasties šajā laulību ceremonijā, un, kad viņš pienāca, ministrs to aizturēja un apsveica, pa daļai koķetēdams, pa daļai aiz politiskiem apsvērumiem, jo baidījās, ka, par spīti visam, tuvākā nākotnē liktenis var būt labvēlīgs šim apdāvinātajam un nosvērtajam jaunajam cilvēkam. Pēc tam kad abu kopējais draugs tiem paziņoja bēdīgo vēsti, ka Bārti veselības stāvoklis ir slikts un pat ārsti nedodot nekādas cerības, abus pārņēma līdzjūtīgs noskaņojums. Nabaga Baru! Kopš sēdes, kurā Baru ministrija krita, viņš nevarēja vairs atģisties un kļuva ar katru dienu vārgāks, jo dzimtenes nepateicība bija ievainojusi viņa sirdi, viņš lēnām mira, riebīgi apvainots negodīgā darījumā un zagšanā, viņš, kurš bija taisnīgs un godīgs vīrs un kurš savu dzīvību bija atdevis republikai! «Jā, bet kurš tad atklāti atzīstas,» teica Monferāns, «publika taču nekad to nesaprot.»

Sājā brīdī Divijārs, atstādams savu tēva lomu mazliet novārtā, pievienojās tiem un ministra uzvara divkāršojās ar viņa — Divijāra uzvaras apziņu. Vai tad īstenais valdnieks nebija viņš, nauda taču bija vienigā stabilā, mūžīgā vara, un salīdzinājumā ar to ministru varenība ir tik īslaicīga, jo to portfeji taču tik ātri pāriet no rokas rokā. Monferāns valdīja pašlaik un aizies, Viņons valdīs un arī aizies, aizies arī šis Viņons, kas gulēja viņam pie kājām, kas jau sen zināja, ka pār valsti nevar valdīt bez finansistu miljoniem. Vai tad viņš, Divijārs, nebija vienīgais uzvarētājs, viņš, kurš nopirka par pieciem miljoniem vienu aristokrātijas dēliņu, viņš, kurā iemiesojās par valdnieci kļuvusī buržuāzija, viņš, kurš valdīja kā absolūts monarhs, viņš, kurš bija kungs pār visu sabiedrisko mantu un kurš negribēja neko no visa tā atdot, ari bumbu apdraudēts ne. Šie svētki bija viņa svētki, viņš viens pats sēdēs pie galda, tagad, kad viņš visu ieguvis, kad viss piederēja viņam, viņš nepiekrita nekādai varas dalīšanai, un mazajiem tur apakšā, tiem nabaga velniem, strādniekiem, kurus revolūcija reiz bija piemuļķojusi, viņš atmeta druskas no sava galda.

Turpmāk Āfrikas dzelzceļu afēra tiks nolemta aizmirstībai, jo to veikli apraka attiecīga komisija. Visi, kas tajā bija kompromitējušies, — visi diteili, šeņē, fonsēgi un vēl daudzi citi tagad omulīgi smējās; stiprā Monferāna dūre bija tos atbrīvojusi, un Divijāra uzvara ielīksmoja arī viņus. Sanjē neķītrajam rakstam, ko šorīt bija publicējusi «Tautas Balss», visiem netīriem atklājumiem vairs nebija nekādas nozīmes, publika vienīgi paraustīja plecus, jo tā jau bija tik ilgi barota ar denunciācijām, pārsātinātā nodevībām un apmelojumiem, ka jau bija nogurusi no skandāliem un trokšņa. Tagad bija radies cils drudžains satraukums: klīda valodas par jauna, liela darījuma īstenošanu, par ievērojama dzelzceļa būvi caur Sa-hāras tuksnesi, kur apgrozīsies miljoni, kam būs lemts nolīt pār baņķiera uzticīgajiem draugiem.

Kamēr Divijārs draudzīgi sarunājās ar Monferānu un tautas izglītības ministru Doverņu, kas tiem bija pievienojies, Maso bija sastapis savu galveno redaktoru — Fon-sēgu un klusinātā balsī to uzrunāja:

— Diteils man nupat apgalvoja, ka jautājums par dzelzceļa būvi cauri Sahārai jau izlemts un viņi uzdrošināšoties to nodot apspriešanai parlamentā. Viņi saka, — panākumi esot droši.

Tomēr Fonsēgs bija skeptiski noskaņots.

— Tas nav iespējams. Viņi taču neuzdrošināsies tik drīz atkal atsākt šādu mahināciju.

Taču šī ziņa viņu padarīja domīgu. Savas nepiesardzī-bas dēļ Āfrikas dzelzceļu afērā viņš bija izcietis tik lielas bailes, ka viņš bija nozvērējies turpmāk rīkoties daudz piesardzigāk. Bet tas tomēr nenozīmēja, ka viņš atteiktos no darījumiem. Viņš nolēma nogaidīt, visu pārbaudīt un tad, protams, iesaistīties atkal visās afērās.

Domīgi stāvot netālu no Divijāra un abiem ministriem, Fonsēgs vēroja, kā Seņē pat sakrislejā vervēja līdzdalībniekus vakara izrādei, lai nodrošinātu Silviānas triumfu. Viņš slavēja Silviānu, sakāpināja ļaužu ziņkāri un pareģoja meičai milzīgus panākumus. Pašlaik viņš tuvojās Doverņam un, saliekdams kūkumā savu garo mugurkaulu, teica:

— Ministra kungs, man jums jānodod kādas skaistas dāmas lūgums, viņas uzvara šovakar nebūs pilnīga, ja jūs nepagodināsiet viņu ar savu atzinību.

Doverņs, skaists liela auguma virietis gaišiem matiem un zilām, smaidošām acīm aiz lornetes stikliem, klausījās Seņē ar labvēlīgu sejas izteiksmi. Viņš kā tautas izglītības ministrs guva lielus panākumus šī resora vadīšanā, lai gan maz ko saprata no augstskolas. Bet, kā jau īstam Dižonas parīzietim, kā viņu dēvēja, viņam netrūka ne takta, ne viltības, un viņš rīkoja viesības, kurās ar savu pievilcību valdzināja viņa jaunā, apburošā sieva, un visi viņu uzskatīja par izglītotu pazīstamu rakstnieku un mākslinieku draugu. Silviānas iesaistīšana Komēdijā bija līdz šim viņa visievērojamākā rīcība, ar ko jebkurš cils ministrs būtu sev kaitējis, bet kas viņam dīvainā kārtā sagādāja popularitāti. Visiem tas likās negaidits un uzjautrinošs triks.

Kad Doverņs saprata, ka Seņē vienkārši gribēja noteikti zināt, vai viņš šovakar sēdēs savā ložā Komēdijā, viņš izturējās vēl laipnāk.

— Bet, protams, mans dārgais deputāt, es tur būšu. Tik skaistu krustmeitu taču nevar pamest briesmās.

Monferāns, kurš ar vienu ausi klausījās, pēkšņi apgriezās.

— Sakiet viņai, ka arī es noteikti būšu un līdz ar to zālē viņai biis divi draugi vairāk.

Iepriecinātais Divijārs aizkustinājumā un pateicībā mirdzošām acīm palocījās, it kā abi ministri parādītu personīgi viņam nekad neaizmirstamu godu.

Tikai tagad Seņē, pēc tam kad bija ministriem kvēli pateicies, pamanīja Fonsēgu. Viņš piesteidzās pie tā un aizveda viņu mazliet sāņus.

— Ak, mans dārgais kolēģi, šī lieta noteikti jānokārto. Es to uzskatu par izcili svarīgu.

— Ko tad? — jautāja pārsteigtais Fonsēgs.

— Nu, šo Maso rakstu, kuru jūs negribat (aut publicēt. Ļoti noteikti «Globusa» redaktors paziņoja, ka šo rakstu neiespiedīs. Viņš aizstāvēja sava laikraksta godu un nopietno virzienu; šajā avīzē, kuru viņš ar lielām pūlēm izveidojis par atturīgu preses orgānu, kas aizstāvēja neapstrīdamu morāli, vulgāras, pērkamas meičas slavinājumi izklausītos drausmīgi un darītu negodu laikrakstam. Viņš pats uzjautrinājās par visu šo gadījumu un visai ciniski izteicas par Silviānu — viņa varot pacelt savus brunčus publikas priekšā, cik augstu vien gribot, tas viņam esot vienalga, taču teātrī viņš būšot, bet «Globusu» gan neapgānīšot.

Apjukušais, dziļi apbēdinātais Seņē uzstāja:

— Klausieties, mīļais kolēģi, izdariet to taču manā labā. Ja raksts neparādīsies, Divijārs domās, ka tā ir mana vaina. Un jūs taču zināt, ka man viņš ir ļoti vajadzīgs; lūk, ja manas vecākās meitas kāzas atkal tiks atliktas, es vairs nezinu, ko tad lai iesāku.

Tad, redzēdams, ka viņa personiskās neveiksmes Fonsēgu neaizkustina, viņš piebilda:

— Nu tad jūsu pašu labā, dārgais kolēģi, jūsu pašu labā... So rakstu Divijārs pats lasījis un tieši tādēļ, ka tas ir tik slavinošs, viņš grib, lai tas parādītos «Globusā». Pārdomājiet, viņš droši vien pārtrauks attiecības ar jums.

Mirkli Fonsēgs klusēja. Vai viņš domāja par lielo darījumu ar dzelzceļu cauri Sahārai? Varbūt viņš pārliecināja sevi, ka nebūtu labi šādā brīdī sanīsties un pie dalīšanas starp uzticamajiem draugiem nesaņemt savu daļu? Bet uzvarēja viņā, bez šaubām, doma, ka viņam jānogaida un jābūt piesardzīgam.

— Nē, nē, es nevaru, tas skar manu sirdsapziņu.

Visu šo laiku turpinājās laimes vēlējumi, šķita, ka svinīgā gājienā iet visa Parīze, un arvien vel no jauna at-plaiksnīja smaidi un sākās jauni rokas spiedieni. Ļoti nogurušajiem jaunlaulātiem un abām ģimenēm, ko drūzma bija aizvirzījusi pie sienas, vajadzēja tomēr sajūsmā smaidīt. Karstums kjuva nepanesams, un augšup cēlās smalki putekļi, kā lielam ganāmpulkam garām aizejot.

Mazā princese de Harta bija aizkavējusies, neviens nezināja, kur un pie kā, tagad viņa pēkšņi iznira un metās Kamilai ap kaklu, apskāva arī Evu un Žerāra roku paturēja savās plaukstās, teikdama viņam izmeklētus glaimus. Bet, ieraudzījusi Hiacintu, viņa metās pie tā, satvēra pie rokas un aizveda kādā kaktā.

— Klausieties, man jums kaut kas jālūdz.

Hiacints bija šodien visai nerunīgs. Māsas kāzas šķita viņam nicinoša, bezgala vulgāra ceremonija. Atkal viena sieviete un atkal viens vīrietis atzīst šo netīro, rupjo dzimumu likumu, iemūžinot visas pasaules cilvēku aplamību. Tādēļ viņš bija apņēmies laulībās piedalīties klusēdams, lepni un nievājoši izrādīdams savu noliedzošo attieksmi.

Nemierīgs viņš raudzījās Rozamondā, jo jutās laimīgs, ka bija sarāvis saites ar viņu, viņš vienīgi baidījās, ka viņa jaunā untuma varā atkal nedos viņam miera. Pirmo reizi šodien viņš atvēra lūpas.

— Kā draugs, mana mīļā, es darīšu jūsu labā visu, ko vēlaties.

Viņa iesmējās un sāka stāstīt, ka tā būtu viņas nāve, ja nevarētu noskatīties Silviānas debijā, jo viņa taču esot tās draudzene un sajūsmināta apbrīnotāja; princese lūdza, lai Hiacints panāk no sava tēva, lai tas paņemtu savā ložā arī viņu, vieta tur esot, to viņa zinot.

Arī Hiacints pasmaidīja, iedomādamies, ka tas tiešām būs reti estētisks un simbolisks viņu attiecību noslēgums, Silviāna taču viņu atbrīvos no Rozamondas, un šīs abas sievietes iemiesos neauglīgo mīlu. Viņš taču skaistuma vārdā atzina tikai viendzimuma laulību, kas nerada bērnus.

— Labi, norunāts, mana dārgā, es to pateikšu tēvam, un viņam būs vieta jums.

Beidzot apsveicēju gājiens sāka kļūt gausāks un sa-kristeja kļuva mazliet tukšāka; jaunlaulātie un abas ģimenes varēja izspraukties tuvāk izejai caur sanošo pūli, kas tikai pamazām izklīda un kavēdamies apstājās, lai vēlreiz tos sveicinātu un uz tiem paskatītos.

Žerāram un Kamilai tūlīt pēc brokastīm bija jāaizbrauc no Parīzes uz kādu muižu, kas Divijāram piederēja Erā. Brokastis, kas tika rīkotas karaliskajā Godo de Moruā ielas savrupnamā tikai pāris so|u attālumā no Madlēnas baznīcas, bija neparasti krāšņas un svinīgas. Ēdamzāle otrā stāvā bija pārvērsta apbrīnas cienīgā, greznā un pārpilnā bufetē, bet plašais sarkanais salons un mazais zilais salons ar sudraba rotājumiem un visas pārējās plaši atvērtās, spožās telpas bija viesu rīcībā. Lai gan stāstīja, ka esot ielūgti vienīgi abu ģimeņu draugi un tuvākie paziņas, brokastīs piedalijās vairāk nekā trīssimt viesu. Ministri bija lūguši viņus atvainot, kā ieganstu minēdami valstiski svarīgas darīšanas. Toties bija sapulcējušies žurnālisti, tiesneši, deputāti, lielais vairums no ļaužu straumes, kas plūda caur sakristeju. Starp šiem daudzajiem plēsoņām, kas alka pēc jauna laupījuma, nedaudzie grāfienes de Kensakas viesi šķita nejūtamies visai mājīgi; ģenerālis de Bozonnē un marķīzs de Moriņī bija tos apsēdinājuši sarkanajā salonā uz lielā dīvāna, kur tie pavadīja visu vakaru.

Pārguruma salauztā Eva, kuras fiziskie un morālie spēki sāka izsīkt, bija apsēdusies mazajā, zili sudrabainajā salonā, kuru viņas kaisle uz ziediem bija pārvērtusi rozā-rijā. Viņa tikko nesaļima, grīda līgojās zem kājām, bet viņa tomēr smaidīja un bija skaista un pievilcīga, tiklīdz tuvojās kāds viesis. Negaidīta palīdzība radās, kad viņa pamanīja monsenjoru Martā, kurš parādīja lielu laipnību, pagodinādams brokastis ar savu klātbūtni. Viņš apsēdās atzveltnes krēslā Evai blakus vēlīgs un jautrs, ar glāstošo izteiksmi sejā sāka laipni tērzēt. Viņš, bez šaubām, zināja par briesmīgo drāmu, par dziļajām bēdām, kas plosīja šo nabaga dvēseli un ar ko tā veltīgi cīnījās, jo monsenjors izturējās pret Evu ļoti tēvišķīgi un teica mierinošus vārdus. Eva runāja kā neremdināmi skumja atraitne, kas atteikusies no pasaules, un lika saprast, ka vienīgi dievs ir viņas patvērums. Tad saruna novirzījās uz Darba invalīdu patversmi, un Eva apgalvoja, ka izlēmusi tagad ar vislielāko nopietnību pievērsties šim darbam, nopietni pildot savu priekšnieces pienākumu.

— Monsenjor, atļaujiet man lūgt jūsu padomu... Man nepieciešams kāds, kas man palīdzētu, un es esmu domājusi par kādu priesteri, kuru apbrīnoju un kas ir īsts svētais, — tas ir abats Pjērs Fromāna kungs.

Bīskapa seja kļuva nopietna, un viņš izskatījās aptnul-sis, kad mazā princese de Harta, kas staigāja Diteilam pie rokas, pēkšņi izdzirda šo vārdu. Viņa piesteidzās savā parastajā nesavaldībā.

— Abats Pjērs Fromāns... Es jums vēl neesmu pastāstījusi, mana mīļā, ka es to redzēju ģērbušos žaketē un biksēs, bez tam man stāstīja, ka viņš kopā ar kādu «radījumu» braukājot ar divriteni pa Buloņas niežu.., Vai ne, Diteil, mēs taču viņu satikām?

Deputāts smaidīdams palocījās; pārsteigtā, satriektā Eva salika rokas.

— Vai tas ir iespējams? Tik dedzīga žēlsirdība, ticība un aizrautība — kā apustulim?

Beidzot iejaucās monsenjors.

— Jā, jā, baznīcai reizēm uzbrūk dziļas bēdas. Es biju jau dzirdējis par šī nelaimīgā cilvēka neprātu, man likās, mans pienākums ir viņam aizrakstīt, bet viņš atstāja manu vēstuli bez atbildes. Es tik ļoti vēlējos izvairīties no šāda skandāla! Bet ir briesmīgi spēki, kurus mēs ne vienmēr spējam uzvarēt, un šajās dienās arhibīskaps izslēgs šo cilvēku no baznīcas... Jums jāmeklē kāds cits, cienītā kundze.

Evai tas bija smags trieciens. Viņa uzlūkoja Roza-niondu un Diteilu, neuzdrošinādamās izjautāt tiem sīkumus, visu laiku domādama par šo «radījumu», kam bijusi drosme novest neceļos priesteri. Droši vien kāda nekaunīga meiča, viena no tām bezprātīgajām, miesas kārībā iestigušajām sievietēm! Un Evai šķita, ka šis noziegums vēl papildina viņas pašas nelaimi.

Ar rokas mājienu norādot uz lielo greznību visapkārt, uz saldi smaržojošām rozēm, kurās tā ienira, un ielūgto viesu pūli, kas drūzmējās ap bufeti, Eva murmināja:

— Ak, patiešām visur ir tikai izvirtība, ne uz vienu cilvēku vairs nevar paļauties.

Tobrīd Kamila, gatavodamās aizbraukt ar Žerāru, sēdēja viena savā meitenes istabā, kad pie viņas ienāca Hiacints.

— Ak, mans mazais, tu tas esi!... Pasteidzies, ja tu gribi mani vēl noskūpstīt. Es tūlīt nozudīšu un pat ar prieku.

Viņš apskāva māsu un pamācošā tonī noteica:

— Es domāju, ka tu esi savaldīgāka. Jau kopš rīta tu izrādi tādu prieku, ka man kļūst nelabi.

Kamila tikai noraudzījās brālī ar mierīgu, iznīcinošu skatienu.

— Tu ļoti labi zini, — Hiacints turpināja, — ka Ze-rāru, ko tu aprij ar acīm, viņa tev atkal atņems, tiklīdz jūs atgriezīsieties.

Kamilas vaigi nobāla un acis liesmoja. Viņa tuvojās Hiacintam sažņaugtām dūrēm:

— Viņa! Tu saki, ka viņa man viņu atņems!

Abi runāja par savu māti.

— Klausies, tu mazais, drīzāk es sāncensi nogalināšu! Nē, nē, tādu neģēlību lai viņa neiedomājas, jo vīru, kas pieder man, redz, to es arī sargāšu... Bet tu darīsi labi, ja atstāsi mani mierā ar savām dzēlībām, es tevi pazīstu, tu neesi nekas vairāk kā meitietis, turklāt vēl muļķa-galva!

Hiacints atkāpās, it kā odze paceltu pret viņu savu mazo, smailo, melno galviņu; viņš nolēma labāk ātrāk laisties lapās, jo vienmēr bija drebējis māsas priekšā.

Kamēr pēdējie viesi sacentās, tukšojot bufeti, notika atvadīšanās un jaunlaulātie devās pie karietes, lai brauktu uz staciju. Ģenerālis de Bozonnē bija atkal sācis stāstīt mazai paziņu grupiņai par izmisumu un sarūgtinājumu, kādu tas izjūtot par obligāto karadienestu, un marķīzam de Moriņī vajadzēja viņu aizvest projām ar varu mirklī, kad grāfiene de Kensaka ar drebošām rokām apskāva savu dēlu un vedeklu Kamilu; grāfiene bija tik satraukta, ka marķīzs atļāvās viņu līdzjūtīgi atbalstīt. Hiacints bija meties meklēt tēvu un nevarēja to nekur atrast. Taču beidzot viņš tēvu ieraudzīja kādā loga nišā, iegrimušu sarunā ar gluži sabrukušo Seņē, kuru viņš rupji izrāja, uzzinājis par Fon-sēga pārlieku pedantisko akurātību; ja raksts neparādīsies, Silviāna taču būs spējīga uz baronu vienīgo izgāzt dusmas, aizslēdzot atkal viņam savas durvis. Bet tūdaļ Divijāram vajadzēja atgūt gavilējošo, labo izskatu, jo viņš aizsteidzās projām, lai noskūpstītu savu meitu uz pieres un paspiestu roku znotam, jokojot novēlēdams tiem aizvadīt patīkamas dienas. Beidzot atvadījās Eva, kurai blakus stāvēja monsenjors Martā. Viņa parādīja aizkustinošu drosmi un savā apņēmībā tēlot līdz galam augstāko aprindu skaistuli viņa atrada sevī spēku smaidīt un izrādīt īstu mātes maigumu.

Viņa satvēra mazliet mulsā, drebošā Žerāra roku un varonīgā atsacīšanās labsirdībā uzdrošinājās vienu mirkli to paturēt savā rokā.

— Uz redzēšanos, Žerār, palieciet sveiks un esiet laimīgs!

Pēc tam viņa pagriezās pret Kamilu un noskūpstīja to uz abiem vaigiem; morisenjors noraudzījās abās sievietēs ar labvēlibu un līdzjūtību.

— Uz redzēšanos, meitiņ!

— Uz redzēšanos, māmiņl

Viņu balsis drebēja, skatieni krustojās kā liesmaini šķēpi, un skūpsts atgādināja ļaunu kodienu. Ak, kāds niknums modās Kamilā, redzot māti joprojām vēl tik skaistu un iekārojamu, par spiti vecumam un asarām! Un kādas mocības bija jāpārcieš Evai, redzot šo jauno meiteni, redzot jaunību, kas bija guvusi uzvaru un tagad aiznesa sev līdzi viņas tnilu uz visiem laikiem! Par savstarpēju piedošanu nebija ko domāt: viņas ienīdis viena otru līdz kapam, kur tās reiz dusēs blakus ģimenes kapličā.

Tomēr vakarā baronese atvainojās, ka nevarēs būt «Po-liekta» izrādē. Viņa jutās pārlieku nogurusi un vēlējās doties agri pie miera; galvu spilvenā paslēpusi, viņa raudāja visu nakti. Ložā, iā bija balkona loža, sēdēja vienīgi barons, Hiacints, Diteils un mazā princese de Harta.

Jau no deviņiem teātra zāle bija pārpildīta ar sanošo, grezno publiku, kas parasti mēdz ierasties svinīgās dramatiskās izrādēs. Visa Parīze, kas no rīta bija piedalījusies apsveikuma gājienā Madlēnas baznīcas sakristejā, ieradās šeit tikpat drudžainā ziņkārē, tikpat alkatīgi vēlēdamās ieraudzīt ko negaidītu un ārkārtēju; šeit redzēja tās pašas sejas, tos pašus smaidus, dāmas sveica cita citu ar vieglu galvas mājienu, un vīrieši sapratās no pusvārdiem, no vienas vienīgas kustības. Dotajam vārdam uzticīgi — viņi bija ieradušies uz šo satikšanos — dāmas kailiem pleciem un kungi ar ziedu pogcaurumā, visā sava žilbinošā svētku greznībā. Fonsēgs sēdēja «Globusa» ložā ar diviem viņam draudzīgiem laulātiem pāriem. Mazais Maso aizņēma savu parasto vietu orķestra ložā. Bija redzams arī izmeklēšanas tiesnesis Arnadjē, viens no parastajiem, uzticīgajiem Komēdijas apmeklētājiem, tāpat arī ģenerālis de Bozonnē un galvenais prokurors Lēmanis. Visu uzmanību sev piesaistīja Sanjē, šis briesmīgais Sanjē ar savu resno, pretīgo apopiektiķa seju, jo viņa avīzē taču šorīt bija iespiests skandalozais raksts. Seņē, kurš sev bija pieticīgi paturējis atliecamo sēdekli, apskrēja vēl gaiteņus, parādīdamies visos stāvos un uzkurinādams sajūsmu vēl pēdējā mirklī. Kad ministru ložā iepretim Divijāra ložai parādījās abi ministri, Monferāns un Doverņs, zālei pārskrēja viegls saviļņojums, smaidi sejās kļuva intīmi un jautri-, jo visiem bija zināms, ka par saviem panākumiem debitantei jāpateicas tieši šiem vīriem.

Tomēr vakardien bija paklīdušas ļaunas valodas. Sanjē bija paskaidrojis, ka Silviānas — šīs plaši pazīstamās palaistuves — debija Komēdijā cēli tikumiskajā Polinas lomā esot acīm redzams pliķis sabiedrības tiklībai. Sīs skaistās kurtizānes nekaunīgā iedoma jau ilgāku laiku bija sacēlusi troksni presē. Bet par šo iespēju runāja jau pusgadu, Parīze bija pieradusi jau pie šīm runām, un tās vienīgā vēlēšanās bija izklaidēties, un tāpēc tā skrēja šurp. Pirms priekškara pacelšanās zālē valdīja uzjautrināta noskaņa, pa kaktiem zobojās, bet visi bija gatavi smieties un aplaudēt, ja vien izrāde tiem sagādās prieku.

Iespaids tiešām bija bezgala neparasts. Kad Silviāna parādījās pirmajā cēlienā uz skatuves kā tikla meitene, ģērbusies vienkāršā kleitiņā, viņa pārsteidza zāli ar savu ovālo, šķīsto dievmātes sejiņu, nevainīgo muti un nevainībā mirdzošajām, skaidrajām acīm. Viņas radītais tēls sākumā mazliet izbrīnīja publiku, pēc tam apbūra. Atzīstoties Stratonisam un stāstot redzēto sapni, viņa tēloja Polinu kā mistisku, sapņojumā lidojošu tēlu, kā baznīcas logā gleznotu svēto, kuru caur mākoņiem joņojošā Vāgnera Brunhilde nestu sev līdzi uz zirga muguras. Tā bija aplamība, kas bija pretrunā saprātam un patiesībai. Bet publika šķita vēl vairāk ieinteresēta, jo tā sekoja modei un to kairināja pretruna, kas valdīja starp šo balto, lilijai līdzīgo tēlu un meiču ar zemiskajām tieksmēm. No šī brīža Silviānas panākumi pieauga ar katru cēlienu: otrajā cēlienā — mirklī, kad notika izskaidrošanās ar Sevēru, trešajā — ainā ar Fēliksu un ceturtajā — ainā ar Paliektu, lai beidzot sasniegtu sajūsmas kalngalu traģiski cēlajā, sirdi plosošajā ainā ar Sevēru. Bet galīgu uzvaru nodrošināja viegls svilpiens, kurā vainoja Sanjē. Monfe-rāns un Doverņs, kā laikraksti vēlāk rakstīja, deva signālu aplausiem, un visa zāle sajūsminājās, visa Parīze aplaudēja, pa daļai uzjautrinādamās, pa daļai varbūt aiz ironijas, suminādama līdz ar to arī Divijāra greznību un «Silviānas ministrijas» stipro dūri, par kuru jokdari smējās izrādes starpbrīžos.

Barona ložā valdīja drudžains satraukums, visi sarosījās.

— Ziniet, — stāstīja Diteils, — mūsu iespaidīgais kritiķis, tas, kuru es jums reiz atvedu uz vakariņām, ir nikns. Viņš ietiepjas, ka Polina būtībā ir maza sīkpilsoņu meitene, kuru tikai pašās beigās skar brīnums, un ka šis raksturs tiek pilnīgi iznīcināts, ja to jau sākumā tēlo kā svēto.

— Phe! — augstprātīgi noteica Divijārs. — Jo vairāk viņš diskutēs par to, jo sacels lielāku troksni... Galvenais, lai rīt no rīta parādās Maso raksts «Globusā».

Taču šajā jautājumā nekas labs nebija gaidāms. Seņē, kurš atkal bija neatlaidīgi uzmācies Fonsēgam, paziņoja, ka tas vēl arvien vilcinoties, par spīti lielajiem panākumiem, kurus viņš tomēr uzskatot par muļķīgiem. Barons aizsvilās dusmās.

— Ejiet pie Fonsēga un sakiet viņam, ka es to gribu un neaizmirsīšu viņa pakalpojumu.

Rozamonda ložas dziļumā sajūsmā vairs nevaldīja pār sevi.

— ITiacintiņ, es jūs lūdzu, aizvediet mani Silviānas ģērbtuvē. Es nevaru vairs gaidīt, man viņa jāapskauj.

— Mēs taču visi turp iesim, — iesaucās Divijārs, iz-dzirdis šos vārdus.

Gaiteņi bija ļaužu pārpilni, visi centās drūzmā izspies-lies cauri līdz pašai skatuvei. Bet gadījās šķērslis, ģērbtuves durvis bija aizslēgtas; kad barons pieklauvēja, ģērbēja atbildēja, ka kundze lūdzot kungus pagaidīt.

— Bet es taču, kā jau sieviete, drīkstēšu, man tas nav liegts, — Rozamonda sauca un ātri ieslīdēja pa durvīm.

— Jus, Iliacint, tāpat varat nākt, tas taču arī nav nekas.

Puskailā Silviāna lika kalpotājai noslaucīt viņai sviedrus no pleciem un kakla, tik ļoti sasvīdusi viņa bija. Sajūsmā Rozamonda metās pie aktrises un skūpstīja to. Gāzes radziņu sakarsētajā un reibinošās puķu smaržas piesātinātajā, šaurajā istabiņā viņas tērzēja čukstus, gandrīz saskardamās ar lūpām. Dedzīgo apbrīnas un maigu jūtu apliecinājumu straumē Hiacints dzirdēja, ka tās apsolījās pie izejas salikties un Silviāna ielūdza Rozamondu pie sevis uz tasīti tējas. Laipni smaidīdams, viņš teica aktrisei:

— Jūsu kariete gaida jūs Monpansjē ielas stūrī, vai ne? Nu, tad es uzņemos princesi turp pavadīt. Tas būs pavisam ērti, un mājā jūs varēsiet braukt abas reizē.

— Ak, cik jūs esat mīļš, — iesaucās Rozamonda.

— Tātad norunāts.

Durvis tika atvērtas, ienāca vīrieši un sāka apsveikt aktrisi. Taču vajadzēja tomēr drīz atgriezties zālē, jo sākās piektais cēliens. Tas izvērtās par īstu triumfu, publika sajūsmā trakoja, kad Silviāna deklamēja slaveno frāzi: «Es redzu, es zinu, es ticu, man ir atvērušās acis!» tik ekstātiski kā svētā mocekle, kas aizlido debesis. Skatītāji izsauca aktierus, Parīze vēl sarīkoja pēdējās ovācijas šai teātra madonnai, kura tik lieliski prata dzīvē notēlot pilsētas vislielāko palaistuvi, kā izteicās Sanjē.

Divijārs ar Diteilu tūlīt devās aiz kulisēm, lai pavadītu Silviānu, bet Hiacints aizveda Rozamondu uz karieti, kas gaidīja Monpansje ielas stūrī. Tur jaunais cilvēks palika stāvam un šķita visai uzjautrināmies, kad parādījās tēvs ar Silviānu, kura to ar rokas mājienu aizturēja tieši brīdī, kad tas jau dzīrās iekāpt karietē.

— Nē, mans dārgais, šovakar ne. Mani gaida draudzene.

Karietes dziļumā pavīdēja Rozamondas mazā, smaidošā sejiņa. Barons sastinga kā pārakmeņojies, bet kariete attālinājās, aizvezdama abas sievietes. Viņš taču tik ilgi bija nopūlējies, lai atgūtu Silviānas žēlastību!

— Kolai dara, mans dārgais? — Hiacints skaidroja Di-teilam, kurš arī jutās mazliet aizskarts par šādu iznākumu. — Viņa man bija apnikusi līdz kaklam, un es viņu atdevu Silviānai.

Divijārs pavisam apjucis palika stāvam uz ietves jau klusajā, tukšajā ielā, kad pēkšņi, garām ejot, tuvojās pārgurušais Seņē, viņš pazina baronu un steidzās pie tā, lai paziņotu, ka Fonsēgs apdomājies un Maso raksts parādīsies laikrakstā. Gaiteņos esot arī ļoti daudz runājuši par slaveno dzelzceļu cauri Sabaras tuksnesim.

Hiacints aizveda tēvu projām, to mierinādams, kā saprātīgs biedrs, kuram sieviete nebija nekas cits kā netīrs un zemisks kustonis.

— Nāc, iesim gulēt... Parādīsies taču šis raksts, un tu rīt no rīta viņai to aiznesīsi, viņa tevi noteikti ielaidīs.

Abi vīrieši vēlējās iet kājām, viņi aizsoļoja projām pa Operas avēniju, kas bija tukša un drūma šajā vēlajā stundā, smēķēdami un retus vārdus pārmīdami, bet pār snaudošo Parīzi virmoja neapjaušamu sāpju žēlums, it kā vesela pasaule ietu bojā.

III

Kopš Saivā sodīšanas Gijoms bija ieslīdzis drūmā klusēšanā. Viņš šķita domās nogrimis un izklaidīgs. Ilgas stundas viņš aizvadīja darbā, izgatavodams bīstamo pulveri, kura formulu zināja tikai viņš vienīgais un kura apstrādāšana prasīja lielu rūpību un uzmanību; savu darbu Gijoms veica viens un nevēlējās neviena palīga. Pēc tam viņš izgāja no mājām un atgriezās visai noguris pēc garajām, vientuļajām pastaigām. Savējo vidū Gijoms bija mīļš un laipns kā agrāk un piespieda sevi pat smaidīt. Taču, kad viņu kāds uzbilda, šķita, ka viņš pēkšņi satraucas, it kā atgriezdamies no bezgalīgajām tālēm.

Tādās reizēs Pjēram likās, ka brālis pārvērtējis savu pašaizliedzīgo varonību un Mārī zaudējums viņam ir nepanesams. Vai tās nebija domas par Mārī, kuras viņu va-jāja, vai viņš nenožēloja savu uzupurēšanos, jo tuvāk nāca nozīmētā kāzu diena? Un kādu vakaru Pjērs saņēma drosmi un atklāja brālim sirdi, atkal piesolīdamies aizbraukt un pazust.

Jau pēc pirmajiem vārdiem Gijoms brāli pārtrauca, klusi iesaukdamies:

— Mārī! Ak, manu brālīt, es viņu pārlieku mīlu, un arī tevi es mīlu pārlieku, lai nožēlotu, ko esmu izdarījis... Nē, nē! Tagad es taču zinu, ka jūs abi esat laimīgi un arī man jūs šo laimi dodat, jūs esat mana drosme, viss mans spars... Es tev zvēru, ka tu maldies, man nekait gluži nekas, tas, bez šaubām, ir tikai darbs, kas liek man laiku pa laikam ieslīgt domās.

Šovakar Gijoms gribēja parādīt, ka nekas viņu nenomāc, un bija apburoši jautrs. Pie pusdienu galda viņš jautāja, vai tapsētājs drīz ieradīsies, lai iekārtotu jaunajam pārim abas mazās istabiņas augšējā stāvā virs laboratorijas, kur tagad mita Atarī. Kopš bija noteikta kāzu diena, Mārī, mierīga un smaidoša, bez steigas un apjukuma sāka Gijomam līksmi stāstīt par visu, ko viņa vēlētos: vienai istabai viņa gribēja pārvilkt sienas ar sarkanu kumača audumu par divdesmit sū metrā, lakota egles koka mēbeles, lai viņa varētu iztēloties, ka atrodas laukos, un visbeidzot — paklāju uz grīdas, jo paklājs viņai nozīmēja greznības kalngalu. Viņa smējās, un Gijoms smējās līdz ar jauno sievieti — jautri un tēvišķīgi, bet Pjērs, kuru šis labsirdīgais prieks nomierināja, tagad pats pārliecinājās, ka bija maldījies.

Bet jau nākamajā dienā Gijoms atkal iegrima savos sapņos. Pjēra nemiers atsākās, kad bija novērojis ari diž-māmiņu; nekad vēl tā Pjēram nebija likusies tik klusa, tik lepna un nopietna. Viņam nebija drosmes tai kaut ko jautāt, prātā nāca doma aprunāties ar Gijoma trim lielajiem dēliem, bet ne Tomā, ne Fransuā un Antuāns nezināja nekā un negribēja nekā zināt. Viņi pavadīja visas dienas katrs pie sava darba smaidoši, mierīgi un līksmi; viņi cienīja tēvu, vārda tiešajā nozīmē — pielūdza. Dzīvodami zem viena jumta, viņi tēvam nejautāja nekā par viņa darbu, par viņa iecerēm, un, uzskatīdami, ka viss, ko viņš dara, nevar būt citāds kā patiess un labs, viņi bija gatavi palīdzēt viņam bez jebkādas iztaujas, paklausot vismazākajam aicinājumam. Bet acīmredzot tēvs sargāja tos no jebkādām briesmām, upuri nest viņš gribēja viens pats, vienīgi dižmāmiņa bija viņa uzticamais biedrs, vienīgi tai Gijoms prasīja padomu un varbūt arī tai paklausīja. Pjērs atteicās no domas kaut ko no zēniem uzzināt, taču nemieru viņā radīja vienīgi stingā nopietnība, kuru viņš novēroja pie dižmamiņas, it sevišķi brīžos, kad viņam likās, ka ir abus pārsteidzis kādā no viņu biežajām pārrunām dižmāmiņas istabā, kas atradās augšējā stāvā, blakus Man istabiņām. Tur viņi ieslēdzas un droši vien nodevās ilgstošam darbam, jo istaba šķita kā izmirusi un nebija dzirdama pat elpas dvesma.

Kādu dienu Pjērs redzēja savu brāli Gijomu iznākam no turienes ar acīm redzami smagu nelielu čemodāniņu. Viņš tūlīt atcerējās brāļa atklājumu, to pulveri, kura vienas mārciņas pietika, lai uzspridzinātu veselu katedrāli, atcerējās iznīcināšanas līdzekli, kuru tas gribēja dāvāt kareivīgajai Francijai, lai nodrošinātu tai uzvaru pār citām tautām, lai pēc tam tā varētu kļūt par atbrīvotāju visām tautām. Pjērs atcerējās arī, ka vienīgi dižmāmiņai bija uzticēts šis noslēpums, ka ilgu laiku viņa bija gulējusi uz patronām ar šo drausmīgo sprāgstvielu, kad Gijoms baidījās no policijas apmeklējuma. Kādēļ viņš tagad nesa projām no mājas daļu šī pulvera, pie kura izgudrošanas viņš strādāja kopš noteikta laika? Aizdomu un slepenu baiļu mocītam, viņam radās drosme brālim negaidot jautāt:

— Tātad tevi māc rūpes, ja tu nevēlies vairs neko šeit glabāt. Ja tevi kas apgrūtina, tu zini, ka manā mājā, kur neviens neko nemeklēs, tu vari visu paglabāt.

Pārsteigtais Gijoms ciešu skatienu raudzījās brālī.

— Jā... Man zināms, ka aresti un kratīšanas atkal ir atsākušās, kopš nelaimīgais cilvēks ir giljotinēts, jo viņi baidās, ka izmisumā kāds drosminieks to neatriebj. Un bez tam — nav taēu saprātīgi glabāt šeit tik spēcīgas, iznīcinošas vielas. Labāk taču tās novietot drošā vietā... Noglabāt Neijī! Nē, mīļo brāli, tā nebūtu piemērota dāvana tev!

Viņš runāja mierīgi, bet balss tikko jaušami drebēja.

— Tātad, — atsāka Pjērs, — viss ir gatavs, drīzumā tu atdosi savu izgudrojumu kara ministram?

Pēc Gijoma atklāto acu skatiena varēja nojaust, ka viņš vilcinās; viņš bija gandrīz gatavs melot. Taču tad viņš mierigi sacīja:

— Nē, es atteicos no šīs domas. Man ir cita ideja.

Tas lika pateikts ar tik noteiktu apņēmību, ka Pjērs neuzdrošinājās brāli tālāk izvaicāt un jautāt, kas tā būtu par citu ideju. Kopš šī mirkļa Pjērs trīsēja nemiera pilnās gaidās; aizvien skaudrāk viņš juta dižmāmiņas svinīgi lepnajā klusēšanā un Gijoma apskaidrotajā, varonīgas apņēmības pilnajā sejā kaut kādus lielus un baigus draudus, varbūt spriedumu visai Parīzei...

Kādu pēcpusdienu, kad Tomā vajadzēja doties uz Gran-didjē rūpnīcu, kļuva zināms, ka veco strādnieku Tusēnu otrreiz ķērusi trieka. Tomā apsolīja, garām ejot, iegriezties pie vecā vīra, kuru viņš ļoti cienīja, un paskatīties, vai nav iespējams tam sniegt kādu palīdzību. Pjērs gribēja jaunekli pavadīt, un abi aizgāja ap pulksten četriem.

Vienīgajā istabā, ko apdzīvoja Tusēni, kuri turpat arī ēda un gulēja, abi apmeklētāji atrada mehāniķi dziļi satriektu sēžam pie galda uz zema ķeblīša. Viņu bija ķērusi vienpusēja paralīze, kas, padarot nekustīgu visa ķermeņa labo pusi, roku un kāju, bija skārusi arī seju, un viņš bija zaudējis valodu. Tusēns spēja tikai izdvest nesaprola-mas, rūcošas skaņas. Mute bija savilkta uz labo pusi, visa viņa labsirdīgā, apaļā seja ar gluži it kā izmiecēto ādu bija sarauta atbaidošā maskā, šis vīrs bija satriekts piecdesmit gadu vecumā, bārda bija nekopta un balta kā sirmgalvim, mezglainās, darbā nomocītās rokas bija tagad gluži bezspēcīgas. Vienīgi acis vēl bija dzīvas, skatieni klīda pa istabu, pievērsdamies te vienam, te otram, bet Tusēna kundze, vēl joprojām pilnīga, kaut arī nekad nedabūja kārtigi paēst, joprojām bija tikpat kustīga, nezaudēja dūšu pat nelaimē; viņa rosījās ap slimo.

— Tusēn, pie tevis atnākuši miji ciemiņi, Tomā kungs ieradies tevi apmeklēt kopā ar abata kungu .,.

Tad viņa mierīgi pārlaboja sevi:

— Ar Pjēra kungu, savu tēvoci... Nu tu redzi, ka neesi vēl atstāts.

Tusēns gribēja runāt, bet viņa pūles bija veltas, tikai divas lielas asaras sariesās acīs, un ar neizsakāmi skumju skatienu viņš raudzījās atnācējos, un žokļi viņam drebēja.

— Neuztraucies taču, — atsāka sieva. — Dakteris teica, ka tas neko nelīdz.

Ienākdams Pjērs bija pamanījis divas sievietes pieceļamies un aizejam sāņus. Pārsteigts viņš pazina Teodora kundzi un mazo Selīnu, kas abas bija pieklājīgi apģērbtas un izskatījās apmierinoši. Uzzinājušas par šo nelaimes gadījumu, viņas savā labsirdībā, kā jau visi nabadzīgi radījumi, kas iepazinuši visļaunākās ciešanas, bija nākušas apmeklēt viena savu brāli un otra tēvoci. Tagad viņas šķita pasargātas no briesmīgā posta un Pjēra atmiņā iznira viss, ko tas bija dzirdējis stāstām, — lielā vispārējā līdzjūtība, ko parādīja mazajai meitenei pēc tēva sodīšanas, bagātīgās dāvanas, un sākusies bija augstsirdīga sacensība par viņas adoptēšanu, līdz beidzot meiteni adoptēja kāds vecs Saivā draugs, kas iekārtoja Selīnu atkal skolā, lai tā vēlāk varētu mācīties kādu amatu, bet Teodora kundze bija pieņemta kādā dziedniecības iestādē par slimnieku kopēju. No bada nāves viņas bija glābtas.

Kad Pjērs piegāja tuvāk, lai noskūpstītu mazo Selīnu, Teodora kundze lika tai vēlreiz pateikties abata kunga!», kā viņa Pjēru vēl aizvien godbijīgi uzrunāja.

— Tas bijāt jūs, abata kungs, kas mums atnesa laimi. To nekad neaizmirst, un es arvien meitenei atgādinu neaizmirst pieminēt jūs savās lūgšanās.

— Tātad, mans bērns, tu ej atkal skolā?

— Ak jā, abata kungs, esmu par to ļoti priecīgai Un bez tam mums tagad nekā vairs netrūkst.

Aizkustinājumā Selīnai aizlūza balss, un viņa šņukstēdama murmināja:

— Ak, kaut nabaga tētis mūs tagad redzētu!

Teodora kundze laipni atvadījās no Tusēna kundzes.

— Nu labi! Tagad ardievu, mēs aizejam. Tas, protams, ir Joti bēdīgi, kas ar jums noticis, un mēs atnācām jums pateikt, cik ļoti tas mūs skumdina. Bet visļaunākais jau ir tas, ka nelaimē, kas jums uzbrukusi, arī drosme neko nelīdz. Selīna, noskūpsti savu tēvoci. Nabaga brāli, vēlu tev, cik drīz vien iespējams, tikt atkal uz kājām.

Viņas noskūpstīja paralizēto uz vaigiem un aizgāja. Tu-sēns, kurš bija klausījies un skatījies, pavadīja abas ar savām dzīvajām, saprotošajām acīm, kurās atspoguļojās smeldzošas ilgas pēc darbīgās dzīves, kurā viņas atgriezās.

Lai gan Tusēna kundze parasti vienmēr bija labā omā, viņā tomēr pavīdēja greizsirdības dzirkstiņa.

— Ak, mans nabaga vecais, tām abām tomēr bija vairāk laimes, nekā mums, — viņa teica, sakārtodama spilvenu vīram aiz muguras. — Kopš šim trakajam Saivā nocirta galvu, visur viņām veicas. Viņas ir uz zaļa zara, viņām maizīte ir nodrošināta.

Pēc tam, pievērsdamās Pjēram un Tomā, viņa turpināja:

— Mēs, pārējie, esam purvā, ar degunu dubļos, bez kādām cerībām izrāpties laukā ... Jā, ko lai dara, mums jāmirst badā, mans nabaga vīrs nelika giljotinēts, viņš nekā cita nav darijis, kā tikai visu mūžu strādājis, un nu jūs redzat, lūk, tagad viņam ir beigas kā vecam zirgam, kurš nekam vairs neder.

Viņa lūdza atnācējus apsēsties un atbildēja uz līdzjūtīgajiem jautājumiem. Ārsts jau esot bijis divreiz un izteicis cerību, ka slimais atgūšot valodu un varbūt pat varēšot ar spieķi staigāt pa istabu. Ka vīrs atkal varētu kādreiz nopietni ķerties pie darba, nav ko cerēt. Kādēļ tad visas šīs pūles? Tusēna acis skaidri teica, ka viņš la-bāk mirtu tūlīt. Ja strādnieka cilvēks vairs nespēj strādāt un savu sievu uzturēt, tad viņam laiks līst zemē.

— Ietaupījumi, — turpināja Tusēna kundze, — ir jau cilvēki, kas prasa, vai mums esot ietaupījumi... Mums bija krājkasē gandrīz tūkstoš franku, kad Tusēnu ķēra trieka pirmo reizi. To nemaz nevar iedomāties, cik taupīgam jābūt, lai šādu summu varētu sakrāt, jo neesam taču mežoņi. Laiku pa laikam tomēr atvēlam arī sev kādu drusku labumiņa, kādu labāku ēdienu, kādu mazu pudelīti vīna ... Piecu mēnešu laikā, kurus mans vīrs bija spiests nestrādāt, vēl nāca klāt izdevumi par daudzajām zālēm un spēcinošu gaļu, — nu, un mēs tos tūkstoš frankus esam noēduši; ak, žēlīgā debestiņ, tagad jau gan mums tik drīz vairs neredzēt ne labu vīniņu, ne iesmā ceptu jēra cisku!

Sis izsauciens, ko izgrūda labsirdīgā, pļāpīgā kārum-niccc, kāda viņa vienmēr bija bijusi, skaidrāk par aiztu-

rētām asarām izteica bažas par rītdienu. Tomēr viņa nezaudēja drosmi un palika nelokāma, bet viņai šķita, ka tas ir sabrukums un pasaules gals. ja viņa nespēs savu istabu turēt tīru un kārtīgu, svētdienās izsautēt gabalu teļa gaļas un vakaros, patērzējot ar kaimiņienēm, sagaidīt vīru atgriežamies no darba. Būtu labāk, ja viņus iemestu atkritumu bedrē un ar ķerru aizvestu projām!

Sājā bridi sievieti pārtrauca Tomā.

— Bet vai tad nav ierīkota Darba invalīdu patversme un vai nevarētu tur ievietot jūsu vīru? Man šķiet, ka tur viņam butu īstā vieta.

— Ak, jā gan, — atbildēja sieviete, — man par šo iestādi jau stāstīja, esmu arī ievākusi ziņas. Slimus tur neņem. Kad jūs tur aiziesiet, jums atbildēs, ka slimajiem ir slimnīcas.

Pjērs ar nedrošu mājienu apliecināja, ka tas patiešām ir lieks gājiens. Pēkšņi viņa acu priekšā iznira aina, kad viņš bija deldējis Parīzes bruģi, skriedams no šīs patversmes priekšsēdētājas baroneses Divijāras pie galvenā administratora Fonsēga, lai ievietotu patversmē Lavēvu.kurš pa to laiku bija jau nomiris.

šai mirklī iebrēcās mazulis un abi apmeklētāji pārsteigti redzēja Tusēna kundzi pazūdam mazajā istabiņā, kur mita viņu dēls Saris, un iznākam ar aptuveni pusotra gada vecu bērniņu uz rokām.

— Mans dievs, jā, — viņa paskaidroja, — tas jau ir Sarla mazais. Viņš gulēja sava tēva vecajā gultā, un 11u viņš atmodies, kā jūs dzirdējāt... Iedomājieties, pagājušo trešdien, tieši dienu pirms Tusēnu ķēra trieka, es mazo atvedu no Sendenī, no zīdītājas, kas draudēja bērnu izlikt pie žoga, tāpēc ka Šarlarn vairs neveicas un viņš vairs nemaksā. Es tad nodomāju pie sevis: drīz jau sākas atkal darbs un tādu mazu mutīti gan varēs pabarot. Bet nu sabrūk visas cerības, bet ko lai dara, ja nu bērns ir šeit, tad taču nevar to izmest uz ielas.

Runādama viņa staigāja šurpu turpu un aijāja bērnu, lai tas nomierinātos. Viņa pļāpāja tālāk un atgriezās atkal pie Šarla muļķīgās dēkas ar vīna tirgoņa kalponi, ar kuru tas neapdomīgi bija gulējis, un nu šī viņam atstājusi skaistu dāvanu un pati kā īsta staigule, kāda tā būtībā arī bija, aizgājusi ar citu. Jā, kaut jel Saris būtu vēl strādājis tāpat kā agrāk, pirms karadienesta! Toreiz viņš nevienu stundu nestāvēja dīkā un atnesa mājās visu aldziņu. Tagad viņš nelabprāt gāja darbā, prātoja, un viņam bija savas idejas, lai gan nebija vēl tik tālu nonācis l<ā tas nelga Saivā, bumbas viņš vēl nemeta, bet pusi dienas viņš pavadīja pie sociālistiem un anarhistiem, kas tam sagrozīja galvu. Bija tiešām īstais negals noskatīties, kā stiprs, krietns jaunietis grūda sevi postā. Bet pašu kvartālā tomēr apgalvojot, ka tagad esot daudz tādu jaunu cilvēku; labākie, saprātīgākie strādnieki apnikuši strādāt šo darbu, kas arī viņas vīru nespējot uzturēt, viņiem reiz pietiekot visa šā posta, tad jau labāk visu sagraut nekā gaidīt vecumu, kur tu cilvēks vairs neesi drošs par maizes gabalu līdz mūža galam.

— Ak, dēli nemaz vairs nelīdzinās saviem tēviem; tiem zeļļiem nebūs vairs mana nabaga vecā Tusēna pacietības, kas pieļāva, lai tam norauj ādu ar visiem kauliem, līdz beidzot no viņa palika vienīgi šī nelaimes nastiņa, ko jūs redzat savā priekšā... Vai jūs zināt, ko Saris teica aizvakar, kad ieraudzīja vakarā savu tēvu ar atmirušām kājām un rokām, bez valodas uz šī krēsla? Viņš sadusmojās un kliedza, ka tēvs bijis nerrs visu savu dzīvi tā nodzīties buržuā labā, kuri tam pat ūdens glāzi nepasniegs... Bet, tā kā Sarlam tomēr sirds ir laba, pēc tam viņš rūgti raudāja.

Bērns vairs nebrēca, bet Tusēna sieva vēl joprojām staigāja šurpu turpu, aijādama to un spiezdama pie savas labās vecmāmiņas sirds. Viņas dēls Saris nevarēja nekā mātei palīdzēt, varbūt laiku pa laikam iedot kādus simt sū, bet arī ar lielām grūtībām un ne vienmēr. Viņa pali bija jau notrulinājusies un nespēja vairs atsākt agrāko veļas šuvējas arodu. Grūti bija arī atrast kalpones vietu, jo uz kakla bija taču mazbērns un arī otrs — lielais bērns, kurš bija tāpat jāapkopj un jābaro. Ko lai nu dara? Kas gan notiks ar viņiem visiem trim! Viņa to nezināja un nodrebēja, lai gan bija gādīga kā māte un centās būt drosmīga.

Pjērs un Tomā juta, ka viņu sirdis sažņaudzas līdzjūtībā, redzot šai bēdpilnajā, taču vēl tīrajā, iļclaimcs piemeklētajā darba istabā pār nekustīgā, sagrauztā Tusēna vaigiem ritam lielas asaras. Viņš bija klausījies sievā un tagad skatījās uz mazo aizmigušo būtni viņas rokās; nabaga vīram nebija vairs balss, lai izkliegtu savu apsūdzību liktenim, viss krājās viņa dvēselē kā neizsīkstoša, pārpilnam piesātināta straume; visa viņa darba pilnā, apsmietā, piekrāptā dzīve un pēc tādām pūlēm šī briesmīgā netaisnība, kas noveda pie šādām ciešanām, niknums, ka viņš sēdēja šeit nevarīgs un tagad viņam bija jānoskatās, kā savējie, kas bija tikpat nevainīgi kā viņš, cieta līdzi viņa nelaimē un mira līdz ar viņu. Ak, šis nabaga vecais vīrs, šis darba invalīds, kam jānobeidzas tagad kā nespējīgam, uz ielas pakritušam, kroplam dzīvniekam! Tas tieši bija tas satraucošais, baigais, ko viņš gribēja izteikt, taču viņa sāpes izpaudās vienīgi neskaidrā rūkšanā.

— Klusē, nedari sev vēl vairāk pāri, — Tusēna kundze teica. — Ja nu tas reiz tā ir, tad tas tā ir.

Tusēna sieva bija nolikusi bērnu atkal gulēt, un, tai atgriežoties, Tomā un Pjērs gribēja parunāt ar viņu par Grandidjē kungu, Tusēna uzņēmuma saimnieku, kad parādījās jauns apmeklētājs. Viņi pagaidīja vēl kādu brīdi.

Tā bija Krctjeno kundze, mazā ierēdņa sieva, Tusēna otrā — astoņpadsmit gadus jaunākā māsa. Skaistā Or-tansa, kura bija uzzinājusi par katastrofu, nāca, lai izteiktu savu līdzjūtību, kā tas pieklājas, lai gan vīrs tai bija licis pārraut visas saites ar piederīgiem, jo viņš kaunējās no tiem. Ortansa ieradās vieglā zīda kleitā un ar sarkanām magonēm rotātā cepurē, kura jau trīsreiz bija pārtaisīta. Bet visā šai greznībā viņa tomēr jutās neveikli, jo bija jāslēpj kājas nošķiebtās kurpēs. Nesenās priekšlaicīgās dzemdības bija to padarījušas ļoti neglītu, un viņas gaišmates skaistums bija visai ātri novītis.

Jau uz sliekšņa šķita, ka viņu stindzina brāļa baigais izskats, visas šīs sāpju pilnās telpas kailums, kurā tā ienāca. Noskūpstījusi brāli un izteikusi nožēlu par to, ka atrod viņu tādā bēdīgā stāvoklī, viņa tūlīt sāka žēloties par pašas likteni un steigā izklāstīja visas likstas, jo baidījās, ka tai ko nelūdz.

— Ak, mana mīļā, protams, jūs tagad var vienīgi nožēlot, bet ja jūs zinātu! Katram ir savas bēdas... Tāpat arī man. Vīra sabiedriskā stāvokļa dēļ man jāvalkā cepures un pieklājīgas drēbes, bet jūs nevarat iedomāties, ar kādām pūlēm es savelku galus kopā. Ar trīs tūkstošiem franku algas tālu netiksi, sevišķi, ja par īri vien jāmaksā septiņi simti franku. Jūs man teiksiet, ka mēs varam dzīvot vienkāršāk, bet nē, mana mīļā, man nepieciešama viesistaba, kur pieņemt viesus, kuri nāk pie mums. Parēķiniet nu paši... Bez tam man taču ir divas meitas, tās man vajadzēja sūtīt mācīties, Lisjēna sāka spēlēt klavieres, un Marsclai ir dotības zīmēšanā... Jā, es jau gribēju gan tās atvest līdzi, bet baidījos, ka viņām satraukums būs pārāk liels. Jūs taču mani atvainosiet, vai ne?

Tad viņa vēl attēloja visas nepatikšanas, kādas tai bijušas ar vīru šī nožēlojamā Saivā dēļ. Tas, kā jau iedomīgs, sīkumains un nikns cilvēks, bijis sašutis, ka tagad viņa sievas ģimenē esot kāds giljotinētais; vīrs izturējies visai cietsirdīgi pret nelaimīgo sievu, visu vainu par dzīves grūtībām un paša neveiksmēm uzvēlis viņai, un ierastā aprobežota ierēdņa dzīvīte darīja to arvien īgnāku. Bija vakari, kad tie ķildojās, viņa iespītējās un stāstīja vīram, ka varējusi apprecēt kādu ārstu, kuram viņa likusies diezgan skaista toreiz, kad vēl bija pārdevēja konditorejā Mocekļu ielā. Un tagad, kad sieva kļuva neglītāka, virs jutās nosodīts mūžīgā trūkumā, pat ja tam būtu četri tūkstoši franku atalgojuma, par ko tas sapņoja; viņu laulības dzīve arvien vairāk slīdēja lejup un kļuva nemiera, īgnuma un ķildu pilna, kur dārgi samaksātais gods būt smalkam kungam un dāmai bija tikpat nepanesams ka lielais trūkums strādnieku ģimenēs.

— Nu tad beidzot, mana mīļā, — teica Tusēna kundze, kuru šis svaines rūpju klāsts nogurdināja, — jums taču arī laime uzsmaidījusi, ka negadījās vēl trešais bērns.

Dziļi atvieglota Ortansa nopūtās.

— Ak, tas jau nu tiešām ir labi, jo es nezinu, kā mēs būtu viņu izaudzinājuši. Nemaz nerunājot par to, ka Kret-jeno man rīkoja pretīgas scēnas, sacīdams, ja es būšot mātes cerībās, viņš pie tā vainīgs nebūšot, un tajā dienā, kad piedzimšot trešais bērns, viņš mani atstāšot un aiziešot citur dzīvot... Jūs zināt, es tikko nenomiru priekšlaicīgās dzemdībās, ak, cik tas bija briesmīgi, es vēl tagad neesmu atguvusies. Ārsts saka, es slikti ēdot, man esot vajadzīga laba barība. Bet tas viss nav nekas, es tomēr biju ļoti apmierināta.

— Tas ir saprotams, mana mīļā, jūs taču to vien tik vēlējāties.

— Protams, mēs neko labāku nevēlējāmies. Kretjeno vienmēr apgalvoja, ka viņš dejošot no prieka... Un tomēr, tomēr...

Ortansas balss drebēja pēkšņā aizkustinājumā.

— Kad ārsts paskatījās un teica, ka tas būtu puisītis, ņiani sagrāba tāds žēlums, ka aizrāvās elpa; es ļoti labi redzēju, ka Kretjeno aizgriezās, lai neviens neredzētu viņa pārvērsto seju... Divas meitas mums ir un būtu liels prieks par dēlu!

Acīs viņai sariesās asaras, un stostīdamās viņa beidza:

— Bet ja nu mēs sev nevarējām atļauties tādu greznību, lai mums būtu vēl viens bērns, tad ir labāk, ka viņš nemaz nav nācis pasaulē. Viņš ir labi darījis sev un mums, ka atgriezies turp, no kurienes bija nācis... Bet tomēr — tas ir ļoti skumji, cik gan daudz nepatikšanu ir dzīvē!

Kretjeno kundze piecēlās, viņa gribēja iet projām, kad bija vēlreiz noskūpstījusi brāli, viņai bija bail no jaunas scēnas, ja pārnākot vīrs neatradīs viņu mājās. Tomēr viņa palika vēl īsu brīdi stāvam un stāstīja, ka arī viņa esot sastapusi savu māsu Teodora kundzi ar mazo Sclinu. Viņas bijušas pieklājīgi apģērbtas un esot tagad laimīgas. Un viņa beidza ar nenovīdības pieskaņu balsī:

— Mans vīrs gan uzskata par labāku ik rītu iet un vārgt savā birojā; nekad viņš neļaus sev nocirst galvu, un, protams, nevienam pat prātā nenāks piešķirt renti Marselai un Lisjcnai. Nu tad, mana mīļā, nezaudējiet drosmi, vienmēr jācer, ka viss beigsies labi.

Kad viņa bija aizgājusi, ari Pjērs un Tomā gribēja iet projām, bet, iekams doties uz rūpnīcu, viņi vēlējās uzzināt, vai tās īpašnieks Grandidjē kungs, kuram bija paziņots par Tusēnu nelaimi, apsolījis tiem palīdzēt. Pagaidām rūpnīcas īpašnieks bija devis diezgan neskaidru solījumu, un abi izlēma aizbilst kādu labu vārdu par veco mehāniķi, kurš nostrādājis uzņēmumā divdesmit piecus gadus. Ļaunākais bija tas, ka jau sen sastādītais palīdzības un sociālās nodrošināšanas kases organizācijas projekts, ko vajadzēja izskatīt pirms krīzes, pēc kuras rūpnīca tagad pamazam atžirga, bija izputējis dažādu komplikāciju un apstākļu sarežģījumos. Ja tas nebūtu noticis, Tusēnam tagad būtu tiesības slimot, un viņam nedraudētu briesmas nomirt badā. Triekas piemeklētajam strādniekam nebija ko cerēt uz citu palīdzību kā vien uz sabiedrības žēlsirdību un rūpnīcas īpašnieka cēlsirdību.

Sarla mazais dēls no jauna ieraudājās, un Tusēna kundze paņēma to atkal rokās; un viņa staigāja šurpu turpu, kad Tomā satvēra paralizētā vīra veselo roku abas savās.

— Mēs atnāksim vēlreiz, mēs jūs neatstāsim. Jūs zināt, ka visi jūs mīl, jo jūs bijāt krietns un kārtīgs strādnieks ... Paļaujieties uz mums, mēs darīsim visu, kas būs mūsu spēkos.

Viņi atstāja Tusēnu drūmajā istabā, asarām acīs un satriektu, kā vecu zirgu, kas tagad bija derīgs vienīgi lopkautuvei; viņa sieva šūpoja rokās kliedzošo bērnu, vienu nelaimīgo cilvēku pasaulē vairāk, kas tagad bija smaga nasta abiem laulātajiem draugiem un vēlāk art pats nomirs badā, posta un netaisnīgā darba nomākts.

So darbu, šo gurdinošo, dunošo un elsojošo darbu, cilvēka fizisko darbu Pjērs un Tomā atkal vēroja rūpnīcā. Tievie dūmeņi uz jumtiem ritmiski izgrūda tvaika elpu, it kā tā regulētu visu šeit esošo strādnieku darba ritmu. Dažādajos cehos skanēja nemitīga, rosmīga šņākoņa un rūkoņa; amatnieku armija kala, vīlēja, urba starp skrejošām siksnām un drebošām mašīnām. Diena tuvojās noslēgumam parastajā drudžainajā sasprindzinājumā, kas valdīja pirms darba beigu zvana.

Kad Tomā vaicāja, kur atrodas Grandidjē kungs, viņam atbildēja, ka tas jau kopš brokastīm neesot parādījies; pēc šīs dīvainās vēsts viņš saprata, ka droši vien atkal bija norisinājusies nožēlojamā aina aiz mūžīgi aizvērtajām žalūzijām klusajā paviljonā, kur nomaļus mita rūpnīcas īpašnieks ar savu jauno, nu jau divus gadus garīgi slimo sievu, kura joprojām bija apburoši skaista un kuru viņš mīlēja tik ļoti, ka negribēja nekad no tās šķirties. No mazās, ar stikla jumtu klātās darbnīcas, kurā Tomā parasti strādāja un kurā tagad ieveda Pjēru, lai tas viņu pagaidītu, bija redzams lieliem ziedošiem ceriņ-krūmiem iežogotais, šķietami laimes pilnais un dziļā klusumā grimstošais paviljons, kur dzīvinošu līksmi būtu varējusi ienest jaunās sievietes gaišo tērpu vizma un bērnu rotaļīgie smiekli. Pēkšņi viņiem šķita, ka dzird garu, sirdi plosošu vaidu, tad it kā sista dzīvnieka smilkstēšanu, kustoņa nežēlīgo nāves cīņu, kad to nonāvē. Ak, šīs gaudas, kas skanēja rūpnīcas spraigā darba ritmā, ko pavadīja ritmiskie tvaika grūdieni un dobjā mašīnu dunoņa! Kopš nesenās inventarizācijas ienākumi bija divkāršojušies, labklājība tagad pieauga ik mēnesi, par krīzi nebija runas. īpašniekam Grandidjē ar savu pazīstamo, populāru kļuvušo divriteni «Lizcte», kuru viņa brālis, viens no «Bonmaršē» administratoriem, pārdeva par simt piecdesmit frankiem gabalā, bija lielas izredzes tikt pie ievērojamas bagātības. Bez tam bija paredzams gūt milzīgu peļņu visdrīzākajā laikā no automašīnām, kuras viņš laidīs tirgū, tiklīdz varēs ķerties pie mazo motoru ražošanas; tas bija jauns, ilgi pētīts un gandrīz jau pilnīgi izgudrots motors. Bet drūmajā paviljonā ar pastāvīgi nolaistām žalūzijām baigi kliedzieni turpinājās, tur norisa šausminoša drāma, kuru pat rūpnīcas rosmīgā darba troksnis nespēja apslāpēt.

Nobāluši Pjērs un Tomā klausījās un drebēdami skatījās viens uz otru. Te pēkšņi kliedzieni mitējās, un paviljons ienira atkal dziļā nāves klusumā. Tomā tikko dzirdami ierunājās:

— Parasti, šķiet, viņa ir ļoti klusa, cauru dienu sēž uz grīdas, uz paklāja kā mazs bērns. Grandidjē to mīl arī tādu, apgulda un pieceļ, glāsta, lai tikai viņa smietos. Kāda skumja dzīve!... Lēkmes viņai uznāk reti, bet kad viņa sāk trakot, grib kost un sevi nogalināt, mezdamās pret sienām, tad viņam jācīnās ar nelaimīgo, jo neviens cils kā vienīgi viņš drīkst tai pieskarties. Viņš cenšas viņu savaldīt, turot savās rokās, lai nomierinātu ... Bet šodien, — tik drausmīgi, kādas vaimanas! Jūs taču dzirdējāt? Tik briesmīga krīze nabadzītei nekad vēl nebija bijusi.

Pēc kādas ceturtdaļstundas dziļa klusuma Grandidjē iznāca no paviljona kailu galvu un vēl gluži bāls. Ejot garām mazajai, stiklotajai darbnīcai un ieraugot tajā Tomu un Pjēru, viņš ienāca un atbalstījās ar muguru pret skrūvspīlēm, kā cilvēks, kuru pārņēmis reibonis un vajā rēgi. Viņa parasti laipnajā, enerģiskajā sejā atspoguļojas bailes un neizsakāmas ciešanas. Blakus kreisajai ausij bija redzama asiņaina skramba.

Viņš vēlējās tūlīt runāt, cīnīties un atkal atgriezties ikdienas darbīgajā dzīvē.

— Priecājos jūs redzēt, dārgo Tomā. Esmu pārdomājis visu, ko jūs man stāstījāt par mūsu mazo motoru. Mums vēl jāparunā par to.

Redzot Grandidjē apjukumu, jaunais cilvēks līdzjūtības uzplūdā nodomāja, ka, pastāstot viņam par citu nelaimi, viņš varbūt atbrīvosies no uzmācīgajam domām.

— Bez šaubām, esmu jūsu rīcībā ... Bet vispirms atļaujiet man pastāstīt, ka mēs nākam no Tusēna, šī nelaimīgā, ko atkal ķērusi trieka; viņa briesmīgais liktenis un galīgais posts mums plosa sirdis, pēc tik daudziem darba gadiem viņš nu ir nonācis galīgā nabadzībā.

Tomā uzsvēra, ka vecais strādnieks nostrādājis rūpnīcā divdesmit piecus gadus, runāja par taisnīgumu, kas taču lika vērā ņemt ilgās pūles, un visu, ko šis cilvēks devis no sava mūža. Viņš lūdza, lai rūpnīcas vadība nāktu tam palīgā taisnīguma un līdzcietības vārdā.

— Ak, kungs, — arī Pjērs atļāvās teikt savukārt, — man gribētos jūs aizvest uz bridi šai bēdpilnajā istabā pie šī nelaimīgā, vecā, dzīves salauztā sirmā vīra, kam pat vairs valodas nav, lai izkliegtu savas sāpes un ciešanas. Nav baigākas nelaimes par to kā nomirt, apšaubot katras labestības un taisnīguma iespēju.

Grandidjē klausījās klusēdams. Tad neaizturamas lielas asaras sariesās tam acīs. Viņa balss bija joti klusa un drebēja.

— Nav baigākas nelaimes? Kas to lai zina? Kurš var runāt par visbaigāko nelaimi, ja pats nav cietis citu nelaimi? ... Jā, jā, šis nabaga Tusēns, tas ir briesmīgi viņa vecumā nokļūt tādā postā un nezināt, vai rīt būs ko ēst vai ne. Bet es pazīstu tikpat lielu postu, mokošas sāpes, kas dzīvi sagandē vēl vairāk... Jā — dienišķā maize! Bet kāda aplamība ticēt, ka pasaulē valdīs laime, ja visiem būs dienišķā maize!

Viņš trīcēja, atklādams savas dzīves slēpto, sāpīgo drāmu. Būt uzņēmuma īpašniekam, saimniekam, valdīt pār kapitālu, kas drīz vien vēl pavairosies, būt veiksmīgam cilvēkam, kam panākumi nodrošināti, jo viņam pieder rūpnīca, kur mašīnas gandrīz vai kaļ naudu, kas viņam tik jāiebāž kabatā, — ko apskauda viņa strādnieki; un tomēr būt visnelaimīgākajam cilvēkam, jo viņam nebija nevienas dienas, kuru nesagandētu viņa sirdsmokas, un, kad viņš vakaros atgriezās mājā, tad kā algu un atbalstu atrada vienīgi ciešanas! Dzīvē par visu jāmaksā. Šis uzvarētājs, šis naudas luteklis, raudāja smeldzošās skumjās uz savas zelta kaudzes, kas kļuva lielāka no vienas inventarizācijas līdz otrai.

Grandidjē tomēr bija visai pretimnākošs un apsolījās Tusēnam palīdzēt. Bet ko viņš varēja darīt? Pensijas izmaksai viņš nekad nepiekritīs, jo tā būtu tagad pastāvošā algotā darba principu noliegšana. Viņš enerģiski aizstāvēja savas uzņēmēja tiesības un atkārtoja, ka asā konkurence to spiež visiem spēkiem turēties pie šīm tiesībām, kamēr vien pastāvēs pašreizējā iekārta. Viņa uzdevums bija veikt izdevīgus darījumus godīgā ceļā. Viņš nožēloja, ka viņa strādnieki nebija izveidojuši sociālās nodrošināšanas kasi, un lika saprast, ka darīs visu, lai strādnieki atkal ķertos pie šī pasākuma.

Viņa vaigos bija atkal sakāpis sārtums, ikdienas eksistences cīņa to aizrāva un lika enerģiski rīkoties.

•— Es gribēju ar jums parunāt par mūsu mazo motoru ...

Grandidjē ilgi runāja ar Tomā, bet Pjērs satrauktu sirdi, vispārējās laimes alku pārņemts, gaidīja. Viņš uztvēra runātāju vārdus un apjuka tehnisko terminu mudžekli. Agrāk rūpnīca bija ražojusi mazus tvaika motoriņus. Taču tagad praksē tos vairs nelietoja, un tāpēc tika meklēts cits dzinējspēks. Nākotnes valdnieci elektrību nebija vēl iespējams izmantot, pagaidām vajadzīgie aparāti bija pārāk smagi. Atlika vienīgi nafta, bet tai piemita tik daudz nopietnu trūkumu, ka uzvara un bagātība noteikti piederēs tam izgudrotājam, kas atklās un izmantos ražošanā jaunu, vēl nezināmu enerģijas veidu. Problēmu vajadzēja atrisināt, atrast un ieviest ražošanā šo jauno spēku.

— Jā, nu gan man jāsteidzina šī jautājuma atrisināšanā, — dzīvi iesaucās Grandidjē. — Visu laiku es jums ļāvu netraucēti strādāt un neapgrūtināju jūs ar ziņkāriem jautājumiem, bet nu reiz pēc iespējas ātrāk jāatrod atrisinājums.

Tomā pasmaidīja.

— Pacietieties vēl mazliet, man šķiet, ka esmu uz īstā ceļa.

Grandidjē abiem paspieda roku, tad devās savā parastajā apgaitā, šķērsodams vēl rosmes pilnos cehus, bet nāves klusumā ieslīgušais aizslēgtais paviljons to gaidija, nemitīgu, nedziedināmu sāpju piesātināts, kur viņš atgriezās ik vakaru.

Jau tuvojās vakars, kad Pjērs un Tomā, atkal uzkāpuši Monmarlra kalnā, devās pie lielās, stiklotās darbnīcas, kuru sev bija iekārtojis skulptors Zahans starp Svētas Sirds bazilikas vel nepabeigtās celtnes šķūņiem, darbnīcām un barakām, lai tur izstrādātu viņam pasūtīto vareno eņģeli. Visapkārt pletās plaši neapbūvēti zemes laukumi, juku jukām piekrauti ar dažādiem materiāliem, apcirstiem akmeņiem, baļķiem un mašīnām, un tur, kur, gaidot zemes racējus, kas savestu kārtībā visu šo teritoriju, bedres bija palikušas vēl neaizbertas, vīdēja salauztas kāpnes, un durvis, ko aizsedza vienkāršs mietu žogs, veda baznīcas pazemē.

Tomā, kurš bija apstājies Zahana darbnīcas priekšā, norādīja uz kādām durvīm, pa kurām varēja nokāpt pazemē pie celtnes pamatu veidotājiem.

— Jums nekad nav ienākusi prātā doma apskatīt bazilikas pazemes daļu. Tā ir īpaša pasaule, un nav nekā interesantāka ... Jūs zināt, ka tur ir ieguldīti miljoni. Kalna centrā vajadzēja atrast cietu nogulsni, tāpēc tika izraktas vairāk nekā astoņdesmit šahtas, kuras aizpildīja ar bc-toņu, lai baznīcu nostādītu uz šiem astoņdesmit apakšzemes stabiem... Tos gan nevar redzēt, bet tieši uz tiem, augstu paceldamies pār visu Parīzi, balstās šis cilvēku muļķības un izsmiekla piemineklis.

Piegājis pie žoga Pjērs aizmirsies raudzījās kādās atvērtās durvīs, kur tumsā bija saskatāms kāpņu laukumiņš, no kura dziļumā veda stāvas kāpnes. Neviļus, kā sapni viņš vēroja šis neredzamās kolonnas, domādams par spīta pilno enerģiju, par lielo valdīšanas kāri, kas turēja visu šo celtni.

Tomā vajadzēja pārtraukt viņa pārdomas.

— Pasteigsimies, lūk, jau metas krēsla. Mēs nekā vairs nevarēsim redzēt.

Bija norunāts, ka Antuāns viņus sagaidīs pie Zahana, kurš gribēja tiem parādīt savu jauno modeli. Kad Pjērs un Tomā ienāca, abi Zahana palīgi vēl strādāja pie monumentālā eņģeļa, kura simetriskos spārnus tie, stāvot uz sastatnēm, beidza apstrādāt, bet pats skulptors ar puskailām un māliem notrieptam rokām sēdēja uz zema sola, iegrimis metru augstās figūras apskatē, pie kuras nupat bija strādājis.

— Ak, tic esat jūs. Antuāns jūs jau gaida gandrīz pusstundu. Man liekas, viņš izgāja ar Lizu skatīties saulrietu pār Parīzi. Drīz viņi atgriezīsies.

Zalians atkal apklusa un nekustīgi vēroja savu darbu.

Tā bija kailas sievietes figūra, kājās stāvoša, slaida, tik cēli dižena savu līniju vienkāršībā, ka šķita milzīgi liela. Viņas krāšņie, atrisušie mati staroja tāpat kā viņas seja, kuras cildenais daiļums bija kā pati spožā saule. Abas rokas viegli izstiepusi pretī cilvēkiem, it kā sveicot tos un sniedzot tiem kādu dāvanu.

Klusi un sapņaini skanēja tēlnieka balss.

— Jūs atceraties, es gribēju radīt ko līdzīgu manai «Auglībai», kuru jūs apskatījāt, — tā savā varenajā klēpi spēj iznēsāt jaunu pasauli. Es sāku jau veidot arī «Žēlsirdību», bet es to atstāju nepabeigtu, jo šī figūra šķita niecīga, banāla un šabloniska... Tad manī atausa doma par «Taisnību». Bet šķēps un svari, nē, nē! Sī taisnība garā mantijā ar apsegtu galvu, tā nebija mana taisnība, tā nespārnoja mani. Neatlaidīgi mani vajāja cita, tā, kuru gaida pazemotie, taisnība, kura vienīgā spēj ieviest mazliet kārtības un dot mums laimi... Un to es redzēju, lūk, tādu: viscaur kailu, vienkāršu savā cildenumā. Viņa mirdz kā pati saule, kā daiļuma, harmonijas un spēka saule, jo mūžīgais spīdeklis, liesmodams debesu jomā visai pasaulei, ir vienīgā taisnība, jo vienlīdz devīgi saule dāvā nabagam un arī bagātajam savu spožumu, savu gaismu, savu siltumu, kas ir visas dzīvības avots... Tādu nu jūs to redzat, viņa ziedo sevi visiem, ar plaši izstieptajām rokām viņa apskauj visu cilvēci, viņa dod tai mūžīgo dzīvību, ko slēpj sevī mūžīgais daiļums. Ak, vienīgi skais-stumā, spēkā un taisnībā mīt īstas laimes ideāls.

Viņš aizdedzināja pīpi un labsirdīgi iesmējās.

— Nu, es domāju, ka viņa ir diezgan pašapzinīga, šī labā sieviete... Kā jūs domājat?

Abi apmeklētāji izteica skulptoram savu sajūsmu. Pjēru dziļi saviļņoja šī mākslinieka fantāzija, jo viņš uztvēra tajā domu, kas sen jau mita viņa paša prātā: tās bija cerības uz tuvo taisnības laikmetu, kas valdīs uz šīs pasaules drupām, jo žēlsirdība pēc gadsimtiem ilgas pieredzes nebija spējusi pasauli glābt no galīgā sabrukuma.

Skulptors viņiem jautri paskaidroja, ka viņš strādājot pie šī modeļa, lai sevi mazliet nomierinātu pēc darba pie milzīgā eņģeļa, kura uzbāzīgā banalitāte dzenot viņu izmisumā. Viņš esot saņēmis vēl otrreizēju aizrādījumu par eņģeļa ģērba krokām, kas pārlieku izceļot gurnus, un dra-pēriju pēc tam vajadzējis pārveidot.

— Visu, ko tie vēlas! —_ viņš iesaucās. — Tas vairs nav mans darbs, tas ir pasūtījums, kuru es izpildu tāpat, kā mūrnieks veido mūri. Reliģijā nav vairs mākslas, neticība un muļķība to nokāvušas. Bet, ja atkal atdzimtu īsti humāna māksla, māksla, kas domāta visiem, kāds tas būtu gods būt par vienu no tās vēstnešiem!

Pēkšņi viņš aprāvās. Kur, sasodīts, bija palikuši abi bērni — Antuāns un Liza? Viņš plaši atvēra darbnīcas durvis, uz nekārtīgā apbūves laukuma starp gružiem, pie milzīgās Parīzes apvāršņa, kuru zeltīja rietošās saules stari, smalkās līnijās vīdēja divi profili — tie bija lielais, slaidais Antuāns un mazā, trauslā Liza. Jaunais, jūtīgais milzis atbalstīja meiteni ar savu stipro roku, un viņa bija spējīga iet bez pūlēm; liegā grācijā, kā jau meitene, kas beidzot izvērtusies sievietē, Liza raudzījās viņa acīs bezgalīgajā pateicībā smaidīdama, sevi visu atdodama viņam uz mūžu.

— Ak, te jau viņi nāk... Ziniet, tomēr noticis brīnums! Es jums nevaru izteikt, cik priecīgs par to esmu! Viņa mani brīžiem noveda izmisumā, es jau biju atteicies no cerībām viņu iemācīt kādreiz lasīt un atstāju to augu dienu sēžam kaktā kā muļķīti, it kā sapītām rokām, kājām un mēli... Un lūk, atnāca jūsu brālis un ietekmēja to, es nezinu kā. Viņa paklausīja jauneklim, viņa to saprata, viņa kopā ar to sāka lasīt, rakstīt un kļuva saprātīga un līksma. Un vēlāk, kad viņas kājas tomēr nekļuva lokanas un viņa izskatījās kā mazs cietējs pundurītis, viņš sāka to nēsāt šeil uz rokām, piespieda meiteni staigāt, atbalstot to, un tagad beidzot viņa taču iet viena pati. Dažās nedēļās viņa ir izaugusi, kļuvusi slaidāka un skaista. Jā, jā, apgalvoju jums, ka tā ir otra piedzimšana, īsta pārradīšana. Paskatieties uz viņiem!

Antuāns un Liza nesteigdamies nāca šurp. Ar kādu dzīvinošu dvesmu abus veldzēja vakara vējš, kas cēlās augšup no saules apmirdzētās un sasildītās lielās pilsētas! Ja jauneklis izvēlējies tieši šo vietu, lai iespaidotu Lizas garīgo uztveri, tieši šo diženo apvārsni un brīvo vēju, kas iznēsāja tik daudz dzīvības dīgļu, tad tādēļ, ka nekur citur visā pasaulē viņš nespēja tā ietekmēt viņas dvēseli un dot tai spēku. Iemīlējies bija radījis sev mīļoto. Viņš bija ņēmis pie rokas snaudošu, nekustīgu sievieti bez domām, to atmodinājis, pārradījis un iemīlējis, lai tā savukārt mīlētu viņu. Viņa bija viņa radīta, daļa no viņa būtnes.

— Nu, māsiņ, tātad tu vairs neesi nogurusi?

Viņas lūpās pavīdēja dievišķīgs smaids.

— Ak nē, ir taču tik labi, tik skaisti tā iet... Ar An-tuānu es vēlētos iet visu mūžu.

Visi uzjautrinājās, un Zalians, būdams labā omā, piebilda:

— Cerēsim, ka viņš tevi pārāk tālu nevedīs. Jūs jau esat nonākuši pie mērķa, un es nekavēšu jūsu laimi.

Antuāns bija apstājies pie Taisnības tēla, kuram rietošā saule šķita dodam dzīvības trīsas. Šajā klusa maiguma pilnajā stundā mākslas burvība tik ļoti saviļņoja Antuānu, ka viņa acīs sariesās asaras, un viņš čukstēja:

— Ak, dievišķā vienkāršība, ak, dievišķais daiļums!

Viņš bija nupat beidzis kokgrebumu, kurā bija attēlojis

saprātam un mīlai atmodināto Lizu ar grāmatu rokā; tas bija īsts, izjusts meistardarbs, aizkustinoši patiess. Šoreiz viņš bija īstenojis savas ilgas, apstrādādams koku tieši pēc modeļa. Šai mirklī viņš bija bezgalīgu cerību varā, sapņodams par lieliem, oriģināliem darbiem, kuros viņš liks dzīvot visam savam laikmetam.

Tomā gribēja atgriezties mājās. Viņi paspieda roku

Zahanam, kurš, savu dienas darbu beidzis, uzģērba mēteli, lai vestu māsu mājās uz Kalvēra ielu.

— Līdz rītam, Liza, — teica Antuāns, noliekdamies, lai viņu noskūpstītu.

Viņa pacēlās uz pirkstgaliem un pievērsa tam gaišās acis, kuras viņš bija atvēris dzīvei.

— Līdz rītam, Antuān.

Arā krēsla jau sabiezēja. Pjērs, kurš izgāja pirmais mijkrēslī, pārsteigts apstājās, it kā ieraudzījis parādību, kas vispirfns viņā radīja izbrīnu. Viņš skaidri redzēja savu brāli Gijomu, kurš iznāca no bazilikas apakšzemes durvīm, no vaļējās alas, kas veda uz celtnes pabūvi. Gi-jutns steidzīgi izgāja cauri latiņu žogam, tad, lēnā gaitā aizejot, tēloja, it kā atrastos šeit gadījuma pēc un nāktu no Lamarka ielas. Pienācis pie abiem dēliem, viņš iepriecināts stāstīja, ka nākot no Parīzes centra, Pjērs vaicāja sev: vai tikai nav sapņojis? Bet nemierīgais skatiens, kuru viņam pievērsa brālis, pārliecināja Pjēru, ka viņš nav maldījies. Un, skatoties uz šo vīru, kurš nekad nemeloja, Pjēru pārņēma mulsa un baigas aizdomas, ka beidzot viņš ir uz pēdām tam briesmīgajam noslēpumam, kas viņu šausmināja un ko viņš juta briestam jau kopš krietna laika brāļa mazajā, mierīgajā, darbā sanošajā namā. Sājā vakarā, kad Gijoms, viņa abi dēli un Pjērs atgriezās plašajā darbnīcā, kuras logi vērās uz Parīzi, telpa bija tik dziļā krēslā tīta, ka šķita tukša. Lampas vēl nebija aizdegtas.

— Palūk, — teica Gijoms, — nav neviena.

Tumsā atskanēja mierīgā, paklusā Fransuā balss.

— Nē, es esmu šeit.

Viņš sēdēja pie galda, nevarēdams vairs lasīt; acis no grāmatas novērsis, viņš sapņoja, zodu atbalstījis,plaukstā, skatieniem aizklīdis tālē pār pamazām tumsā grimstošo Parīzi. Visu pēcpusdienu viņš bija šeit strādājis, galvu nepaceldams. Tuvojās eksāmeni, un viņš visu laiku dzīvoja saspringtu garīgu dzīvi. St vientulība un tumsa bija jaunā cilvēka garīgā sasprindzinājuma piesātināta, viņš sēdēja nekustīgs, pārliecies pār grāmatu.

— Kā, tu vēl šeit, tu strādā! — iesaucās tēvs. — Kāpēc tu neprasīji lampu?

— Nē, es vēroju Parīzi, — Fransuā lēnām atbildēja. — Ir dīvaini, ka nakts pakāpeniski un šķietami saprātīgi nolaižas pār to. Pēdējais, vēl apgaismotais kvartāls ir lejā Svētās Ženevjēvas kalns, kur atrodas Panteons, kur tik vareni uzplaukusi zinātne un zināšanas. Skolas, bibliotēkas un laboratorijas vēl zelti saules stari, bet zemāk esošie kvartāli, kurus apdzīvo tirgotāji, slīgst tumsā. Es negribu apgalvot, ka spīdeklis mūs, pedagoģiskā institūta audzēkņus, sevišķi mīlētu, bet, ticiet man, tas visilgāk apspīd mūsu jumtus, kad citur tas sen vairs nav manāms.

Fransuā sāka smieties par savu joku, bija jūtama viņa kvēlā ticība cilvēka prāta spēkam, visu savu dzīvi viņš ziedoja garīgam darbam, zinātnei, kas, pēc viņa domām, vienīgā spēja dot cilvēcei patiesību, taisnību un laimi.

Valdīja klusums. Parīze pamazām slīga melnajā, bezgalīgajā, noslēpumainajā naktī. Cita pēc citas uzdzirkstīja spožas uguntiņas.

— Aizdedzina lampas, — ierunājās Fransuā, — visur atsākas darbs.

Gijoms, kurš arī bija iegrimis sapņos, savas uzmācīgās domas vajāts, iesaucās:

— Darbs, jā gan, bez šaubām! Bet, lai gūtu šī darba augļus, ir nepieciešams, lai cilvēka griba to darītu auglīgu. Pastāv vēl kaut kas augstāks par darbu.

Tomā un Antuāns bija pienākuši tuvāk, un Fransuā jautāja savā un arī brāļu vārdā:

— Kas tad, tēt?

— Darbība.

Visi trīs brāļi klusēja šī diženā mirkļa iespaidā, lielo tumsas viļņu šalkās, kas vēlās augšup no bezgalīgam okeānam līdzīgās pilsētas. Tad ieskanējās kāda jauna balss, nebija zināms, kura:

— Arī šī darbība taču ir darbs.

Pjērs, kuram nepiemita šis godbijīgais miers un nešaubīgā ticība tēvam kā trim lielajiem dēliem, juta savu satraukumu pieaugam. Gijoma vārdos viņš atkal nojauta kaut ko noslēpumainu un baismīgu. Un naksnīgajā Parīzē, kur aizdegās lampas rosmīgam darbam, nakts tumsā pārlidoja neaptveramu baismu trīsas.

IV

5ajā dienā Svētās Sirds bazilikā bija jānotiek lielam, ceremoniālam dievkalpojumam. Desmit tūkstoši svētceļnieku gribēja piedalīties svinīgajā svētā sakramenta svētīšanas dievkalpojumā. Bija paredzams, ka jau pirms noteiktā laika, pulksten četriem, Monmarlra kalna nogāzēs melnos blīvs ļaužu mudžeklis, svēto siklictiņu pārdotavas būs ielenktas un bufetes pārpildītas kā gadatirgus svētkos, bet lielais zvans Savojārs skanēs pilnā sparā pāri sajūsminātajam ļaužu pūlim.

Kad Pjērs no rīta iegāja lielajā darbnīcā, viņš ieraudzīja tur tikai Gijomu un dižmamiņu; tomēr kāds vārds, ko viņš izdzirdēja, lika viņam apstāties, un, slēpdamies aiz augsta, grozāma grāmatu plaukta, viņš klausījās bez sirdsapziņas pārmetumiem. Dižmāmiņa sēdēja savā parastajā vielā pie loga un strādāja.

— Māt, viss ir gatavs, tas notiks šodien.

Viņa ļāva noslīdēt šuveklim un nobālusi paraudzījās Gijomā.

— Ak!,,. Tātad jūs esat izlēmis.

— Jā, negrozāmi. Pulksten četros būšu tur lejā un visam būs gals.

— Labi, jūs esat noteicējs.

Iestājās baigs klusums. Gijoma balss šķita skanam no tālienes, it kā ne no šīs pasaules. Bija jūtams, ka viņš ir nelokāms, viss sava traģiska sapņa varā, pakļāvies savai mocekļa idejai, kas bija ieurbusies un izkristalizējusies noteiktā formā viņa galvā. Dižmāmiņa raudzījās Gijomā gaišām, blāvām varonīgas sievietes acīm; viņa bija novecojusi citu ciešanās, atsacīdamās un uzupurēdamās ar savu drosmīgo sirdi, kuru iejūsmot spēja vienīgi pienākums. Viņa bija Gijomam palīdzējusi kārtot vismazākos sīkumus, tātad zināja tā briesmīgo nodomu; un, kaut viņa, kas piedzīvojusi tik daudzas neveiksmes un ciešanas dzīvē, arī piekrita viņa nodomam par nežēlīgu atriebību, viņa tomēr ticēja, ka pasaule jāšķīstī ar vulkāna liesmām, viņa arī ticēja nepieciešamībai drosmīgi nodzīvot savu dzīvi līdz galam, un nekad nāve tai nelikās laba un auglīga.

— Mans dēls, — viņa klusi atsaka, — es redzēju, kā radās jūsu nodoms; tas mani nepārsteidza un neradīja arī sašutumu, es to uztvēru kā zibens šautru, kā pašu debesu guni, tīru un dižena spēka pilnu. Vienmēr es jūs atbalstīju, gribēju būt jūsu sirdsapziņa un jūsu griba... Bet vēlreiz man jums jāsaka — no dzīves nemēdz bēgt.

— Māt, tas ir veltīgi, savu dzīvi esmu atdevis šai lietai, es nevaru to tagad ņemt atpakaļ. Vai jūs negribat vairs izpildīt manu gribu, kā teicāt, būt tā, kas paliks un rīkosies?

Viņa neatbildēja, bet vaicaja savukārt klusi nu nopietni:

— Tātad ir veltīgi, ja vēlreiz stāstu jums par beriliem, par sevi, par jūsu māju? Jūs esat visu pārdomājis, jus esat izlēmis?

Gijoms vienkārši atbildēja «jā», un viņa turpināja:

— Labi, jūs esat noteicējs... Es būšu tā, kas paliek un rīkojas. Nebaidieties, jūsu novēlējums ir labās rokās. Viss, ko esam kopīgi izlēmuši, tiks izdarīts.

Viņi atkal klusēja. Tad dižmāmiņa jautāja:

— Tātad pulksten četros, svētīšanas laikā?

— Jā, pulksten četros.

Viņa vēl joprojām raudzījās Gijomā blāvām acīm, un savā plānajā, melnajā tērpā viņa bija pati vienkāršība, pārcilvēciski cēla. Dižmāmiņas bezgalīgas drosmes un arī dziļu skumju pilnais skatiens pēkšņi saviļņoja Gijomu, un viņa rokas saka drebēt.

— Māt, vai drikstu jūs apskaut? — viņš jautāja.

— Jā, no visas sirds, mans dēls. Kaut arī mūsu uzdevumi ir dažādi, jūs zināt, ka es jūs cienu un mīlu.

Viņi apskāvās, un, kad no šausmām sastingušais Pjērs parādījās, dižmāmiņa mierīgi bija paņēmusi atkal savu šuvekli, bet Gijoms staigāja šurpu turpu un ar savu parasto darbīgumu enerģiski kārtoja kādu laboratorijas plauktu.

Parasti brokastis ieturēja pusdienlaikā, taču šoreiz kādu brīdi vajadzēja gaidīt Tomā, kurš bija aizkavējies. Abi pārējie lielie dēli, kas jau sen bija atgriezušies mājās, uzjautrinājās un smiedamies apgalvoja, ka vai jāmirstot aiz izsalkuma. Marī bija pagatavojusi krēmu, ar ko ļoti lepojās, un sauca, ka apēdīšot gardumu un tic, kas kavējas, nekā vairs nedabūšot. Kad beidzot Tomā parādījās, visi to sagaidīja draudzīgiem saucieniem.

— Tā nebija mana vaina, — viņš atbildēja, — es biju tāds muļķis, ka nācu augšup pa Bāra ielu, jūs nevarat iedomāties, kādā drūzma es iekļuvu. Droši vien tur bija apmetušies visi desmit tūkstoši svētceļnieku. Man stāstīja, ka Svētā Jāzepa patversme pieblīvēta pilna. Un pārējiem bijis jāpaliek zem klajas debess. Pašlaik viņi visi brokasto apbūves laukumos un pat uz ietvēm. Kāju nav kur likt, jo bail kādu samīt.

Brokastis norisa visai jautrā noskaņā, tik jautrā, ka Pjēram tā šķita pārspīlēta un arī mākslota. Taču dēli acīmredzot nekā nezināja par briesmām, kas šīs skaistās jūnija dienas žilbinošajā saules spožumā neredzamas mita tepat līdzās. Vai reizēm, īsajos pārtraukumos starp divām smieklu šaltīm neaizlidoja garām patiesība, tumša nojauta, ka šīm mīlošajām sirdīm draud lielas briesmas. Tomēr Gijoms smaidīja tikpat labsirdīgi kā citās dienās, viņš bija vienīgi mazliet bālāks, un viņa balsij piemita glāsaina noskaņa. Tikai dižmāmiņa nekad vēl nebija klusāka un nopietnāka sēdējusi pie šī kopējā galda, kur viņa vienmēr bija godātā un cienītā valdniece un pavēl-nicce. Arī Marī gatavotajam krēmam bija liela piekrišana, visi viņu slavēja, un viņa atkal sarka. Taču brīžiem telpā iestājās smags klusums, nāves saltums pārlidoja sejām un lika tām nobālēt, bet mazās karotītes šķindēja, tukšojot šķīvjus.

— Ak, šī dunoņa, — iesaucās Fransuā. — Tas ir tiešām neciešami, galva plīst vai pušu!

Savojārs bija sācis dunēt, un dobjās skaņas nemitīgos viļņos vēlās pār plašo Parīzi. Visi klausījās.

— Vai tad zvanīs tā līdz pulksten četriem? — jautāja Aāarī.

— Nu, pulksten četros, — atbildēja Tomā, — svētīšanas laikā, skanēs citādi, tad jau tas būs zvana prieka lidojums, gaviļdziesma!

Gijoms arvien vēl smaidīja.

— Jā gan, tie, kuri negribēs, lai bungādiņas pārplīst, darīs labi, aizvērdami logus. Ļaunākais, ka Parīzei jāklausās, kaut ari ta negribētu, un pat līdz Panteonam, man stāstīja.

Dižmāmiņa sēdēja klusa un nekustīga. Antuānu visvairāk aizvainoja pretīgā tirgošanās ar svētbildēm un tēliem, ko svētceļnieki rāva ciis citam no rokām, šīs lubu bildītes, uz kurām redzēja Jēzu ar atvērtām krūtīm, kur vīdēja asiņojoša sirds. Atbaidošāku naturālismu, zemiskāku un rupjāku priekšstatu par mākslu bija grūti iedomāties. Visi piecēlās no galda, vajadzēja runāt ļoti skaļi, lai lielā zvana skaņās varētu saprast cits citu.

Nekavējoties visi atsāka savu darbu. Dižmāmiņa tvēra mūžīgo šuvekli, bet Marī, nosēdusies tai blakus, izšuva. Trīs dēli arī bija savās vietās, katrs veica savu darbu, reizēm paceldami galvu un pārmīdami kādu vārdu. Līdz pustrijiem arī Gijoms šķita iedziļinājies darbā. Vienīgi Pjērs satrauktu sirdi un gluži kā salauzts staigāja šurpu turpu; viņš tos visus redzēja kā murgos, un visnevainīgākie vārdi viņam likās baismīgi un satrieca viņu. Brokastu laikā Pjērs bija teicis, ka jūtas mazliet nevesels, jo bija taču jāpaskaidro savs apjukums, kādu radīja viņā smejošā ģimene pie galda; pašlaik viņš gaidīja, vēroja un klausījās, bailēm arvien pieaugot.

īsi pirms trijiem Gijoms, paskatījies pulksteni, mierīgi paņēma savu cepuri.

— Labi, es aizeju.

Trīs dēli un dižmāmiņa, un Marī pacēla galvu.

— Es aizeju ... Uz redzēšanos.

Viņš tomēr vēl negāja. Pjērs juta, ka brālis cīnās, ka, baigās dvēseles vētras stindzināts, viņš saņēma visus spēkus, lai nenobālētu un nedrebētu. Ak, kādas ciešanas tās bija, jo viņš taču nedrīkstēja apskaut pēdējo reizi savus trīs lielos dēlus, ja negribēja modināt viņos aizdomas, jo viņi taču nepieļautu tēva nāvi! Ar pārdabisku varonību viņš sevi uzvarēja.

— U'z redzēšanos, bērni.

— U'z redzēšanos, tēt... Tu būsi drīz mājās?

— Ja, jā.,. Nerūpējieties par mani, strādājiet vien tālāk.

Dižmāmiņa, klusēdama dziļā mierā, nenovērsa ciešo skatienu no Gijoma. Viņš noskūpstīja dižmāmiņu. Viņa raudzījās Gijomā, un mirkli abu skatieni grima viens otra; šie skatieni pauda viņa gribu, viņas solījumus, viņu kopējo sapni par patiesību un taisnību.

— Klausieties, Gijom, — jautri iesaucās Marī, — jūs iesiet pa Mocekļu ielu, vai jūs nevarētu man izdarīt mazu pakalpojumu?

— Bet protams.

— Ieejiet pie manas šuvējas un pasakiet, ka uzlaikot kleitu ieradīšos rit no rīta.

Runa bija par Marī līgavas tērpu, vieglu, pelēku zīda kleitu, par kuras greznumu viņai patika jokot. Kad viņa par to stāstija, smējās klausītāji un arī viņa pati.

— Tiks izpildīts, mana dārgā, — teica Gijoms, kurš ari uzjautrinājās. — Tātad pelnrušķītes ģērbs, ar kuru tā ierodas pilī, un greznais brokāts un mežģīnes ir feju dāvana, lai pelnrušķīte būtu skaista un laimīga.

Smiekli apklusa, un šķita, ka vēlreiz pēkšņajā klusumā, lielo spārnu vēdās garām aizlido nāve un ledains saltums stindzina sirdis tiem, kas palika.

— Nu, tagad es tiešām eju, — Gijoms atsāka. — Uz redzēšanos, bērni!

Viņš aizgāja, viņš pat neatskatījās. Bija dzirdami viņa stingrie soļi, kas gaisa uz mazā dārziņa grantainā celiņa.

Pjērs, izdomājis ieganstu, sekoja brālim pēc pāris mirkļiem. Viņam bija viegli sekot brālim, tādēļ ka zināja, kurp tas dodas; viņš juta, bija droši pārliecināts, ka brāli atkal sastaps pie durvīm, kas veda bazilikas pazemē, no kurienes viņš to aizvakar bija redzējis iznākam. Pjērs necentās brāli meklēt svētceļotāju straumē, kas devās baznīcas virzienā. Viņš pasteidzināja soļus, lai ātrāk sasniegtu Zahana darbnīcu. Tur nonācis, viņš, kā jau bija paredzējis, pamanīja Gijomu, kas aizslīdēja gar latiņu žogu un nozuda. Burzma un juceklis, kas valdīja visapkārt, tik daudz ticīgajiem saplūstot, ļāva Pjēram, neviena nepamanītam, brālim sekot līdz pat durvīm. Mirkli viņam bija jāapstājas un jāatvelk elpa, tik stipri pukstēja sirds.

No šaurā kāpņu laukumiņa lejup veda ļoti stāvas, jau pašā sākumā tumšas kāpnes. Pjērs devās šai nakts melnumā ar lielu piesardzību, lēni likdams kājas, lai nesaceltu troksni. Ar roku atbalstīdamies pret sienu, viņš taustījās tālāk, pagriezās un nira gluži kā akā. Šī nokāpšana tomēr nebija visai ilga, un, juzdams atkal stingru pamatu zem kājām, Pjērs apstājās, nedrīkstēdams pakustēties un nodot sevi. Tumsa bija melna kā nakts. Dziļš klusums visapkārt, neviena troksnīša, neviena elpas vilciena. Kurp tagad doties, kādā virzienā? Viņš vilcinājās, kad pēkšņi kādus divdesmit soļus sev priekšā ieraudzīja dzirksteli, sērkociņa ātro uzliesmojumu. Viņš redzēja, ka tas bija Gijoms, kas aizdedzināja sveci. Pjērs pazina brāļa platos plecus. Tagad vajadzēja tikai sekot mazajai guntiņai pa šauru, izmūrētu un velvētu apakšzemes gaiteni. Šis ceļš šķita bezgalīgs, un Pjeram likās, ka viņš iet ziemeļu virzienā zem bazilikas joma.

Pēkšņi mazā guntiņa apstājās un nekustējās vairs. Pjērs klusi gāja arvien tuvāk, turēdamies ēnā, lai varētu novērot brāli. Kādā zemā, aplim līdzīgā laukumiņā zem kriptas Gijoms iespieda sveces galu zemē; viņš bija nometies ceļos un atvirzījis kādu lielu, plakanu akmeni, zem kura, kā likās, bija tukšs iedobums. Abi brāļi atradās starp bazilikas balstiem, un bija redzams viens no tiem pīlāriem, viena no tām šahtām, kurās bija liets betons, lai saturētu celtni. Cieši blakus pīlāram bija dobums — vai nu dabiska sprauga, vai arī pamatnes grimšanas dēļ radusies dziļa plaisa. Turpat bija redzami vēl citi pīlāri, kurus ari skāra šī plaisa, jo no tās uz visām pusēm starveidīgi atdalījās mazas plaismiņas. Pjērs, redzēdams brāli tā noliekušos kā minētāju, kas vēl pēdējo reizi pārbauda sagatavoto mīnu, iekams pielikt uguni deglim, pēkšņi vienā mirklī aptvēra visu baigo, šausminošo, ko bija nojautis: briesmīgā sprāgstviela lielā vairumā bija šurp sa-. nesta divdesmit piesardzīgo, zināmā stundā izvēlēto pastaigu laikā, viss šis pulveris bija sabērts lielajā plaisā pie pīlāra, no kuras tas ieplūda sīkajās plaismiņas un piesūcināja zemi lielā dzijumā, izveidodams dabisku, neaptverami spēcīgu mīnu. Šobrīd pulveris aizpildīja spraugu līdz pašām malām zem akmens, kuru Gijoms bija atvirzījis. Vajadzēja tikai iemest šai dobumā sērkociņu, un visa celtne uzlidotu gaisā.

Ledainas šausmas sagrāba Pjēru un mirkli it kā pienagloja pie. zemes. Viņš nebija spējīgs paspert vēl soli vai iekliegties. Viņa acu priekšā iznira ņudzošā cilvēku drūzma, desmit tūkstoši svētceļnieku, kas spiedās bazilikas augstajos jomos, lai saņemtu svētā sakramenta svētību. Dunošais Savojārs zvanīja pilnā sparā, vīraks kūpēja, desmit tūkstošu balsu skandēja prieka un slavas dziesmu. Un pēkšņi zibens šautra, zemestrīce, vulkāna izvirdums aprīs liesmu un dūmu mutuļos visu šo baznīcu līdz ar ticīgo pūļiem! Nebija šaubu, ka sprādziena ārkārtīgais spēks, sagraujot balsta pīlārus, satricinātu jau tā ne visai cieto zemi, sašķeltu drupās pašu celtni, pusi no tās triecot pa kalna nogāzēm lejup līdz pat Tirgus laukumam, bet otra bazilikas puse, tieši galvenā apsīda, sabruks tepat uz vietas. Kādā briesmīgā lavīnā izvērstos šis grūstošais sastatņu mežs, milzīgie būvmateriāli, kas, ripodami un palēkdamies putekļu jūklī, kā lietus gāztos uz ēku jumtiem lejā, visa Monmartra tiktu apdraudēta, satricinājuma nevaldāmais spēks tai liktu sabirzt milzīgā gruvešu kaudzē.

Gijoms bija piecēlies. Svece, augsta un taisna, kura bija nolikta zemē, meta lielu ēnu, kas likās aizpildām visu pazemi. Mazā guntiņa šai melnajā tumsā šķita nekustīga, skumja zvaigznīte. Gijoms mazliet pieliecās, lai paskatītos ātri pulkstenī. Tas rādīja trīs un piecas minūtes. Viņam bija jāgaida aptuveni vesela stunda, steigas nebija, jo viņš bija precīzs sava nodoma izpildīšanā. Viņš apsēdās uz kāda akmens un mierīgs un pacietīgs nekustējās vairs no vietas. Svece apgaismoja viņa bālo seju, augsto pieri, ko apvija sirmo matu vainags, enerģisko seju, kuru mirdzošās acis un brūnās ūsas darīja skaistu un jaunu. Neviens vaibsts nepakustējās, Gijoms raudzījās tukšumā. Kādas domas rosījās viņa galvā šajā_ pēdējā brīdī? Nebija redzams, ka viņš notrīsētu, visapkārt valdīja smagā nakts tumsa, mūžīgais, dziļais pazemes klusums.

Tad Pjērs, apvaldīdams savu strauji pukstošo sirdi, tuvojās brālim. Izdzirdot soļus, Gijoms draudīgi piecēlās. Bet tūlīt viņš pazina brāli un nemaz nelikās pārsteigts.

— Ak, tu tas esi, tu man sekoji... Es jau jutu, ka tu zini manu noslēpumu. Ka tu izmanto to ļaunprātīgi un nāc man pakaļ, tas mani ļoti apbēdina. No šīm pēdējām sāpēm tu gan varēji mani pasargāt.

Pjērs lūdzoši salika drebošās rokas un sāka brāli pazemīgi lūgt.

— Brāli, brāli...

— Nē, tagad vēl nerunā. Ja tu tik noteikti to gribi, tad uzklausīšu tevi vēlāk. Mums ir vēl gandrīz stunda laika, mēs varam vēl patērzēt... Bet es gribētu, lai tu saproti, ka viss, kas tev šķiet man sakāms, ir gluži veltīgs. Mans lēmums nav grozāms, es to ilgi apsvēru, un es rīkošos, kā man liek saprāts un sirdsapziņa.

Mierīgi Gijoms stāstīja, kā izšķīries par šo rīcību, ilgi vilcinājies, kādu celtni sagraut. Mirkli viņu esot vilinājis Operas nams, taču tad dusmu vētras un taisnības negaiss, kas noslaucītu šo dzīves baudītāju mazo pasauli, viņam bija šķitis bez jebkādas augstākas nozīmes, tā taču būtu tikai zemiska nenovīdības un skaudības izpausme. Pēc tam viņš bija domājis par biržu: tur viņš dotu triecienu naudai, kas pūst un trūd, Parīzes kapitālistu pasaulei, kuras izspiesti smok darba darītāji, bet vai tas arī nebūtu skāris tikai pārāk norobežotu, atsevišķu šķiru? Viņu bija arī vajājusi doma par Tiesu pili, it sevišķi par zvērināto tiesas zāli. Kāds tas viņam esot bijis liels kārdinājums spriest taisnīgu tiesu par šo ļaužu taisnību, aizslaucīt no zemes virsas vainīgo ar visiem lieciniekiem, ar ģenerālprokuroru, kas to apsūdz, ar advokātu, kas to aizstāv, ar tiesnešiem, kas viņu tiesā, un ziņkārajiem skatītājiem, kas iet turp klausīties tāpat, kā lasa romānu-feļetonu laikraksta pielikumā! Kāda tā būtu ļauna ironija — sodīt tos ar augstāko taisnīgumu, kas, līdzīgi vulkānam, aprij visu bez izšķirības! Bet visilgāk viņu esot valdzinājusi doma uzspridzināt Triumfa arku. Tas taču bija neģēlīgs piemineklis, kas iemūžoja karu un naidu starp tautām, un tik dārgi pirkto lielo iekarotāju asiņaino slavu. So milzeni vajadzēja sagāzt, tas bija celts par godu briesmīgiem, asiņainiem slaktiņiem, kuriem veltīgi bija upurētas tik daudzas dzīvības! Un, ja viņam izdotos to sagraut, viņš mirtu viens kā varonis zem akmens milža drupām. Kāds tas būtu dižens kaps un kādu mūžīgu piemiņu viņš atstātu pasaulei!

— Tur nebija pieejas, jo nav ne pazemes, ne pagraba, — viņš turpināja. — Man vajadzēja atteikties no šīs domas... Bez tam es gribu mirt viens. Bet vai ir vēl kāda briesmīgāka un augstāka mācība kā nevainīga, nepārskatāma pūļa, tūkstošiem nepazīstamu cilvēku plūstošas ļaužu straumes bojāeja! Tāpat kā mūsdienu cilvēku sabiedrība savas birokrātiskās iekārtas mehānismā pazudina neskaitāmus nevainīgus upurus, nolemjot tos netaisnībai, postam un nepielūdzamai nežēlībai, arī atriebībai jānāk kā pērkona graujām, kas bez žēlastības iznīcina cilvēkus, kuri nejauši gadās ceļā. Gluži tāpat kā ar kāju samin skudru pūzni.

Sašutušais Pjērs iedegās kvēlā protestā.

— Ak, brāli, brāli, vai tas esi tu, kas to saka!

Gijoms nemitējās.

— Ja es izšķīros par Svētās Sirds baziliku, tad tādēļ, ka tā bija viegli sasniedzama un iznīcināma. Turklāt tā man ir arī pretīga, tā sarūgtina mani un esmu tai tiesu spriedis jau labi sen ... Esmu tev jau bieži teicis, nevar taču iedomāties vēl muļķīgāku aplamību, ka Parīzi — mūsu lielo Parīzi vainago neprāta slavināšanai celts templis un valda pār to. Vai tad ir pieļaujams, ka pēc tik daudziem zinātnes attīstības gadsimtiem cērt pliķi vienkāršam cilvēka saprātam, lai rādītu savas uzvaras gaviles šajā augstienē spožās saules staros? Viņi grib, lai Parīze nožēlo savus grēkus, jo tā ir atbrīvotāja, patiesības un taisnības pilsēta. Nē, nē, jānoslauka visi kavēkļi, viss, kas aizsprosto viņas atbrīvošanas ceļu. Lai sagrūst šis templis ar savu melu un verdzības dievu! Lai tas samaļ zem savām drupām ticīgo tautu, lai šī katastrofa, līdzīgi vienai no senajām ģeoloģiskajām pārvērtībām, iezvana cilvēces sirdī apvērsumu un jaunu laikmetu.

— Brāli, brāli, vai tas esi tu, kas to saka? — atsāka Pjērs, nevaldīdams pār sevi. — Tiktāl tu esi nonācis, tu — lielais zinātniek, tu — cēlā sirds? Kāda vētra tevī trakojusi, kāds neprāts tevi tirda, kas tevi novedis pie tādām domām un vārdiem?.,. Tai vakarā, kad maiguma pārņemti mēs viens otram atklājām savu sirdi, tu man uzticēji savu sapni par ideālu anarhiju, savu lepno, diženo sapni par brīvu dzīves harmoniju, kas pati pēc dabiskiem dzīves likumiem padarīs cilvēci laimīgu. Toreiz tevi vēl izraisīja sašutumu doma par laupīšanu, doma par slepkavošanu, tu šādu rīcību neatzini, tu tikai izskaidroji faktus un atradi attaisnojumu tiem ... Kas noticis, ka tu no zinātnieka un domātāja esi kļuvis par nežēlīgu soģi?

— Saivā tika giljotinēts, — mierīgi teica Gijoms,-— un viņa pēdējā skatienā es izlasīju viņa pēdējo novēlējumu. Esmu vienīgi tā izpildītājs. Kas noticis? Taču tas viss, kādēļ es ciešu, tas, par ko es kliedzu jau četrus mēnešus, viss bezjēdzīgums, kas ir ap mums un kam taču reiz jābeidzas.

Iestājās klusums. Abi brāļi, tumsā stāvot, raudzījās viens otrā. Tagad Pjērs saprata pārvērtību, kas bija notikusi ar Gijomu, saprata pār Parīzi klīstošo revolucionārās aizrautības baigo dvesmu. Tā bija daļa no Gijoma divat-nības, kas izraisīja pretrunas: no vienas puses, viņš bija zinātnieks, kas pilnīgi nodevies novērojumiem un izmēģinājumiem un saprātīgi un vērīgi pēta dabas parādības, bet, no otras puses, — brālības, vienlīdzības un taisnības idejas vajāts sapņotājs, kurā kvēloja ilgas pēc visas cilvēces laimes. Tādējādi viņā vispirms bija izveidojies anarhists teorētiķis, dīvains zinātnieka un utopista apvienojums: viņš gribēja pakļaut cilvēku sabiedrību pasaules harmonijas likumam, kur katrs cilvēks ir brīvs indivīds brīvā sabiedrībā, ko vada savstarpēja mīlestība. Teofils Morēns ar Prudonu un Kontu, Bass ar Scnsimonu un Furjē nespēja apmierināt viņa prasības pēc absolūtās brīvības; visas viņu valsts sistēmas šķita viņam nepilnīgas un haotiskas, iznīcināja savstarpēji cita citu un nespēja iznīcināt pasaulē valdošo nabadzību. Vienīgi Jan-sens viņu reizēm apmierināja ar saviem skopajiem vārdiem, kas, līdzīgi asām bultām, uzlidoja līdz apvārsnim, iekarodami cilvēku ģintīm pasaules visumu. Gijoma cēlajā sirdī, ko satrauca un sarūgtināja mazo, nabadzīgo ļaužu netaisnās ciešanas, Saivā traģiskais liktenis radīja kvēlu sašutumu. Ugas nedēļas viņš bija aizvadījis kā drudzī, viņa rokas trīcēja un kaklu žņaudza augošas bailes; viņš domāja par Saivā nomesto bumbu, un vēl arvien viņu kratīja drebuļi, domāja par nežēlīgajiem, alkatīgajiem laikrakstiem, kas visi nikni metās virsū nelaimīgajam cilvēkam kā meža zvēram; Gijoms atcerējās šo vajāto, kā tas, dubļiem klāts, izmisīgi skrēja pa Buloņas mežu un pusdzīvs un izsalcis krita policijas rokās; tad viņa acu priekšā iznira aina zvērināto tiesas zālē, tiesneši, žandarmi, liecinieki, — visa Francija nostājās pret vienu, vienam bija jācieš par visas sabiedrības noziegumu; un beigās — giljotīna, briesmīgā, netīrā giljotīna, kas cilvēciskā taisnīguma vārdā nodarīja netaisnību, kuru nekad vairs nebija iespējams labot. Viena vienīga doma neatlaidīgi vajāja Gijomu — doma par taisnību, kas satracināja viņu līdz neprātam; šim domātājam vairs neeksistēja nekas cits, viņš kvēli sapņoja par taisnīgu rīcību, kas iznīcinātu ļaunumu un nodrošinātu cilvēcei mūžigu labklājību. Saivā bija raudzījies Gijomā, un šī aizrautība lika viņam rīkoties, viņā liesmoja neprātīga vēlēšanās mirt, ziedot savas asinis un likt plūst ari citu asiņu straumēm, lai cilvēce šausmās un izbīlī nodibinātu reiz zelta laikmetu.

Pjērs aptvēra šī neprāta spītīgo aplamību, un doma, ka viņš nespēs brāli pārliecināt, plosīja viņa dvēseli.

— Brāli, tu vairs neesi pie pilna saprāta! Brāli, viņi tevi padarījuši vājprātīgu. Šīs alkas pēc varasdarbiem, tās ir kā viesulis, kas brāzmo, sākumā teroristus sodīja ar pārlieku bardzību un cietsirdību, un tagad tie atriebjas cits citam, un nu nekad nepārstās plūst cilvēku asiņu straumes ... Brāli, uzklausi mani, atmosties no šiem murgiem. Nav iespējams, ka tu kļūsti otrs Saivā, kas slepkavo, un otrs Bergass, kas zog un laupa. Atceries de Hartas pili, kuru anarhisti izlaupīja, atceries nabaga gaišmataino, skaisto bērnu, kuru mēs redzējām guļam ar uzšķērstu vēderu ... Tu taču neesi tāds kā viņi, tu nevari tāds būt, apžēlojies, esi līdzjūtīgs!

Ar mājienu Gijoms noraidīja šos veltīgos pamatojumus. Jau sen viņš juta sevi nāves valstībā, ko gan viņam vairs nozīmēja vēl dažas būtnes, kas atgriezīsies mūžigās dzīvības straumē kopā ar viņu? Jaunu ēru vienmēr ievada pavērsiens, kas aizrauj sev līdzi miljoniem dzīvību.

— Bet tu taču esi sev spraudis augstu mērķi, —- Pjērs iesaucās, mēģinot vest viņu pie prāta un atgādināt pienākamu. — Tev nav tiesību nonāvēt sevi.

Kvēliem vārdiem Pjērs centās atmodināt brālī zinātnieka lepnumu. Viņš runāja par noslēpumu, kuru Gijoms bija viņam uzticējis, par vareno ieroci, kas bija spējīgs iznīcināt veselus karapulkus un pilsētas pārvērst putekļos, viņš taču gribēja to dāvāt Francijai, lai tā uzvar karā un <ad lai kļūst par pasaules atbrīvotāju. Vai patiešām šo diženo mērķi viņš aizmirsis, lai ar briesmīgo sprāgstvielu nogalinātu nevainīgus cilvēkus, lai sagrautu baznīcu, kuru par daudziem miljoniem franku uzcels atkal no jauna un kuru tad padarīs par mocekļu svētnīcu!

Gijoms smaidīja.

— Es neesmu savu mērķi aizmirsis, esmu to vienīgi pārveidojis... Vai tad es tev nestāstīju par šaubām, par mokošo dvēseles cīņu? Ak, pārliecībā, ka tavās rokās ir pasaules liktenis, tomēr vēl svārstīties, trīcēt un jautāt sev, vai tiešām tu esi īsti izpratis lēmuma nozīmi! Es drebēju, redzot mūsu lielās Parīzes trūkumus, redzot tās kļūdas un maldus, ko mēs abi nesen vēl pārdzīvojām, un es sev vaicāju, vai mūsu tauta ir pietiekoši saprātīga un tīra, lai es varētu uzdrošināties pasniegt tai visvarenību; kādu postu izraisītu tāds izgudrojums kā mans, ja tas nokļūtu neprātīgas tautas rokās, varbūt diktatora, varbūt iekarotāja rokās, kas to izmantotu, lai valdītu pār citām tautām un terorizētu un pakļautu tās sev!... Nē, nē, es negribu iemūžot karu, es gribu to iznīcināt.

Skaidrā balsī Gijoms izklāstīja savu jauno plānu, un pārsteigtais Pjērs atrada tajā tās pašas idejas, kādas viņam bija izklāstījis ģenerālis de Bozonnē, vienīgi no gluži pretēja viedokļa. Kariem bija jābeidzas, tie paši sevi izdzīvo, pēc tam kad sasnieguši savu apogeju. Kādreiz algotņu laikos un vēlāk, kad vīrus iesauca rekrūšos un ar lozi noteica nelielo jaunkareivju skaitu, par karavīru kļūt bija lemts tikai nedaudziem, jo pastāvēja īpaša karavīru kārta un aizraušanās ar kara lietām. Bet, sākot no tā brīža, kad jākaro visai pasaulei, neviens to vairs negrib darīt. Visas tautas ir apbruņotas, un tas nozīmē, ka drīz vairs nebūs armiju, kā to paredz loģikas likumi. Cik ilgi tautām vēl būs jāiztur šis bruņotā miera stāvoklis, jā-smok aizvien pieaugošo militāro budžetu jūgā, izsviežot miljardus sava prestiža saglabāšanai? Kāds atbrīvošanas tin atvieglojuma sauciens atskanēs tajā dienā, kad parādīsies briesmīgais ierocis, kas ar vienu triecienu iznīcinās armijas un noslaucīs pilsētas, — karš kļūs neiespējams, jo visas tautas būs spiestas atbruņoties! Karš savukārt būs nonāvēts, tas karš, kas bija licis mirt tik daudziem. Tāds bija Gijotna sapnis, un pārliecība, ka viņš spēj to tūlīt īstenot, sajūsmināja viņu.

— Viss ir nokārtots. Ja es mirstu, ja es izzudu, tad tas notiek, lai ideja triumfētu... Pēdējās dienās tu re-dzēji, ka es visas pēcpusdienas ieslēdzos ar dižmāmiņu. Mēs savedām pilnīgā kārtībā dokumentus un nonācām pie noteiktiem lēmumiem. Viņa saņēmusi manus norādījumus un izpildīs tos; arī viņa ir gatava ziedot savu dzīvību, jo pasaulē nav vairs cēlākas, drosmīgākas dvēseles par viņu... Kad es, aprakts zem šiem akmeņiem, būšu miris, kad viņa izdzirdēs sprādzienu, kas satricinās Parīzi un iezīmēs jauno laikmetu, viņa paziņos visām lielajām valdībām sprāgstvielas sastāva formulu un atdos tām šāviņa, speciālā lielgabala rasējumus, ko es viņai uzticēju. Tādējādi es pasniegšu visām tautām šo briesmīgo iznīcības dāvanu, šo visvarenību, ar kuru es gribēju apbalvot vienīgi Franciju, — un visas nācijas, apbruņojušās ar šo briesmīgo iznīcības ieroci, noliks ieročus, tāpēc ka tālākais karš pārvērstos bezjēdzīgā savstarpējā iznīcināšanā.

Pjērs apstulbis klausījās, šķita, ka dzirnakmens viņu rautu sev līdzi un samaltu, uztverot šo šausminošo nodomu, kur bērnišķība jaucās ar ģenialitāti.

— Ja tu dāvini savu izgudrojumu visām tautām, kādcj tad jāuzspridzina šī baznīca, kādēj tev pašam jāmirst?

— Tādēj, lai man ticētu.

Tas bija skaļš, spalgs kliedziens, kas izlauzās Gijomam. Pēc tam viņš piebilda:

— Sai celtnei jāsagrūst un man jāguļ zem tās drupām. Ja šis eksperiments netiks izdarīts, ja šausmas un izbailes neliecinās par sprāgstvielas drausmīgo, iznīcinošo spēku, mani noturēs par nederīgu izgudrotāju, par fantastu... Daudz līķu, daudz asiņu, lai asinis pārstāj plūst mūžu mūžos!

Ar plašu rokas mājienu Gijoms sāka atkal pierādīt, cik nepieciešama viņa rīcība.

— Un bez tam — arī Saivā man lika izpildīt šo taisnības aktu. Un, ja es nolēmu piešķirt tam plašāku nozīmi, lai paātrinātu karu. izbeigšanos, tad rīkojos kā pētnieks, kā zinātnieks. Varbūt būtu labāk, ja es būtu, ilgi negudrodams, rīkojies kā vulkāns, kas visu noposta, un atstājis pašai dzīvei rūpes par jaunas cilvēces radīšanu.

Sveces gals bija jau gandrīz izdedzis, Gijoms piecēlās no akmens, uz kura visu laiku bija sēdējis. Viņš paskatījās pulksteni: vēl desmit minūtes. Viņa kustības radītās vieglās vēsmas uzplūdā sveces dakts saļodzījās. Pastāvīgo briesmu draudos, ko izraisīja vaļējā mīna, kuru aizdedzināt spēja maza dzirkstelīte, tumsa šķita kļuvusi vēl melnāka.

— Laiks tuvojas... Nāc, brāli, apskauj mani un ej. Tu zini, cik ļoti es tevi mīlu, kādas kvēlas, dziļas jūtas pret tevi atmodušās manā vecajā sirdi. Mīli mani tikpat dziļi, rodi spēku mani tā mīlēt, ka ļauj man nomirt, kā vēlos, kā man liek mans pienākums... Apskauj mani, apskauj un ej projām neatskatīdamies.

Gijoma balss trīcēja dziļā aizkustinājumā. Viņš cīnījās, aizturēdams asaras, un, it kā atrazdamies jau ārpus pasaules, ārpus cilvēces, viņš tomēr sevi uzveica.

*— Nē, brāli, tu neesi mani pārliecinājis, — teica Pjērs, neslēpdams rūgtas asaras, — un tas ir tāpēc, ka es tevi mīlu, tāpat kā tu mani, ar visu savu sirdi, es neiešu projām... Vēlreiz saku tev, tas nav iespējams, tu nedrīksti būt vājprātīgais, slepkava, kāds tu gribi kļūt.

— Kāpēc, vai es neesmu brīvs? Esmu atsvabinājis savu dzīvi no visiem slogiem, no visām saitēm... Mani lielie dēli ir izaudzināti, tiem es vairs neesmu vajadzīgs. Mani atturēja tikai pieķeršanās Marī, un es viņu atdevu tev.

Pjērs tūlīt izmantoja šo spēcīgo argumentu.

— Ak tad tādēļ tu gribi mirt, ka atdevi man Marī. Atzīsties, tu viņu joprojām vēl mīli.

—: Nēl — iekliedzās Gijoms. — Es viņu nemīlu vairs, zvēru tev. Es viņu atdevu tev, es viņu nemīlu vairs.

— Tā tev šķita, tomēr pats redzi, ka tu viņu vēl mīli, jo tu esi satraukts, toties visi baigie vārdi, kurus mēs viens otram teicām, tevi neaizkustināja. Vienīgi tāpēc, ka zaudēji Marī, tu gribi mirt.

Satrauktais Gijoms nodrebēja un it kā sarunājās pats ar sevi, klusā, aizlūstošā balsī.

Nē, nē, tas nebūtu mana lielā mērķa cienīgi, ja mīlas sāpes mudinātu mani uz šo briesmīgo rīcību... Nē, nē! Esmu to izlēmis no brīva prāta, es to daru bez jebkādām personiskām interesēm, es to daru taisnības vārdā, cilvēces labā, pret karu, pret postu pasaulē!

Mirkli viņam izlauzās sāpju vaids.

— Ak, tas ir ļauni no tevis, brāli, sagandēt manu prieku mirt! Esmu centies padarīt jūs laimīgus, cik vien bija manos spēkos, es biju apmierināts, ka atstāju laimīgus jūs visus, un tagad tu man sagandē manu nāvi... Nē, nē! Esmu pārbaudījis sevi, mana sirds vairs neasiņo, es nemīlu Marī vairāk nekā tevi.

Bet Gijoma satraukums nenorima, viņš baidījās apmelot sevi. Pamazām viņu pārņēma nikns sašutums.

— Paklausi, Pjēr, tagad pietiek, laiks steidzina... Pēdējo reizi sniedzu tev roku, ej projām! Es tev pavēlu, es to gribu.

— Gijom, es tev nepaklausīšu... Es palikšu, un gluži vienkārša iemesla dēļ: ja visi mani iebildumi nespēj tevi izraut no tava ārprāta, tad aizdedzini mīnas degli, es miršu kopā ar tevi.

— Tu mirsi! Tev nav tiesības to darīt, tu neesi brīvs.

— Brīvs vai ne, bet es tev zvēru, ka miršu kopā ar tevi... Un, ja vienīgi jāiemet šī svece zemes dobumā, tad saki, es to satveršu, es pats to iemetīšu.

Pjērs tiecās pēc sveces, brālis redzēja, ka tas gatavs draudus izpildīt. Viņš satvēra Pjēra roku.

— Kādēļ tu mirsi? Tas būtu absurds. Lai citi mirst, bet tu?... Kādēļ vēl šis nevajadzīgais briesmu darbs? Tu gribi mani satraukt, tu plosi manu sirdi!

Pēkšņi Gijomam šķita, ka tā ir viltība, un saniknots viņš bargi uzkliedza:

—Tu negribēji sveci ņemt, lai to iemestu tur, bet tu gribēji to nodzēst. Tu domāji, ka tad vairs nevarēšu... tu, ļaunais brāli!

Pjērs savukārt sauca:

— Protams, cik vien spēšu, es tev neļaušu izpildīt šo briesmīgo vājprāta darbu.

— Tu man neļausi...

— Jā, es pieķeršos tev, apņemšu tevi ap pleciem un cieši turēšu tavas rokas.

— Tu man neļausi, nelaimīgais brāli, tu esi par to pārliecināts?

Aizelsies, niknumā drebēdams, Gijoms satvēra Pjēru ar savām spēcīgajām muskuļotajām rokām. Viņi bija cieši piekļāvušies viens otram, aci pret aci, muti pret muti, un viņu elpa saplūda šai pazemes cietumā, kur viņu lielās, dejojošās ēnas vidēja kā baigi rēgi. Dziļa tumsa tos sāka tīt savā autā, sveces bālā dakts mirdzēja vēl kā maza, dzeltena asara. Un pēkšņi šai dziļumā pazemes lielais klusums, kas tik smagi spieda viņus, ietrīcējās, veldams tālu skaņu viļņus, it kā pati nāve skandētu savu neredzamo zvanu.

— Tu dzirdi, — Gijoms stostījās, — tas ir viņu zvans tur augšā. Stunda ir situsi, esmu zvērējis rīkoties, un tu man to neļauj.

•— Jā, es tev neļaušu, kamēr vien būšu dzīvs!

— Kamēr tu būsi dzīvs, tu man neļausi!

Gijoms dzirdēja augšā skanam visā skaļumā līksmo Savojāru, redzēja sev priekšā gavilējošo, ar desmit tūkstošiem svētceļnieku pieblīvēto, svētā sakramenta mirdzā zaigojošo baziliku, kur vīraks kvēpināmos traukos, un mežonīgas dusmas, akls niknums par negaidīto šķērsli, kas aizsprostoja viņa neatlaidīgajai domai ceļu, sagrāba Gijomu.

— Kamēr vien būsi dzīvs, kamēr vien būsi dzīvs, — viņš atkārtoja, nevaldīdams vairs pār sevi. — Nu tad mirsti, nožēlojamais brāli, mirsti!

Viņa miglainajās acīs iespīdējās brāļa slepkavas guns. Viņš ātri noliecās, satvēra kādu aizmirstu ķieģeli, pacēla to augšup abām dūrēm kā vāli.

— Ak, labprāt, — atteica Pjērs, — noslepkavo savu brāli, iekams tu slepkavosi citus!

Ķieģelis krita lejup. Bet dūres Gijomam bija drebējušas, jo tas skāra vienīgi Pjēra plecu, kurš noslīga tumsas ēnā uz ceļiem.

Gijoms, mulsu skatienu redzēdams Pjēru nokrītam, domāja, ka to nositis. Kas bija noticis starp viņiem? Ko viņš bija nodarījis brālim? Mirkli viņš palika stāvam vaļēju muti, bailēs ieplestām acīm. Viņš paskatījās uz savām rokām, šķita, ka no tām pilēja asinis. Tad Gijoms piespieda tās pie saltās pieres, kas smeldzoši iesāpējās, it kā doma, kas viņu neatlaidīgi vajāja, spēji izrauta, būtu sadragājusi viņam galvaskausu. Pēkšņi viņš pats ari nokrita zemē un rūgti raudāja.

— Ak, brālīt, brālīt, ko es tev nodarīju? Es esmu necilvēks.

Pjērs viņu kvēli satvēra savās rokās.

— Brāli, zvēru tev, nekas nav noticis, itin nekas!... Ak, beidzot taču tu raudi, cik laimīgs es esmu! Tu esi glābts, es to jūtu, jo tu raudi... Cik labi, ka tu sadusmojies, ka tavs niknums pret mani aizrāva sev līdzi tavu ļauno sapni par varasdarbu!

— Nē, man bailes pašam no sevis... Tevi nonāvēt, tevi! Tas taču ir riebīgs radījums, kas nogalina savu brāli! Un tos citus, citus tur augšā!.,. Man salst, ak, man salst!

Gijoma zobi klabēja, ledaini drebuļi viņu kratīja. Šķita, viņš mostas no savas apmātības, no sava murga, un pēkšņi, it kā no jauna rītausmā skaidrojās viņa saprāts — viņš taču būtu kļuvis sava brāļa slepkava; uzmācīgā doma, kas viņu bija vajājusi, līdz viņš bija zaudējis prātu, tagad šķita noziedzīga, kāda cita cilvēka izdomāta aplamība.

— Tevi nogalināt! — viņš atsāka, tikko dzirdami. — Nekad es sev to nepiedošu. Mana dzīve ir izbeigta, man nebūs vairs drosmes tālāk dzīvot.

Pjērs apskāva viņu vēl ciešāk.

— Ko tu runā? Vai tagad mūs nesaistīs vēl ciešākas savstarpējas mīlestības saites? Jā, brāli, ļauj, lai es tevi glābju, kā tu izglābi mani, un mēs būsim vēl stiprāk vienoti!... Vai tu vairs neatceries to vakaru Neijī, kad tu mani cieši piekļāvi pie savām krūtīm un mierināji, tāpat kā es tevi tagad. Es tev izsūdzēju visas mokas, visas šaubas, savu visa noliegšanu, un tu man teici, ka vajag dzīvot, vajag mīlēt... Pēc tam, brāli, tu darīji vēl vairāk, tu izrāvi mīlu no krūtīm un dāvāji to man. Lai mani darītu laimīgu, tu maksāji ar savu laimi, tu izglābi mani, atdodams man ticību dzīvei... Kāda laime tā ir, ka tagad ir pienākusi mana kārta tevi šodien mierināt, tevi glābt un atdot dzīvei!

— Nē, pie manām rokām pielipis tavu asiņu nenomazgājams traips. Man nav vairs cerību.

— Tomēr, tomēr! Ceri un tici dzīvei, kā tu man ieteici. Tici mīlestībai, un tici darbam.

Abi brāļi, viens otru apskāvuši, asarām ritot, turpināja savu kluso sarunu. Svece pēkšņi beidza degt un izdzisa, viņi to nemanīja. Nakts melnajā tumsā, diženajā, dziļajā klusumā, kas bija iestājies, atdzimuša maiguma pilnas asaras ritēja bez mitas. Viens raudāja aiz prieka, jo bija atmaksājis tagad parādu brālim, otrs, šis izcila prāta cilvēks ar bērnišķīgi skaidru sirdi, — raudāja satraukumā, ka sava sapņa murgos, savā taisnības un cilvēces mīlestībā jau bija stāvējis uz noziedzības sliekšņa. Asaras, kas tos slacīja un apskaidroja, bija ari kluss protests visām ciešanām; tās ritēja aiz sirds ilgām, lai cilvēces smagā nasta kļūtu vieglāka.

Pēc tam Pjērs ar kāju uzgrūda akmens plāksni iedobumam, un taustīdamies pa tumsu veda Gijomu projām kā mazu bērnu.

Plašajā darbnīcā dižmāmiņa, sēdot nekustīga pie loga, nebija nolikusi šuvekli. Laiku pa laikam, vel gaidīdama ceturto pēcpusdienas stundu, viņa pievērsa skatienus pulkstenim, kas karājās pie sienas pa kreisi, tad pavērās ārā pa logu uz baziliku, kuras nepabeigtais masīvs slējās augšup, milzīgā sastatņu karkasa ietverts. Lēniem, vienmērīgiem dūrieniem viņa vilka adatu caur audumu, viņa bija joti bāla, klusa, varonīga miera pārņemta. Marī, kura sēdēja viņai pretim ar savu izšuvumu, jau desmitiem reižu bija pārtraukusi darbu, viņai vienmēr notrūka diegs, viņu urdīja nepacietība, viņa atradās dīvaina nemiera varā, neizskaidrojamā mulsā, tas bija nemiers bez iemesla, kā viņa pati teica, un šis slogs spieda viņas sirdi. It sevišķi trīs lielie dēli nevarēja norimt savās vietās, it kā tos tirdītu inficējošs, drudžains satraukums. Viņi tomēr bija atkal atsākuši katrs savu darbu: Tomā pie skrūvspīlēm kaut ko vīlēja, Fransuā un Antuāns sēdēja pie galda: viens — cenzdamies atrisināt kādu problēmu, otrs — zīmēdams magoņu pušķi, kas stāvēja tam priekšā uz galda; jaunek|u pūles tomēr bija veltas, viņi nodrebēja pie mazākā troksnīša, pacēla galvu un jautājoši paskatījās cils uz citu. Kas bija noticis, kas viņus tik Joti satrauca, kas viņiem iedvesa tādas bailes, kas lika gaišā dienas laikā, spožajā saules gaismā pēkšņi nodrebēt? Brīdi pa brīdim viens no tiem piecēlās, izstaipīja locek|us un atgriezās vecajā vietā. Viņi nerunāja, neuzdrošinājās cits citu uzbilst šajā smagajā klusumā, kas kļuva arvien baigāks.

Dažas minūtes pirms četriem dižmāmiņu pārņēma it kā nogurums, varbūt arī nepieciešamība sakopot domas. Vēlreiz viņa paskatījās sienas pulkstenī, ļāva šuveklim noslīdēt klēpī un pagriezās pret baziliku. Tagad viņai atlika vienīgi gaidīt, viņa nenovērsa acu no milzīgajām baznīcas sienām tur lejā, no sastatņu meža, kas uzvaras līksmē slējās augšup debesu zilgmē. Un negaidīti, lai cik stingra un drosmīga viņa bija, pēkšņais zvana skaņu spēkpilnais gaviļu lidojums lika viņai nodrebēt; tas bija svētīšanas brīdis, baznīca bija pārpildīta ar desmit tūkstošiem svētceļnieku, pulkstenis sita četri. Dižmāmiņa nespēja turēties pretī tieksmei piecelties kājās, viņa visa trīcēja, skatienus pievērsusi baznīcai, rokas salikusi briesmīgajās gaidās.

— Kas jums noticis? — iesaucās Tomā, kurš bija pamanījis šo pārvērtību. — Dižmāmiņ, kāpēc jūs trīcat?

Fransuā un Antuāns pielēca kājās un arī piesteidzās pie viņas.

— Vai jums slikti? Kāpēc jūs tā nobālat, jūs taču esat tik drosmīga?

Viņa neatbildēja. Ak, kaut taču šīs sprāgstvielas spēks pāršķeltu zemi, sagrābtu šo mazo namu un aizrautu to sev līdzi liesmojošā vulkāna krāterī! Mirt visiem līdz ar

Gijomu, trim lielajiem dēliem un arī viņai — tā bija viņas kvēlā vēlēšanās, lai pēc tam nebūtu jālej asaras. Un dižmāmiņa gaidīja, neatvairāmas trīsas viņu kratīja, un viņas gaišās, drosmīgās acis stingu skatienu pievērsās bazilikai.

— Dižmāmiņ, dižmāmiņ, — iesaucās satrauktā Marī, — jūs biedējat mūs, neko neatbildat un raugāties tālē, it kā tūlīt jānotiek nelaimei!

Pēkšņi Tomā, Fransuā un Antuāns iesaucās visi reizē, savu sirdsbaiļu mokās:

— Tēvs ir briesmās, tēvs ies nāvē!

Ko gan dēli zināja? Neko noteiktu. Tomā gan brīnījās par milzīgo sprāgstvielas daudzumu, ko gatavoja tēvs, Fransuā un Antuāns zināja arī par revolucionārajām idejām un viņa kvēlo mīlestību pret visu cilvēci, kas urdīja tēva zinātnieka prātu. Bet savā godbijībā pret tēvu viņi negribēja nekā zināt — vienīgi to, ko Gijoms pats tiem uzticēja, viņi nekad tēvu neiztaujāja un nolieca galvas jebkuras viņa rīcibas priekšā. Un lūk, pēkšņi iznira nojauta, skaidrība, ka tēvs devās nāvē; jau no paša rīta gaiss bija piesātināts ar šausminošas katastrofas draudiem, tagad šermuļi skrēja pār muguru, viņi drebēja kā drudzī, jutās kā slimi un nespēja strādāt.

— Tēvs mirs, tēvs ies nāvē!

Trīs milži stāvēja blakus, cieši piekļāvušies cits citam, viņus tirdīja vienas un tās pašas bailes, viena un tā pati satrauktā vēlēšanās uzzināt par briesmām, skriet palīgā un mirt kopā ar tēvu, ja nespēs to glābt. Dižmāmiņas spītīgajā klusuciešanā jautās kaut kas draudošs, it kā paslīdēja garām nāve stindzinošā dvesmā, kas tos bija skārusi jau brokastojot.

Pulkstenis nosita četri, dižmāmiņa pacēla augšup abas bālās rokas dvēseles tieksmē pēdējo reizi vēl raidīt lūgšanu. Beidzot viņa ierunājās.

— Tēvs mirs. Nekas viņu nevar glābt, — vienīgi pienākums dzīvot.

Visi trīs gribēja mesties projām, viņi paši nezināja, kurp, sagraut visus šķēršļus, uzveikt nezināmo. Viņi tik ļoti cieta savā nožēlojamā nevarībā, ka dižmāmiņa centās tos mierināt.

— Tēvs gribēja mirt, un viņa apņemšanās ir mirt vienam.

Dēli nodrebēja, arī viņi taču gribēja varoņi būt. Mirkļi ritēja, un šķita, ka lielais, mūžīgais stingums lēnās spārnu

vēdās aizlido garām. Reizēm krēslas stundās pa logu kā drūms bēdu vēstnesis ielaižas naktsputns, riņķo tumsas ēnās un tad izlemj aizlidot un dzijas skumjas aiznest sev līdzi. Tā tas bija ari tagad — bazilika stāvēja kā stāvējusi, un zeme neatvērās, lai to aprītu. Pamazām briesmīgās bailes, kas žņaudza sirdis, atdeva savu vietu cerībai, mūžīgajam pavasarim.

Kad parādījās Gijoms Pjēra pavadībā, visiem izlauzās līksms skaļš kliedziens, it kā viņi redzētu to augšāmcēlušos.

— Tēti

Viņu asaras un skūpsti galīgi salauza Gijoma spēkus. Viņam vajadzēja apsēsties. Ar skatienu, ko viņš uzmeta savējiem, viņš bija atkal atgriezies dzīvē, tomēr kā izmisuma mākts cilvēks, kuru ar varu spiež dzīvot. Dižmā-miņa, kura izjuta Gijoma apraktā nodoma rūgtumu, piegāja pie viņa, satvēra tā abas rokas smaidīdama, lai tam liktu saprast, cik ļoti laimīga jūtas to atkal redzēt, jo viņš bija taču saskatījis savu uzdevumu, savu pienākumu drosmē un izturībā dzīvot. Gijoms bija vēl pārlieku saviļņots, viņš cieta. Visi viņu saudzēja, neprasot paskaidrojumus. Viņš arī nestāstīja nekā, viņš tikai ar rokas mājienu un mīļu vārdu norādīja uz Pjēru kā uz savu glābēju.

Istabas kaktā Marī apskāva jauno vīrieti.

— Ak, mans labais Pjēr, nekad es neesmu jūs skūpstījusi. Tas ir pirmo reizi un par cildenu darbu... Es jūs mīlu, mans labais Pjēr, es jūs mīlu no visas sirds!

Tās pašas dienas vakarā, kad jau satumsa nakts, Gi-joms ar Pjēru palika vieni plašajā telpā, lai pārmītu dažus sirsnīgus vārdus. Dēli bija tikko aizgājuši. Dižmā-miņa un Marī bija uzkāpušas savās istabās, lai izšķirotu novalkātu veļu, bet Matīsa kundze sēdēja darbnīcas tumšā kaktā, pacietīgi gaidīdama, kad dāmas nonesīs viņai veļas saini lāpīšanai. Abi brāļi bija aizmirsuši, ka Matīsa kundze atrodas turpat, klusi viņi tērzēja, un pār tiem lija liegi skumjais mijkrēslis.

Pēkšņi kāds apmeklētājs tos satrauca. Tas bija Jan-sens, kalsnu seju, gaišmatains un tik līdzīgs Kristum. Viņš ieradās ļoti reti, un neviens nezināja, no kādas tumsas viņš nāca un kādā atkal atgriezīsies. Viņš nozuda mēnešiem ilgi un parādījās negaidīti, kā nejaušs garāmgājējs ar nezināmu pagātni un vēl neizprotamāku tagadni.

— Es aizbraucu šovakar, — viņš teica savā mierīgajā, griezīgi skarbajā balsī.

— Jūs atgriezīsieties mājās, Krievijā? — vaicāja Gi-joms.

Jansens viegli, nievājoši pasmaidīja.

— Ak, mājās, esmu visur mājās. Vispirms — es neesmu krievs un, otrkārt, gribu būt vienīgi vispasaules pilsonis.

Ar visu aptverošu kustību Jansens lika saprast, ka viņš ir cilvēks bez dzimtenes, ka savu asiņainās brālības sapni nes sev līdzi, pāri visām robežām. Pēc atsevišķiem vārdiem brāļi noprata, ka viņš atgriezīsies Spānijā, kur viņu gaida biedri. Tur bija daudz darba. Viņš bija mierīgi apsēdies un aukstu, vienaldzīgu sejas izteiksmi tērzēja; pēkšņi bez jebkādas pārejas viņš tādā pašā mierīgā balsī piebilda:

— Vai jūs zināt, ka Universa kafejnīcā uz bulvāra nomesta bumba. Trīs buržuā nonāvēti.

Gijoms ar Pjēru satraucās un gribēja uzzināt sīkumus. Tad Jansens pastāstīja, ka gadījuma pēc esot bijis tur un redzējis sprādzienu, kafejnīcas logu rūtis sabirušas drumslās. Trīs viesi gulējuši zemē sakropļoti, divus no tiem neviens neesot pazinis, šos kungus turp atvedusi nejaušība, bet trešais bijis parastais viesis, kāds sīks ran-tjē, kas dzīvoja turpat netālu un nāca katru dienu šeit izspēlēt kāršu partiju. Zālei bija nodarīti lieli postījumi, marmora galdi salauzti, lustras saliektas, spoguļi šķembu caururbti. Kādas tās bijušas izbailes, kāds uztraukums un apjukums valdījis ļaužu pūlī! Atentāta vaininieks gan tūlīt apcietināts, tiklīdz tas dzīries aizbēgt gar Komartēna ielas stūri.

— Es uzkāpu šeit augšā, lai jums to pastāstītu, — teica Jansens. — Ir labi, ka jūs io zināt.

Kad Pjērs, slepenu aizdomu tirdīts, šausmās notrīcēdams, jautāja, kas ir apcietinātais, Jansens nesteigdamies piebilda:

— Jā, tas nav patīkami, jūs to cilvēku pazīstat... Tas ir mazais Viktors Matīss.

Par vēlu Pjērs gribēja aizkavēt Jansenu izrunāt šo vārdu. Par vēlu viņš nt&idās, ka Viktora māte šeit vēl nesen sēdēja tumšā istabas kaktā. Vai viņa bija vēl te? Un atkal Pjērs redzēja sev priekšā mazo, bezbārdaino Viktoru ar augsto, spīta pilno pieri; viņa pelēkās acis mirdzēja gudras un nesamierināmas, smailais deguns un plānās lūpas liecināja par gribu un nežēlīgu naidu. Sis jauneklis nebija ne garā aprobežots, ne arī īsts dzīves pabērns. Tas bija tipisks buržuāzijas pārstāvis, labi audzināts un izglītots, viņš būtu pat varējis iestāties pedagoģiskajā institūtā. Viņa briesmīgajai rīcībai nebija attaisnojuma: ne patiesas politiskas aizrautības, ne cilvēku nīdēja neprāta, pat ne izmisuša nabaga cilvēka ciešanu. Viņš bija pārliecināts iznīcinātājs, iznīcināšanas teorētiķis, enerģisks, aukstasinīgs inteliģents, kurš loģiski pamatoja slepkavību un uzskatīja, ka tai jāveicina sabiedrības attīstība. Piedevām viņš bija arī dzejnieks un fantasts, turklāt visbaigākais, kādu vien var iedomāties, briesmonis, kuru vada neprātīgs lepnums, vēlēšanās iegūt nemirstību, sapņojot par nākotnes tuvo rītausmu, slavu, kurai jāuzaust pār giljotīnu. Pēc viņa domām, nebija nekā, nekā, kas paliktu pēc viņa, jo nāve nopļaus visu dzīvo.

Dažus mirkļus arvien vairāk pieaugošajā nakts tumsā valdīja salts izbaiļu stingums.

— Ā, tātad viņš bija iedrošinājies to darīt, — klusi murmināja Gijoms.

Pjērs viegli paspieda viņa roku. Viņš juta, ka brālis bija tikpat satraukts, tikpat sašutis kā viņš, jo pret šādu rīcību taču sacēlās cilvēka sirds, cilvēka atbildības jūtas. Varbūt Gijomam šī pēdējā nejēdzība bija nepieciešama, lai viņu galīgi satriektu un izdziedinātu.

Bez šaubām, Jansens bija līdzzinātājs, un, kad viņš stāstīja, ka Viktors Matīss atriebis Saivā, krēslainajā istabā pēkšņi atskanēja ilga, sāpīga nopūta un bija dzirdams smaga kritiena troksnis. Tā bija Matīsa kundze, Viktora māte, kura bija nogāzusies kā nedzīva, kad nejauši izdzirdēja vēsti, kas viņu satrieca. Tieši šajā brīdī kāpa lejup dižmāmiņa ar lampu. Istabā kļuva gaišs, visi izbīlī metās palīdzēt nelaimīgajai sievietei, kura nāves bālumā gulēja stinga savā plānajā, melnajā ģērbā.

Atkal neizsakāmi smagi sažņaudzās Pjēra sirds. Ak, šī ciešanu nomāktā nabaga būtne! Viņš atcerējās, kādu reiz to bija iepazinis pie abata Rozā: noslēgtu, biklu, dziļā nabadzībā, kā viņa ar pūlēm vilka dzīvību ar nelielo renti, kas tai bija palikusi pēc visām nelaimēm. Viņa bija cēlusies no bagātas ģimenes provincē, aizrāvusies mīlā, bēgusi no vecākiem līdzi mīļotajam, cietusi neveiksmi, ģimenes pavards iziris, un tad vīrs nomiris. Kļuvusi atraitne, viņa dzīvoja visai noslēgti, viņai bija izdevies izglītot dēlu par tiem nožēlojamiem grašiem, kurus pēc tam arī nācās zaudēt; tagad viņa dzīvoja tikai Viktoram, mīlot un dievinot viņu un cerot, ka viņš pēc tik uzcītīgas mācīšanās beidzot ieņems sabiedrībā savām spējām piemērotu lielisku stāvokli. Un pēkšņi viņai jādzird, ka šis dēls ir visbriesmīgākais slepkava, ka tas iesviedis bumbu kafejnīcā un nogalinājis trīs cilvēkus!

Kad Matīsa kundze, pateicoties dižmāmiņas pūlēm, nāca pie samaņas, viņa sāka nevaldāmi raudāt un bez mitas sāpīgi vaidēja; Pjērs un Gijoms no jauna satvēra viens otra rokas, bet viņu saviļņotās, izdziedinātās dvēseles grima viena otras dzīlēs.

V

Kādā skaistā, zeltainā septembra dienā pēc gada un trim mēnešiem Bašs un Teofils Morēns brokastoja Gi-joma plašajā darbnīcā, kuras logi vērās uz bezgalīgo Parīzi.

Galdam blakus atradās šūpulis, kura mazie aizkariņi bija atvilkti, un aiz tiem gulēja Žans, dūšīgs, četrus mēnešus vecs puisēns, Pjēra un Marī dēls. Lai aizsargātu bērna sociālās tiesības, viņi bija noslēguši civillaulību Monmarlras mērijā, jau iepriekš izlēmuši neveltīt šim aktam būtiski nekādu vērību, ja viņi gadījumā neatrastu mēru, kas būtu ar mieru salaulāt bijušo priesteri. Tikai izpatikdami Gijomam, kurš gribēja tos paturēt pie sevis un tādējādi paplašināt savas ģimenes pulciņu, viņi bija palikuši dzīvot turpat nelielajās istabiņās virs darbnīcas, atstādami mazo, klusi snaudošo namu Neijī vecās kalpones Sofī pārziņā. Nu jau vairāk nekā gadu viņi bija kopā, un viņu dzīve bija laimīga.

Ap jauno pāri valdīja miers, mīlestība un darbs. Fran-suā bija nesen beidzis pedagoģiskā institūta kursu un, ar visiem diplomiem un zinātniskiem grādiem apveltīts, gatavojās doties uz kādu liceju rietumos, lai savu obligāto pārbaudes laiku aizvadītu skolotāja darbā, kuru bija nodomājis vēlāk atstāt, lai pievērstos tikai zinātniskajam darbam. Antuāns bija guvis izcilus panākumus ar veselu sēriju apbrīnas cienīgu kokgrebumu, tic bija Parīzes ainavas un skati; nākamajā pavasarī, kad Lizai Zahanai būs apritējuši septiņpadsmit gadi, viņš cerēja to apprecēt. No visiem trim dēliem vislīksmākais bija Tomā, jo ar tēva ģeniālās domas palīdzību viņam beidzot bija tomēr izdevies atrast un konstruēt mazo motoru. Kādu rītu pēc murgainā nodoma sabrukuma Gijomam, domājot par savu izgudroto, taču tagad gluži lieko sprāgstvielu, radās pēkšņa ideja to izmantot petrolejas vietā par dzinējspēku motoram, pie kura viņa vecākais dēls jau ilgi strādāja Grandidjē rūpnīcā. Viņš ķērās pie darba kopā ar Tomā un izgudroja jaunu mehānismu, sadurdamies ar neskaitāmām grūtībām un aizvadīdams šajā piepūles pilnajā radīšanas darbā veselu gadu. Bet beidzot tēvs ar dēiu bija radījuši un īstenojuši dzīvē brīnumu, un tagad tas stāvēja šeit, loga priekšā uz ozolkoka paliktņa, bultām piestiprināts, gatavs darboties, tiklīdz būs veikta pēdējā apdare.

Klusajā mājā, kur tagad plūda smieklu šaltis, dižmā-rniņa arvien vēl bija rosmīgā, nerunīgā, visu godinātā valdniece, lai gan bija jau sasniegusi sirmu vecumu. Viņa bija visur, un šķita, ka viņa nekad neatstāj savu krēslu pie darba galda. Kopš 2ana piedzimšanas dižmāmiņa bija apņēmusies to uzaudzināt, kā bija uzaudzinājusi Tomā, Fransuā un Antuānu; drosmīga un pašaizliedzīga, viņa, šķiet, bija pārliecināta, ka nemirs tik ilgi, kamēr viņas tuviniekiem būs nepieciešama viņas uzraudzība, mīlestība un palīdzība. Marī tas iepriecināja, jo viņa pati jutās reizēm nogurusi, kopš baroja bērnu, lai gan viņai bija laba veselība un vienmēr jautrs noskaņojums. Tātad Zanam bija divas mātes, kas to sargāja šūpulī, bet Pjērs bija kļuvis Tomā palīgs, viņš pūta plēšas kalvē, apdarināja atsevišķas mašīnu daļas; viņa mācekļa laiks drīz beidzās, un drīz vien viņš kļūs par mehāniķi.

Šodien Baša un Teofila Morēna klātbūtne bija ienesusi jautru noskaņu brokastīs; galds jau bija novākts, un pašlaik pasniedza kafiju, kad parādījās mazs zēns, Korto ielas durvju sarga dēls, un vaicāja pēc Pjēra Fromāna kunga. Stomīdamies viņš stāstīja, ka abats Rozā kungs esot ļoti slims, guļot uz miršanu un atsūtījis viņu pateikt, lai Pjērs Fromāna kungs nākot tūlīt, bet tūlīt gan.

Pjērs ļoti satraukts sekoja viņam. Korto ielā mazās, mitrās mājas apakšējā stāvā, no kuras logiem bija redzams mazs šaurs dārziņš, Pjērs atrada abatu Rožu guļam uz nāves cisām, viņš gan bija vēl pie saprāta un runāja maigi un lēni, kā vienmēr. Viņu kopa kāda klostera māsa, kas likās visai pārsteigta un nemierīga par šo apmeklētāju, kuru viņa nepazina. Pjērs saprata, ka mirstošo abatu uzrauga un ka tas bija izdomājis viltību, atsūtīdams pie viņa durvju sarga dēlu. Kad abats ar savu nopietno, labsirdīgo smaidu lūdza māsu viņus atstāt vienus, tā neuzdrošinājās pretoties mirēja pēdējai gribai un izgāja.

— Ak, mans mīļais bērns, kā es ilgojos ar jums parunāties! Apsēdieties uz šī krēsla blakus gultai, lai jūs varētu mani sadzirdēt, jo tās jau ir beigas un šovakar manis vairs nebūs. Man jums jālūdz visai liels pakalpojums!

Pjērs bija dziļi saviļņots, atrazdams abatu tik vārgu, gluži bālu seju, kurā bija palicis vienīgi nevainīgo mīlas pilno acu mirdzums. Viņš iesaucās:

— Es Initu jau sen atnācis, ja vien zinātu, ka esmu jums vajadzīgs. Kāpēc jūs neatsūtījāt jau agrāk pēc manis? Vai tad jūs tiekat apsargāts?

Abata sejā atplaiksnījās kluss, samulsis, it kā nokaunējies smaids.

— Mans mīļais dēls, jums tas ir jāzina, es izdarīju atkal muļķības. Jā, esmu devis žēlastības dāvanas cilvēkiem, nezinādams, ka tie nepelna tās. īsi sakot, izcēlās skandāls, saņēmu rājienu arhibīskapijā, viņi mani apvainoja, ka es kompromitējot reliģiju. Un tagad, kad viņi uzzināja, ka esmu slims, viņi norīkoja pie manis šo labo māsu, jo teica, ka es nomiršot uz kailiem salmiem, ka es atdošot pēdējo palagu, ja man to pieļaušot.

Viņš apklusa, lai ievilktu elpu.

— Jūs saprotat, šī labā māsa, ak, viņa ir visai svēta sieviete, viņa ir šeit, lai mani koptu un lai aizkavētu mani darīt aplamības vēl pēdējā mirklī. Man tātad vajadzēja viņu mazliet mānīt, lai izvairītos no apsardzības, es ceru, ka dievs man to piedos. Redziet, jautājums attiecas uz maniem trūkumcietējiem, tieši tādēļ es tik ļoti ilgojos jūs redzēt, gribēju parunāt par viņiem ar jums.

Asaras sariesās Pjēra acīs.

— Runājiet, esmu jūsu rīcībā ar visu savu sirdi, ar visu savu dvēseli.

— Jā, jā, es zinu, mans dārgais bērns. Tāpēc arī es domāju par jums, tikai par jums. Par spīti visam, kas noticis, es uzticos vienīgi jums, vienīgi jūs spējat mani saprast un dot solījumu, kas palīdzēs man mierīgi nomirt.

Abats Rozs sev atļāvās šo vienīgo mājienu uz sāpīgo lūzumu, kas bija noticis starp viņiem pēc tam, kad viņš bija sastapis jauno priesteri bez sutanas un sapratis, ka tas sacēlies pret baznīcu. Vēlāk viņš bija arī uzzinājis par Pjēra laulībām, un bija skaidrs, ka tas uz laiku laikiem sarāvis visas saites ar reliģiju. Bet šai pēdējā stundā viss notikušais viņam šķita nesvarīgs, viņam pietika ar to, ka viņš pazina Pjēra atsaucīgo, kvēlo sirdi, viņam bija vajadzīgs cilvēks, kurā bija saskatījis kvēlojam tik skaistu, aizrautīgu mīlestību uz savu tuvāko.

— Mans dievs, tas jau ir gluži vienkārši, gribu jūs iecelt par savu mantinieku, — viņš turpināja un atrada vēl spēku pasmaidīt. — Ak, tā nav nekāda jauka dāvana, ko es jums dodu, tie ir mani nabagi, jo man nav vairs nekā cita, es neatstāju nekā vairāk kā vienīgi savus nabagus.

It sevišķi trīs no tiem, kurus viņš tagad pameta bez palīdzības, darīja smagu viņa sirdi, jo šiem cilvēkiem nu būs laupītas pat tās drusciņas, kuras viņš vienīgais tiem dāvāja un no kurām tie pārtika. Vispirms tur bija Dižve-cis, sirmgalvis, kuru viņš bija veltīgi meklējis kādu vakaru, lai varētu to ievietot Darba invalīdu patversmē. Viņš bija sirmgalvi tur ievietojis, bet pēc trim dienām tas esot no turienes izbēdzis, jo negribēja pakļauties patversmes noteikumiem. Tas esot ātrs, straujš cilvēks ar nepanesamu raksturu, bet nevarēja taču ļaut viņam nomirt badā. Šis vecais vīrs nāca katru sestdienu, un abats tam deva divdesmit sū, kas tam pietika visai nedēļai. Tad bija vēl kāda veca, darba nespējīga sieviete netīrā, mazā dzīvoklītī Monsenī ielā, viņai vajadzēja maksāt maizniekam, kurš tai katru dienu pienesa nepieciešamo maizīti. Bet galvenās rūpes viņam sagādāja Tertra laukumā kāda nabadzīga, jauna neprecēta sieviete, darba nespējīga, slima māte, kas lēnām mira no tuberkulozes, un abats cieta, iedomājoties, ka pēc viņas nāves meitenīti izliks uz ielas; tātad šis mantojums bija divkāršs: māte bija jāpabalsta līdz tuvajai nāvei, un meitenīte pēc tam jāievieto kādā labā, pieklājīgā mājā.

— Piedodiet, mans mīļais dēls, ka atstāju jums tādas rūpes... Es jau mēģināju ieinteresēt par savu mazo pasaulīti labo māsu, kura mani kopj, bet, kad es viņai ieminējos par Dižveci, viņa izbīlī pārkrustījās. Viņa ir tāda pati kā mans labais draugs abats Tavernjē, es nepazīstu nevienas godīgākas dvēseles, bet paļauties uz viņu tomēr nevar, jo viņam ir savas idejas... Tātad vēlreiz, mans mīļais dēls, jūs esat vienīgais, par kuru esmu pārliecināts, un jums jāpieņem mans mantojums, ja vēlaties, lai es mierīgi nomirstu.

Pjērs raudāja.

— Jā, protams, apsolu to no visas sirds. Jūsu griba man būs svēta.

— Labi, es jau zināju, ka jūs piekritīsiet... Tātad viss kārtībā: jūs dosiet Dižvecim katru sestdienu divdesmit sū, darba nespējīgajai, vecajai sieviņai samaksāsiet par maizīti, nabaga jaunajai mātei atvieglināsiet viņas nāvi un rūpēsieties par to, lai labi iekārtotu meitenīti... Ak, kaut jūs zinātu, cik viegls kļuva smagums, kas spiež manu sirdil Tagad nāve var nākt, tā man būs tīkama.

Viņa labo, apaļo, bālo seju gaismoja pēdējais prieks. Abats bija saņēmis savās rokās Pjēra roku, aizturēdams viņu pie savas gultas, lai mierīgā, liegā glāstā atvadītos no viņa. Abata Rozā balss kļuva neskanīgāka, un savas domas viņš izteica ļoti klusi.

— Jā, es labprāt aizeju... Es nespēju vairs, es nespēju vairs. Es atdevu visu, kas man bija, bet es jutu, ka jādod arvien vairāk. Kādas tās ir sāpes, ši nespēcīgā labdarība, šī došana bez cerības kādreiz remdēt ciešanas!... Atcerieties, kā es sašutu par šādu domu? Es teicu, ka mūs mūžīgi saistīs mīlestība pret trūkumcietējiem, un tas tā ir, jo jus taču esat šeit pie manis tik labs, tik mīļš pret mani un pret tiem, ko es atstāju. Bet es tomēr nespēju vairs, es nespēju vairs, es labāk aizeju, jo citu sāpes mani nomāc, un beidzot es sev atļāvos visādas aplamības, ticīgiem aizdevu dusmas, savā priekšniecībā radīju sašutumu un man neizdevās bez mitas augošo posta straumi mazināt kaut par vienu nelaimīgo... Ardievu, mans mīļais bērns. Mana nabaga vecā sirds ir salauzta, un manas vecās rokas ir nogurušas un pavisam bezspēcīgas.

Pjērs apskāva abatu no visas sirds un atstāja viņu asarām acīs, dziļi saviļņots. Nekad viņš vēl nebija dzirdējis tik smeldzošu, skumju pilnu saucienu kā šī tīrā, vecā bērna, šīs vienkāršās, cēlās, žēlsirdības pilnās sirds apliecinājumu par tuvākā mīlestības nespēku. Ak, kāda posta liksta ir nekam nederīgā cilvēciskā žēlsirdība, jau kopš tik daudziem gadsimtiem pasaule veļ tos pašus bēdu un ciešanu viļņus, par spili visām izlietajām līdzjūtības asarām, par spīti žēlsirdības dāvanām, ko dod tik daudzas rokas! Šeit taču nāve bija vēlama, kristietis bija laimīgs bēgt no šīs briesmīgās pasaules.

Kad Pļērs atgriezās darbnīcā, brokastu galds jau sen bija novākts, Bašs un Teofils Morens tērzēja ar Gijomu, bet visi trīs dēli bija atsākuši savu ikdienas darbu. Arī Marī bija ieņēmusi savu parasto vietu pie galda un strādāja rokdarbu, sēdot pretim dižināmiņai; brīdi pa brīdim viņa piecēlās, uzmezdama skatienu mazajam žanam un pārliecinādamās, ka viņš mierīgi guļ, abas rociņas krūtīm piespiedis. Pjērs, slēpdams sevī pārdzīvoto satraukumu, noliecās pār šūpuli kopā ar jauno sievu, kuru viņš nemanot noskūpstīja uz matiem, tad apsēja priekšautu, lai palīdzētu Tomā, kurš gribēja vēl pēdējo reizi noregulēt jauno motoru.

Tad pēkšņi darbnīca izgaisa, Pjērs vairs neredzēja cilvēkus, kas tur atradās, un nedzirdēja arī to sarunas. Vienīgi Marī matu smarža palika uz viņa lūpām dziļajā saviļņojumā, kas viņu bija pārņēmis, apmeklējot mirstošo abatu Rožu. Atmiņas iznira Pjēra acu priekšā, atmiņas par toreizējo ledaini salto rītu, kad vecais abats Rozs viņu bija aizturējis pie Svētās Sirds bazilikas, nedroši lūgdams aiznest žēlastības dāvanu vecajam vīram Lavēvam, kurš bija miris trūkumā, kā suns pie žogmales. Kāds tas bija skumjš un jau tāls rīts, kādas cīņas un mokas bija pārdzīvotas, un pēc tam — kāda atdzimšana tad norisa Pjērā pašā! Tajā dienā viņš bija noturējis vienu no savām pēdējām misēm, un viņš nodrebēja, atcerēdamies baigo nemieru, izmisumu par smagām šaubām un grimšanu nīcībā. Tas bija noticis pēc viņa abiem tik neveiksmīgajiem eksperimentiem atgūt ticību: Lurdā, kur visa pretdabiskā pielūgsme modināja viņā nožēlu par cilvēci, kas tiecās atgriezties pie pirmatnējo tautu primitīvās ticības, kurā tā slīga, zemodamās savas neziņas baiļu jūgā; Romā, kas nebija spējīga atdzimt, kas mira zem savām drupām un kas bija vienīgi senās, dižās pagātnes ēna, ko drīz vien aizmirsīs un kas iegrims mirušo senatnes reliģiju putekļos. Arī viņa dvēselē tuvākā mīlestība bija cietusi bankrotu, viņš neticēja vairs tam, ka vecās, satrunējušās cilvēces ciešanas iespējams dziedināt ar žēlsirdības dāvanām, viņš gaidīja vienīgi briesmīgu katastrofu, vispasaules ugunsgrēku un asinspirtis, kuru grandas aizrautu sev līdzi noziedzīgo, nosodīto pasauli. Sutana spieda viņa plecus, viņš lepni paslēpās aiz šiem meliem, palikdams neticīgs priesteris, kas tomēr šķīsti un godīgi stāv nomodā par citu ticību. Viņu mocīja jaunas reliģijas, jaunas cerības problēma, kas bija nepieciešama nākotnes demokrātiju mieram, bet viņš nevarēja rast iespējamo atrisinājumu starp zinātnes patiesībām un kvēlo tieksmi pēc dievišķā, kas joprojām aizrāva cilvēci. Ja kristiānisms sabruka līdz ar žēlsirdības ideju, tad palika vienīgi tais-nibas ideja, kliedziens, kas lauzās no visām krūtfin, palika taisnīguma ciņa ar žēlsirdību šajā lielajā, pelnu dūmakā tītajā, baigās neziņas piesātinātajā Parīzē, kur ilgās tvīka viņa sirds un saprāts. Šeit, Parīzē, norisa viņa trešais, izšķirošais eksperiments, kurā beidzot vajadzēja atmirdzēt patiesībai kā saulei, atdodot viņam veselību, spēku un dzīvesprieku.

Tad Pjēra pārdomas tika pārtrauktas, viņam vajadzēja sameklēt kādu darbarīku, ko Tomā prasīja, un viņš dzirdēja Basu sakām:

— Šorīt ministru kabinets iesniedzis demisiju. Viņonam pietiek, viņš sevi pataupīs vēlākam laikam.

— Viņš tomēr noturējās ilgāk nekā gadu, — piebilda Morēns. — Tas jau ir ļoti daudz.

Pēc atentāta Viktoru Matīsu notiesāja, un spriedumu izpildīja nepilnās trijās nedēļās, bet arī Monferānam vairs neuzticējās. Kam bija vajadzīgs stiprs vīrs ministru kabineta priekšgalā, ja bumbas joprojām sprāgst, terorizējot iedzīvotājus? Ļaunākais bija tas, ka viņš ar savu rīmas alkatību bija visu deputātu palātu nelabvēlīgi noskaņojis pret sevi, jo pārlieku apcirpa citiem viņu daļu. Šoreiz Viņons bija kļuvis viņa pēctecis, lai gan viņa reformu programma lika daudziem nodrebēt. Bet, kaut arī viņš bija nevainojami godīgs, īstenot viņš spēja vienīgi dažas nesvarīgas reformas, jo viņa rokas, bez šaubām, saistīja neskaitāmi šķēršļi. Tad viņš bija padevies, izlēmis valdīt tāpat kā pārējie, un drīz atklājās, ka Viņons un Monferāns būtībā atšķiras viens no otra tikai sīkumos.

— Vai ziniet, ka min atkal Monferānu, — ieteicās Gijoms.

— Jā, viņam ir izredzes. Viņa ielikteņi ir ļoti rosmīgi.

Tad Bass, kurš ļauni zobojās par Mēžu, apgalvoja, ka

šis aizrautīgais deputāts-kolektīvists, gāzdams pēc kārtas kabinetus, būtībā pakalpojot ikkatrai politiskai grupai, pats esot vārda tiešajā nozīmē piemuļķotais, bez mazākajām izredzēm jebkad nokļūt pie varas.

Gijoms secināja:

— Nu, lai taču viņi aprij cits citu! Savā nesaudzīgajā godkārē valdīt un rīkoties ar naudu un varu viņi cīnās vienīgi par personiskiem mērķiem. Bet tas taču neatturēs evolūcijas gaitu, ideju izplatīšanos un nolikumu norisi. Augstāk par visu stāv cilvēce, un tā iet savu nenovēršamo attīstības ceļu.

Pjēru |oti pārsteidza šie vārdi, un viņš iegrima atkal atmiņās. Mokošos patiesības meklējumos viņš metās bezgalīgās Parīzes dzīlēs. Sī Parīze bija milzīgs katls, kurā mutu|oja visa cilvēku cilts, labais un jaunais kā baigā raganu dzirā, kur vērtības jaucās ar atkritumiem sīkos putekļos, no kuriem vajadzēja rasties mīlas un mūžīgas jaunības eliksīram. Sai kallā vispirms bija saskatāmas politiskās pasaules nosmeltnes — Monferāns, kurš nožņaudza Baru, uzpērkot izsalkušos Fonsēgu, Diteilu, Seņē un izmantojot savā labā viduvējos, kā Taburo un Doverņu, un pat Mēza fanātisko aizrautību un Viņona gudro prātu un godkāri. Sai katlā bija arī nauda ar savu indi, Āfrikas dzelzceļu afēra, kas demoralizēja parlamentu, kas triumfējošo buržuā Divijāru padarīja par sabiedrības pavedēju, finansu pasaules pūstošo trumu. Pelnītās sekas tam bija Divijāra ģimenes pavards, kuru saindēja Divijārs pats; Evas baigā mīlas dēka, kurā viņa sacentās ar savu meitu Kamilu pret Žerāru, ko pašas mātei nolaupīja meita; dēls Hiacints, kas savu mīļāko — neprātīgo Rozamondu — atdeva Silviānai, visiem zināmai izvirtulei, kuras sabiedrībā viņa tēvs atklāti sevi kompromitēja. Tad Pjēra iztēle iznira vecā, mirstošā aristokrātija ar grāfienes de Ken-sakas un marķīza de Moriņī blāvajiem tēliem; tur bija arī savu laiku pārdzīvojušais militārisms, kura bēru gājienu ievadīja ģenerālis de Bozonnē; tad — buržuāziskajai valdībai pakalpīgie tiesneši, kā Amadjē, kas guva panākumus ar ievērību saistošām tiesas prāvām, Lēmanis, kurš savus apsūdzības rakstus sastādīja ministru kabinetā, kura politiku viņš aizstāvēja; tur bija arī sensāciju kārā, melīgā prese, kas dzīvoja no skandāliem, nemitīgas denunciācijas un neķītrības, ko izplatīja Sanjē; Pjērs atcerējās ari jautro, nekaunīgo Maso, kurš bez sirdsapziņas pārmetumiem, sava amata labā un pēc pavēles uzbruka visiem un arī aizstāvēja visus. Un, tāpat kā kukaiņi, kuri, sastopot savā ceļā citu kukainīti, kas lauzis kāju un nobeidzas, uzbrūk visi kā viens šim mirstošajam, nonāvē to un apēd, tāpat arī šim nelaimīgajam bezprātim, kas bija pakritis, šim nožēlojamam Saivā, metās virsū visa cilvēcisko ļauno tieksmju kopa — iegribas, savtīgas intereses un kaislības, jo šī bezprātīgā noziegums bija visas tās apvienojis un alkatīgi steidzinājis gut savu daļu no šī izkāmējušā badacietēja ģindeņa. Tas viss vira Parīzes milzīgajā katlā — iekāres, varasdarbi, no važām atbrīvotas vēlēšanās; tas bija vārdā nenosaucams viskodīgāko ieraugu maisījums, no kura strūklos nākotnes vīna stiprā, skurbinošā šalts.

Tagad Pjērs sāka aptvert to brīnumaino darbu, kas norisa katla dibenā, zem netīrumiem un putām. Viņa brālis nupat bija to izteicis, ko var kaitēt politikai cilvēku netikumi, egoisma un baudas dzinuļi, ja lēnām un noteikti cilvēce nemitīgi soļo uz priekšu! Kāda nozīme demoralizētai, norietošai buržuāzijai, kas gu| uz nāves cisām tāpat kā aristokrātija, kuras vielu tā ieņēmusi, ja aiz tās bez mitas plūst augšup neizsmeļamās cilvēku rezerves, kas nāk no tautas uz laukiem un pilsētās! Kāda nozīme pagrimšanai, izvirtībai, neskaitāmām bagātībām, pārlieku lielai varai, izsmalcinātībai, netiklai uzdzīvei, kas aizraujas ar seksuālām dīvainībām, ja, šķiet, ir taču pierādīts, ka visas galvaspilsētas, pasaules valdnieces, tikai par šo cenu, par galējībām civilizācijā, reliģijā, mākslā un izpriecās guvušas savu varu! Un kāda nozīme nenovēršami pērkamai, kļūdu un aplamību pilnajai presei, ja tā tomēr ir visvairāk apbrīnotais izglītības līdzeklis, vienmēr ieskatam atvērtā atklātības sirdsapziņa, ja tā ir kā upe, kas, lai gan veļ baismu straumes, tomēr plūst arvien tālāk un nes visas tautas uz nākamo gadsimtu bezgalīgo brālības jūru! Cilvēces padibenes nogrima katla dibenā, mēs nedrīkstam vēlēties, lai viss labais redzami uzgavilētu ik dienas, jo bieži vien nepieciešami ir gadi, lai maisījums pārrūgtu un kausējamā katlā iemestā mūžīgā matērija nākotnē pārveidotos labākā un mūsu cerības piepildītos. Un, ja arī dibenā, smirdošajās rūpnīcās, algots darbs vēl paliek senās verdzības veidā, ja Tusēni vēl joprojām mirst trūkumā savās nabadzīgās gultās kā novārdzināti darba zirgi, tad tomēr kādu dienu vētras brāzmā no milzīgā katla iznirs brīvība, lai sāktu savu lidojumu pa pasauli. Un kādēļ lai savukārt no tik daudziem duļķainiem elementiem, no sārņiem atdalījusies, neiznirtu arī taisnība, beidzot dzidra un starojoša, pārveidojot tautas?

Atkal ieskanējās Basa un Morēna balsis, tērzējot ar Gi-jomu, tie iztraucēja Pjēru no viņa sapņiem. Viņi runāja par Jansenu, kurš bija iejaukts otrā atentātā Barselonā, no turienes nozudis un droši vien atkal atgriezies Parīzē; Basam likās, ka viņš iepriekšējā vakarā to bija saticis. Tik dziļi attīstīts prāts, tik aukstasinīga griba, un šādas dotības tika izšķiestas tik aplamiem darbiem!

— Kad es iedomājos, — teica Morēns parastajā, lēnajā balsī, — ka Bartēss dzīvo trimdā mazā, nabadzīgā istabiņā Briselē, trīsēdams cerībā, ka beidzot taču valdīs brīvība! Viņš, pie kura rokām nelīp neviens asiņu piliens, kurš divas trešdaļas savas dzīves pavadījis cietumos, lai tautas kļūtu brīvas!

Bašs viegli paraustīja plecus,

— Brīvība, brīvība, bez šaubām. Bet tā nav nekas, ja tā nav organizēta, ja nav attiecīgas sabiedriskās iekārtas.

Atsākās viņu mūžīgā spriedelēšana, viens piekrita Sen-simonam un Furjē, otrs Prudonam un Ogistam Kontam. Bijušais Komūnas loceklis, tagadējais municipālais padomnieks, pauda neizprotamus, reliģiozus uzskatus, viņam šķita, ka cilvēcei nepieciešama ticība, kas to mierinātu; bet profesoram, kādreizējam garibaldietim, piemita stingra zinātniska pārliecība, un viņš izteicās par nelokāmu ticību matemātiskajam pasaules progresam.

Ilgi Bašs stāstīja, kā godināta Furjē piemiņa viņa nāves atceres dienā, viņa uzticīgo mācekļu grupa nesusi vainagus, un daudzi teikuši runas, tā bijusi aizkustinoša viņa mācības apustuļu sanāksme, nesatricināma savā ticībā, droša par nākotni, pārliecināta jaunā vārda vēstnešu kopa. Tad Morēns iztukšoja savas kabatas, kas vienmēr bija piebāztas ar pozitīvistu propagandas brošūriņām, manifestiem, atbildēm, uzstādītiem un atrisinātiem jautājumiem, kur tika slavināts Konta vārds un it sevišķi viņa doktrīnas kā gaidītās reliģijas vienīgais pamats. Pjērs klausīdamies atcerējās viņu senās pārrunas savā mājā Neijī, kad viņš pats, tiekdamies pēc skaidrības, centās apkopot gadsimta prāta sasniegumus. Tas bija pretrunu, nesakarību un iepriekšējo pareģojumu jūklis, kur viņš bija zaudējis pamatu zem kājām. Lai gan Furjē vadījās no Sensimona mācībām, viņš to daļēji neatzina; pirmā doktrīna apstājās pie mistiski reliģiskās izjūtas, turpretī otrā doktrīna šķita novirzāmies uz nepieņemamām radikālām prasībām. Prudons visu noārdīja, bet neko neradīja vietā. Konts, radīdams sabiedriskās kārtības metodi, nostādīja zinātni tās īstajā vietā, atzīdams to par vienīgo, visaugstāko pasaules valdnieci, bet viņš neparedzēja sociālo krīzi, kuras straume draudēja aizraut visu, un, sievietes uzveikts, viņš beidza savu mūžu, slavinādams mīlu. Un šie abi tur, Bašs un Morēns, taču arī veda savstarpēju cīņu, aizstāvēdami abus filozofus tiktāl, ka pilnīgi apstulba, ka to sludināto patiesību kopa kļuva neskaidra, izkropļota un nepazīstama.

Bet šodien, pēc lēnās evolūcijas, kas Pjēru bija pārveidojusi, viņam šīs vispārējās patiesības šķita spilgtas nu neapstrīdamas. So sociālo mesiju evaņģēlijos pretrunīgo apgalvojumu jūklī bija taču arī abiem līdzīgas domas, kas vienmēr atsākās, — trūkumcietēja aizsardzība, doma par šīs zemes labumu jaunu un taisnīgu sadali pēc katra padarītā darba un nopelniem, bet galvenais, jaunu darba likumu meklējumi, kas noteiktu šo jauno, taisnīgo sadali starp cilvēkiem. Vai nebija tā, ka šie pareģojošie ģēniji būtībā tik labi sapratās kopējās patiesībās, ka tās kļūst par nākotnes ticības balstu, par nepieciešamību apziņā, kuru viens gadsimts atstāj mantojumā nākošajam gadsimtam, lai ias šīs patiesības vērstu cilvēces miera, solidaritātes un mīlestības kultā?

Pjēra pārdomās radās pēkšņs pārlēciens; viņš atkal ieraudzīja sevi Madlēnas baznīcā klausāmies monsenjora Martā priekšlasījuma nobeigumu par jauno garu, kas vēstīja, ka Parīze, kļuvusi atkal kristīga, būs pasaules valdniece, pateicoties svētajai asiņojošai sirdij. Nē, nē — Parīze valdīs vienīgi ar savu brīvo saprātu; tie taču bija meli, ka tā pacēlusies pāri visam ar krustu, ar šo mistisko, negodīgo aplamību par sirdi, kas asiņo. Viņi var sagraut Parīzi zem lepnības un valdīšanas kāres staltajām celtnēm, var mēģināt kavēt zinātnes attīstības gaitu miruša ideāla vārdā, cerībā uzlikt roku nākamajam gadsimtam, bet zinātne tomēr noslaucīs viņu seno, augsto varu, viņu bazilika sabruks patiesības vēja šalkās un nebūs vajadzības to pagrūst pat ar pirkstu. Pieredze ir gūta; Kristus evaņģēlijs ir novecojis sociālu likumu kodekss, no kura cilvēcīgais saprāts spēj paturēt vienīgi dažus morāles pamatprincipus. Vecais katolicisms no visām pusēm sabrūk putekļos; katoliskā Roma ir tikai vairs drupu lauks, no kura tautas novēršas, tās ilgojas pēc tādas reliģijas, kas nebūtu nāves reliģija. Senlaikos apspiestais vergs, kvēlā, jaunā cerībā degot, atbrīvojās no savām važām un sapņoja par debesīm, kur viņa ciešanas tiks atmaksātas ar mūžīgo svētlaimi. Tagad, kad zinātne iznīcinājusi melus par paradīzi, šos māņus par aizkapa dzīvi, mūsdienu strādnieks, kuram apnicis gaidīt svētlaimi pēc nāves, sāk prasīt taisnību un laimi zemes virsū. Tur, lūk, beidzot ir jaunā cerība un taisnīgums pēc astoņpadsmit gadsimtiem nevarīgas žēlsirdības! Jā, pēc tūkstoš gadiem, kad katolicisms būs vairs tikai novecojusi māņticība, kādu izbrīnu cilvēkos radīs tas, ka senči bijuši spējīgi panest šo mocību un nebūtības reliģiju! So reliģiju, kuras dievs bija spīdzinātājs, bet cilvēks—kastrēts, apdraudēts, sodīts ar nāvi radījums, daba tam ir naidnieks, dzīve nolādēta un vienīgā atsvabinātāja ir saldā nāve! Divtūkstoš gadu laikā cilvēces augšupeju kā pinekļi kavēja ideja, kas atrauj cilvēkam visu cilvēcisko, viņa vēlēšanās, viņa kaislības, brīvo saprātu, gribu un rīcību, visu viņa spēku. Kāda līksma cilvēces atmoda tā būs, kad šķīstība kļūs nievāta, kad auglība būs tikums, kad uzgavilēs dabiskajam, atbrīvotajam spēkam, kad cienīs cilvēka ilgas, viņa tieksmes noderīgi izlietos, darbu veiks sajūsmā, kad valdīs dzīvesprieks un vienmēr no jauna dzims cilvēces radītā mūžsenā mīla!

Jauna reliģija, jauna reliģija! Pjērs atcerējās, ka šis vaids bija izlauzies viņam Lurdā, ka viņš bija to atkārtojis Romā, redzot vecā katolicisma sabrukumu. Bet tagad viņam nebija vairs tās drudžainās steigas, kādreizējās bērnišķīgās un slimīgās spīts, kad viņš gribēja, lai jaunais dievs nekavējoties parādās un lai rodas jauns ideāls ar savām mācībām un kultu. Protams, dievišķais liekas nepieciešams cilvēkam tāpat kā maize un ūdens, pēc noslēpumainā tvīkstošais cilvēks vienmēr ir neatlaidīgi un nemitīgi tvēris pēc tā, un šķita, ka viņam nebija cita mierinājuma kā nogrimt neizprotamajā. Bet kas var pateikt, vai zinātne kādu dienu neremdinās šīs slāpes pēc viņpasaules? Ja zinātne ir jau iekarota patiesība, tad tā arī paliks joprojām vēl iekarojama. Vai gan allaž neatradīsies vēl kāds stūrītis ilgām visu zināt, tīrajai, ideālajai hipotēzei? Vai tieksme pēc dievišķā būtībā ir kaut kas cits nekā tieksme redzēt pašu dievu? Ja zinātne arvien vairāk apmierina ilgas visu zināt un visu varēt, vai tad nav jātic, ka šīs ilgas varēs remdināt vienīgi ar mīlas un patiesības veldzi? Jā, pienācis laiks zinātniskai reliģijai, — vienīgi zinātne ir tā reliģija, kas dos skaidro, acīm redzamo, neatvairāmo atrisinājumu cilvēcei, kas garajā gadu gaitā meklējusi visa izpratni. Cilvēce ienirs zinātnes dzīlēs kā drošā ostā, kad būs izgājusi cauri visām neziņas šaubām un briesmām, un radīs tur mieru savā nešaubīgajā pārliecībā. Bet vai šī zinātniskā reliģija jau neradīja jēdzienu par divatnibu — dievu un visumu, ko beidzot atmetīs, lai arvien skaidrāk izvirzītos nojausma par vienību, lai pievērstos monisma teorijai, kas noved pie vienprātīga atzinuma, ka vienīgais dzīvibas likums izriet no ētera pirmā atoma, kas sabiezējis, lai radītu pasauli? Un, ja nu šīs reliģijas priekšteči — zinātnieki un filozofi, tādi kā Darvins, Furjē un citi, izsējuši šo nākotnes reliģijas sēklu, uzticēdami pestīšanas vārdu garām traucošajam vējam, tad cik daudzi gadsimti, bez šaubām, būs vajadzīgi, lai izaugtu raža! Bet cilvēce nemitīgi vēl joprojām aizmirst, ka bija pagājuši četri gadsimti, lai katolicisms varētu attīstīties, iai tas ilgā apakšzemes darbā uzdīgtu un tikai tad izaugtu un valdītu spožajā saules gaismā. Sai nākotnes reliģijai, par kuras plaukšanu klusībā atlido vēstis no visām pasaules pusēm, jādod gadsimtiem ilgs attīstības laiks, un tikai tad k|ūs redzams, ka no šāda Furjē brīnišķīgajām idejām būs izveidojusies gluži jauna prieka vēsts, ka šīs idejas kļūs par sviru, kas pacels pasauli, šī svira būs visu atzīts un godāts darbs, kurš kļūs par dabisku sociālās dzīves mehānismu, kur visas cilvēka kvēlās ilgas tiks atraisītas, apmierinātas un izmantotas cilvēces labklājības labā! Visas pasaules kliedziens pēc taisnības, kas arvien skaļāk izlaužas lielajam, līdz šim mēmajam milzim — tautai, kas tik ilgi muļķota un aplaupīta, ir sauciens pēc laimes, pēc kuras tiecas visas būtnes, pēc cilvēka vajadzību apmierināšanas, — tā ir tieksme dzīvot savu mūžu mierā, attistot visus savus spēkus savas esamības apziņas priekā. Pienāks laiks, kad tā saucamā dieva valstība mājos zemes virsū, kad otrā — melu paradīze būs aizslēgta, kaut arī garā nabagie brīdi cietīs, redzot mirstam savu ilūziju, un būs nepieciešama drosmīga un nežēlīga operācija aklajiem, lai izrautu tos no viņu posta un garās, baigās neziņas nakts.

Pēkšņi bezgalīgs prieka vilnis pāršalca Pjēru. Klusas maza bērna klaigas, viņa dēla Žana klaigas, kad tas pamodās no miega, iztraucēja Pjēru no viņa sapņiem, un viņš atcerējās, ka tagad, šai brīdī, viņš taču ir glābts, izrauts no meliem un šausmām, atgriezies labvēlīgās un veselīgās dabasmātes klēpī. Sermuļi pārskrēja Pjēram, apzinoties, ka viņš iedomājās sevi pazudušu, no dzīves izsvītrotu, grimušu spīdzinātāja dieva nīcībā, un atceroties, ka mīlas brīnums bija viņu no turienes izglābis un viņa bailes par neizdzēšamo kauna traipu bijušas veltas, jo viņa acu priekšā taču bija šis stiprais, smejošais bērns, ko bija radījis viņš. Dzīvība bija radījusi dzīvību, patiesība staroja līksma kā saule. Viņa trešais eksperiments bija Parīze, un tas bija izšķirošais; tas nebija tāds kā abi pirmie — Lurda un Roma — nožēlojama avārija, kas radīja vēl lielāku iumsu un vēl dziļākas sāpes. Vispirms viņš bija iepazinis darba likumu, tad atradis sev uzdevumu, pašu vienkāršāko — amatu, ko viņš bija sācis mācīties tik vēlu, taču tas bija uzdevums, kur viņš nebija nokavējis nevienu dienu, kas deva viņam dvēseles mieru, zināmu lomu dzīvē, izpildīta pienākuma apziņu, jo pati dzīve ir taču darbs un pasauli veido cilvēka pūles. Pēc tam viņš bija iepazinis mīlestību un viņa dziedināšanu bija veicinājuši sieva un bērns. Ak, kāds tas bija garš apkārtceļš, iekams viņš nonāca pie tik dabiskā, tik vienkāršā atrisinājuma! Kā viņš bija cietis, cik daudz maldu un sašutuma brīžu bija viņu satraukuši, iekams viņš gāja pa to pašu ceļu, pa kuru iet visi cilvēki! Ak, šīs mulsās mīlas slāpes, kas bija cīnījušās ar viņa saprātu, viņa sirds bija asiņojusi, redzot brīnuma grotas māņus, pēc tam savukārt arī Vatikāna augstprātīgais nespēks tai bija licis asiņot, līdz beidzot tomēr viņa sirds guva mieru, kad viņš kļuva laulāts draugs un tēvs, cilvēks, kas tic darbam, kā to prasa taisnīgais dzīves likums. Šeit bija nenoliedzamā patiesība, īstenais laimes risinājums.

Bašs un Teofils Morēns bija aizgājuši kā parasti, paspiežot roku mājas saimniekam, apsolīdami atkal atnākt kādu vakaru patērzēt, lai parunātu kā mierīgi tālās nākotnes apustuļi. 2ans ieraudājās skaļāk, Marī paņēma puisēnu rokās un atpogāja ņieburu, lai pabarotu to.

— Ak, mūsu mazulītis, šī ir viņa stunda, un viņš to neaizmirst!.., Pjēr, paskaties, man šķiet, ka viņš ir paaudzies kopš vakardienas.

Marī smējās, un Pjērs piegāja tuvāk, arī smiedamies, lai noskūpstītu bērnu. Tad viņš noskūpstīja māti dziļā saviļņojumā, redzot šo mazo, rožaino, kāro būtni pie skaistajām, piebriedušajām sievietes krūtīm. Veselīgās auglības smaržas vilnis iesitās Pjēram sejā un skurbināja viņu ar savu esamības prieku.

— Bet mazais jau tevi apēdīs, — Pjērs iesmiedamies iesaucās. — Paskat, kā viņš velk!

— Jā, puisēns pat kož mazliet. Bet tas nekas, tas tikai pierāda, ka viņam ir labi.

Sājā brīdī arī nopietnā, klusā dižmāmiņa ierunājās, un gaišs smaids rotājās tās sejā.

— Jūs zināt, ka es viņu šorīt nosvēru. Viņš ir atkal pieņēmies par simt gramiem. Un, ja jūs būtu redzējuši, cik šis mīļais dārgumiņš bija rātns! No viņa iznāks visai gudrs un saprātīgs puisītis, es tādus |oti mīlu. Kad viņam apritēs pieci gadi, tad es viņu mācīšu lasīt un piecpadsmit gadu vecumā, ja viņš to gribēs, stāstīšu viņam, kā ci! vēks kļūst par īstu vīru... Vai tā nav pareizi, Tomā, vai tā nav pareizi, Antuān un Fransuā?

Trīs lielie dēli uzjautrināti pacēla galvu un pamādami piekrita; viņi bija pateicīgi par drosmīgajām pamācībām, ko viņa tiem bija devusi, un, šķita, nešaubījās, ka viņa nodzīvos vēl divdesmit gadus, lai pamācītu ari Žanu.

Mīlas aizrautībā Pjērs bija apstājies Marī priekšā un pēkšņi juta sev aizmugurē nostājamies Gijomu, kas uzlika rokas uz viņa pleciem. Pjērs apgriezās, ari Gijoms staroja priekā un bija laimīgs, redzot abu viņam tuvo cilvēku laimi. Apziņa, ka brālis izdziedināts, ka šai darbīgajā mājā valda veseliba un cerība, divkāršoja Pjcra laimes izjūtu.

— Ak, brāli, — klusi teica Gijoms, — vai tu vēl atceries brīdi, kad es tev teicu, ka tu ciet vienigi tādēļ, ka tava sirds cīnās ar tavu saprātu un tu atradīsi mieru, ja mīlēsi to, ko aptversi ar prātu? Tev bija jāsamierina sevī mūsu tēvs un māte, kuru dvēseļu nesaskaņa, kuru sāpīgais pārpratums turpinājās vēl viņpus kapa; šī izlīgšana ir notikusi, viņi beidzot samierināti un tagad dvēseļu vienotībā var dusēt tavas sirds mierā.

Sie brāļa vārdi dziļi aizkustināja Pjēru. Prieka uzplūds sārtoja viņa seju, kas tagad bija gaiša un drosmīga. Viņa piere vēl arvien bija augsta un barga, īsts neieņemamais saprāta cietoksnis, kuru viņš bija mantojis no tēva, bet maigo zodu, lūpas un labsirdīgās acis viņam bija devusi māte, un abas sejas izteiksmes bija beidzot saplūdušas harmoniskā vienotībā, dzidrā laimē un spēkā. Viņa abus pirmos neveiksmīgos eksperimentus bija izraisījusi mātes maigā, mīlošā dvēsele, kas raudāja viņa dvēseles dzīlēs, nevarēdama rast mieru; trešais eksperiments bija novedis pie laimes vienīgi tāpēc, ka viņš bija atradis savu mīlas sāpju veldzi sievā, bērnā un darba rosmes pilnajā, auglīgajā dzīvē, viņš bija paklausījis saprāta augstākajai varai, paklausījis tēvam, kura skaudro balsi dzirdēja viņa dvēsele. Saprāts palika valdnieks. Kādreiz viņš bija cietis no sava saprāta cīņām ar sirdi, kā cilvēks viņš bija cīnījies bez mitas ar savu prātu un ilgām pēc milas. Kāds tagad miers lija pār viņu, jo viņš bija izdabājis abiem vecākiem, abām šīm tieksmēm devis gandarījumu, tagad viņš sajuta sevi pilnīgu, dabīgu un spēcīgu kā diženu ozolu, kurš, brīvībā audzis, pleš savus zarus pāri visam mežam bezgalībā.

— Tu esi izdarījis labu, skaistu darbu, — Gijoms turpināja glāsainā balsī, — labu sev, mums visiem, mūsu dārgajiem vecākiem, kuru samierinātās, vienotās ēnas guvušas mieru mazajā namā, kur aizritēja mūsu bērnība. Es bieži domāju par mūsu dārgo namiņu Neijī, kuru sargā vecā Sofī; man liekas, ka tēva lielajā, krēslainajā darba kabinetā mūsu sirdsmījie mirušie, iegrimuši liegā snaudā, gaida mūs. Kāds miers valda ap viņiem šai mazajā, vientuļajā namiņā! Un, ja es gribēju aiz savtīguma, lai jūs esat šeit, jo es ilgojos laimi savā vidē, tad tavam Zanam reiz jādzīvo tur, lai atdotu namiņam dzirkstošo jaunības prieku.

Arī Pjērs bija satvēris brāļa rokas, un, abu skatieniem gremdējoties vienam otra dvēseles dzīlēs, viņš jautāja:

— Vai tu esi laimīgs?

— Jā, esmu laimīgs, ļoti laimīgs, daudz laimīgāks, nekā jebkad esmu bijis, — laimīgs, ka varu tevi mīlēt iā, kā mīlu, laimīgs, ka tu mani tā mīli, kā neviens cits to nespētu.

Viņu abu sirdis kļuva kā viena sirds šai kvēlajā brāļu mīlestībā, kas bija tik pilnīga, tik varonīga, ka divu cilvēku būtnes spēja saplūst viena. Viņi apskāvās, bet Marī, turot bērnu pie krūtīm, raudzījās viņos ar atklātu skatienu — līksma, veselībā ziedoša, smaidīdama, lielām asarām acīs.

Pa šo laiku Tomā bija pabeidzis sava motora pēdējo apdari un iedarbināja to. Tas bija apbrīnojams, viegls un spēcīgs motors ar samērā lielu jaudu, pie tam tā svars bija niecīgs. Motors darbojās visai klusi, bez trokšņa, bez jebkādas smakas. Visa ģimene sajūsmā bija sastājusies ap to, kad pēkšņi īstā laikā parādījās apmeklētājs — draudzīgi noskaņotais zinātnieks Berteruā, kuru Gijoms gaidīja, jo viņš bija lūdzis to ierasties, lai tas redzētu motoru darbojamies.

Slavenais ķīmiķis iesaucās apbrīnā, un, tiklīdz bija vērīgi apskatījis mehānismu un izpratis sprāgstvielas lietošanu kā dzinējspēku, viņš jūsmīgi apsveica Gijomu un Tomā, jo tā bija viena no idejām, kuru viņš jau sen ieteica.

— Tas ir brīnums, ko jūs te esat radījuši, tā izmantošanai praksē būs neapjaušami plaša sociāla un humāna nozīme. Jā, jā, kamēr mēs sagaidīsim elektrisko motoru, kura vēl nav, tad, lūk, šis te ir ideāls motors, un līdz ar to ir atrasts dzinējspēks visiem transporta līdzekļiem. Tagad kļūs iespējama kuģošana pa gaisu, enerģijas problēma pie mums ir galīgi atrisināta. Kāds tas ir milzu solis uz priekšu, kādi strauji panākumi, attālumi būs sasniedzami, un visi ceļi būs atvērti, un cilvēki beidzot varēs brālīgi tuvoties cils citam! Tas ir milzīgs labdarības darbs, cēla dāvana, mani drosmīgie draugi, ko jūs dodat pasaulei!

Pēc tam Berteruā pajokoja par šo jauno, ārkārtīgi spēcīgo sprāgstvielu, kuras atklāšanu tas jau bija paredzējis un kuru tagad varēs derīgi izmantot.

— Bet es noticēju, Gijom, ka jūs, kā jau sevī noslēgts izgudrotājs, slēpjat no manis sava pulvera formulu, lai uzspridzinātu gaisā visu Parīzi!

Gijoms kļuva nopietns. Mazliet nobālis, viņš atzinās:

— Kādu brīdi man bija prātā šī doma.

Berteruā turpināja smieties, lai izvērstu šos vārdus jokā, lai gan viņam pārskrēja pār muguru salti šermuļi.

— Nu, mans draugs, jūs esat labi darījis, aplaimodams cilvēci ar šo brīnumu, jo tas taču nebūtu bijis visai patīkami un nebūtu arī bijis bez briesmām. Tad tas būtu bijis pulveris, kam jāiznīcina cilvēki, bet tagad tas vairos viņu labklājību. Viss ir labs, kas labi beidzas, to es vienmēr esmu teicis līdz apnikumam.

Sī cēlā, iecietīgā labsirdiba aizkustināja Gijomu. Tā bija patiesība: tas, kas būtu varējis postu nest, nu kalpoja augšupejai, savaldīts vulkāns sekmēja darbu, mieru un civilizāciju. Gijoms bija atteicies pats no sava izgudrotā kara un uzvaras ieroča un bija tagad apmierināts ar šo pēdējo atradumu, kas mazināja cilvēka spēka patēriņu un darba piepūli prasīja vienīgi tik, cik tā bija tieši vajadzīga un nepieciešama. Šeit viņš saskatīja arī mazliet taisnīguma, jo visu, ko viņš taisnības labā varēja dot, viņš bija devis. Kad viņš pagriezās un pa lielo logu ieraudzīja Svētās Sirds baziliku, viņš nespēja sev vairs izskaidrot to šausmīgo neprātu, kas viņu bija mirkli turējis savā varā tiktāl, ka viņš varēja sapņot par aplamu, nevajadzīgu iznīcināšanu. Tā bija ļauna vēja pūsma, kas, iznirusi no dusmu tin atriebības izsētā ierauga, bija lidojusi viņam garām. Kāda tā tomēr bija apmātība, ja cilvēki ticēja, ka graušana un slepkavošana spētu būt tas darbs, kas nestu augļus, tas darbs, kas sagatavotu augsni bagātai un laimīgai ražai! Mērķis taču tūdaļ kļūst par varasdarbu, un tas neder nekam, jo pat tajos, kuru labā tiek slepkavots, izraisa sašutumu un ārda viņu vienprātības apziņu. Tauta, lielais pūlis tad saceļas pret vien-patni, kuram šķiet, ka darbojas taisnības labā. Nepieciešams vulkāns, jā gan, bet vulkāns ir zemes garoza, visas tautas masas, kas saceļas nevaldāmā spēkā, ko slēpj sevi pazemes uguns, un viņas gāzīs kalnus un radis jaunu, brīvu cilvēku sabiedrību. Par spiti savai neprātīgajai varonībai, savām inficējošām mocekļu slāpēm, slepkavas vienmēr būs slepkavas un aizvien sēs šausmas. Ja viņi atdzimst no asinīm, ja Viktors Matīss atrieba Saivā, tad tomēr vienlaikus viņš to arī nonāvēja ar vispārībās sašutuma kliedzienu, kuru izraisīja viņa jaunais atentāts, kas bija vēl briesmīgāks un bez jebkādas nozīmes.

Gijoms, arī smaidīdams, ar mājienu apliecināja, ka viņš ir pilnīgi izdziedināts.

— Jums taisnība, — viņš teica, — viss beidzas labi, jo viss tomēr iet pretim patiesībai un taisnībai. Tas tikai dažreiz prasa tūkstošiem gadus... Bet par sevi gribu teikt, ka es jauno sprāgstvielu nodošu uzņēmējiem, lai tie, kas saņems at|auju tās izgatavošanai, kļūtu bagāti, to ražojot. Tā piederēs visiem... Es atsakos no pasaules pārveidošanas revolucionārā ceļā.

Bcrtcruā skaļi iesaucās. Lielais atzītais zinātnieks, ar plašiem ienākumiem, visādiem amatiem un ordeņiem greznotais Zinātņu akadēmijas loceklis, rādīdams uz mazo motoru un juzdamies vēl spēka pilns savos septiņdesmit gados, aizrautīgi iebilda:

— Bet tā taču ir revolūcija, šis motors ir īstā un vienīgā pareizā revolūcijai Ar to un nevis ar bezjēdzīgām bumbām tiks radita revolūcija pasaulē! Mēs pārveidosim pasaules iekārtu, nevis nopostot, bet ceļot!... Cik reižu esmu jums teicis, vienīgi zinātne ir īsti revolucionāra, un tā ir vienīgā, kas paceļas pāri visdažādākiem politiskiem notikumiem, pāri veltīgajai fanātiķu un godkāro aģitācijai, zinātne strādā nākotnes cilvēces labā, taisnības un miera labā!... Ak, mīļais dēls, ja jūs gribat saviļņot pasauli, cenzdamies ieviest tajā mazliet vairāk laimes, tad jums jāpaliek savā laboratorijā, jo cilvēces laime var dzimt tikai zinātnieka kausējamā krāsnī.

Berteruā pajokojās vēl mazliet, bet visi viņa vārdi apliecināja tikai viņa nelokāmo pārliecību — viss, kas neattiecas uz zinātni, bija mazvērtīgs viņa uztverē. Viņš pat nebrīnījās, redzot Pjēru bez sutanas un atrodot to šeit ar sievu un bērnu, un izturējās pret to dziļi draudzīgi un laipni.

Savā brīnum vieglajā, ātrajā gaitā motors sanēja tikko dzirdami, gluži kā lielā muša saulgozī. Laimīgā ģimene, stāvēdama ap to, smaidīja priekā par gūto uzvaru. Pēkšņi mazais Žans, kundziņš Žans, kas bija beidzis zīst un kam vēl bija piena bārdiņa ap lūpām, pamanīja mašīnu, šo skaisto rotaļlietu, kas kustējās pati no sevis. Viņa acis iemirdzējās, vaigos parādījās bedrītes, un viņš izstiepa rociņas, spiegdams no prieka.

Marī, mierīgi aizpogādama ņieburu, arī izjuta prieku, viņa bērnu pienesa tuvāk motoram, lai tas šo rotaļu labāk redzētu.

— Nu, mazulīt, tas ir skaists, vai ne! Tas griežas, tas ir stiprs, tas ir dzīvs, tu jau to redzi!

Visi viņai apkārt uzjautrinājās, redzot pārsteigto, sajūsmināto bērna smaidu; viņš gribēja motoru aptaustīt, lai varbūt izprastu, kas tur par lietu.

— Jā, — Berteruā atsāka, — tas ir dzīvs, tas ir tikpat spēcīgs kā saule, kā diženā saule, kas spoži apmirdz bezgalīgo Parīzi un liek nobriest augļiem un cilvēku dvēselēm. Art pati Parīze ir tāds uz priekšu virzošs motors, Parīze ir milzīgais katls, kurā verd nākotne, un zem tās mēs uzturam mūžīgo uguni, mēs — zinātnes viri... Mans labais Gijom, ar šo brīnumu, kas palielinās mūsu milzīgās Parīzes ietekmi visā pasaulē, jūs šodien esat kļuvis par šīs neizdzēšamās uguns kūrēju, jūs esat kļuvis par nākotnes radītāju.

Pjēru dziļi aizkustināja šie vārdi, un atkal viņa iztēlē iznira priekšstats par milzīgo katlu, kas sniedzās no vienas apvāršņa malas līdz otrai, un no tā pacelsies nākamais gadsimts kā no neparasta maisījuma, kur izcili labais sajaucās ar vislielāko ļaunumu. Pāri visām kaislībām, pāri godkārei, trūkumiem un zemiskumam viņš saskatīja lielo, kvēlo, iesākto darbu, ko veica varonīgās strādnieku rokas fabrikās un rūpnīcās, saskatīja cildeno inteliģentās jaunatnes kopu, kura — viņš zināja to, — strādāja un klusībā mācījās, neatmetot nevienu senču atrasto ieguvumu, savas degsmes apgarota vērst aizvien plašāku zinātnes lauku. Tā bija sajūsma, kurā dega Parīze, kuras dižumā auga nākotne un kuras prāta lidojums būs dzidrs kā rītausma. Ja antīkajai pasaulei bija piederējusi Roma, kas tagad cīnījās ar nāvi, tad Parīze neierobežoti valda pār tagadējo laikmetu; tā patlaban ir visu tautu darbības centrs to nemitīgajā kustībā, kas virza tās no viena civilizācijas posma uz otru pa saules ceļu — no austrumiem uz rietumiem. Parīze kļuvusi par cilvēces smadzenēm, tās lielā pagātne ir to izraudzījusi citu pilsētu vidū būt par ierosinātāju, civilizācijas nesēju un atbrīvotāju. Vēl tikai vakar Parīze uzsauca pasaules tautām brīvības saucienu, rīt tā nesjs viņām zinātnes un taisnības reliģiju un demokrātu gaidīto jauno ticību. Sis sauciens bija vēlīgs, līksms un priecīgs tieksmē visu zināt un ar cēlu sirdi visu arī dot. Parīzes priekšpilsētu strādniekos, Parīzes lauku zemniekos slēpās neizsmeļami avoti, cilvēku rezerves, no kurām nākotne varēja smelt bezgalīgi. Ar Parīzi beidzās vecais gadsimts, un nākamais gadsimts sāksies ar to, un tās brīnumainā darba troksnis, tās gaismekļa mirdza, kas virmo pār visu pasauli, viss, kas pērkona grandēs, negaisos un uzvaras zibeņos izstaro no Parīzes dzīlēm bezgalīgajā gara bagātībā, izveidos cilvēcei laimi.

Marī izbrīnā klusi iesaucās, ar rokas mājienu norādīdama uz Parīzi.

— Skatieties taču, skatieties, Parīze mirdz vienā zeltā, Parīze apbērta ar zelta ražu!

Visi jūsmoja, jo aina bija tiešām izcili krāšņa, tas bija gaismas atstarojums, kuru Pjērs jau bija novērojis; slīpo saulstaru palos neaptverami plašā Parīze grima zelta putekļos. Šoreiz tā nebija izsētā sēkla, kur jumtu un celtņu mudžeklis atgādināja brūnu, ar milzu arklu uzartu tīrumu, kur dievišķā saule meta staru kūļus kā zelta graudus, kas lidoja no visām malām. Tā nebija arī vairs milzīgā pilsēta ar saviem skaidri atšķiramajiem kvartāliem, kur aus-trumos vīdēja pelēkā dūmakā tītie strādnieku kvartāli, dienvidos nlierigi skaidrie studējošās jaunatnes kvartāli, rietumos gaišie un plašie bagātnieku kvartāli, bet centrā — tirgoņu kvartāli ar savām drūmajām ielām. Tagad Šķita, ka vienota dzīvības plauksme, vienots ziedonis klāj visu pilsētu, saistīdams to saskanīgi savā starpā, veidodams vienu vienīgu bezgalīgu lauku, kas nobriedis pļaujai. Visur viļņojās kvieši, kvieši, vesels kviešu klāsts, kuru zeltainais vilnis vēlās no vienas apvāršņa malas līdz otrai. Un slīpie saulstari lija pār visu Parīzi vienādā zaigā, pēc sējas beidzot bija pienācis pļaujas laiks.

— Skatieties taču, skatieties, — Marī atsāka. — Nav neviena stūrīša, kur nebūtu sava kviešu kūļa, pat vispazemīgākie jumti ir auglīgi, un visur valda tā pati vārpu bagātība, it kā Parīze būtu vairs tikai viena vienīga samierināta un brālīga zeme... Ak, manu Zan, manu mazo Žan, skaties, skaties, kāds tas ir daiļums!

Pjērs bija pienācis tuvāk, viņš notrīsēja un pieglaudās Marī. Dižmāmiņa un Berteruā smaidīja, iedomādamies par šo nākotni, kuru tie vairs neredzēs, bet aiz dziļi saviļņotā Gijoma stāvēja viņa trīs lielie dēli — nopietni, darba alku un cerību pilni trīs milži.

'Ar skaistu, sajūsmas izraisītu kustību Marī augstu pacēla dēlu abās rokās, it kā vēlēdamās to svinīgi pasniegt kā dāvanu bezgalīgajai Parīzei.

— Pagaidi, Zan, pagaidi, manu mazulīt, tu ievāksi šo bagātīgo ražu, un tu liksi to klētis!

Parīze liesmoja dievišķās saules staru plūdos, un to krāšņumā viļņojās nākotnes patiesības un taisnības raža.

NOZĪMĪGĀKIE EMĪLA ZOI.Ā DZĪVES UN DAIĻRADES DATI

1840

Parīzē 2. aprīli piedzimst nākamais rakstnieks Emīls Zolā. Tēvs — Fransuā Zolā, pēc tautības itālietis, ir talantīgs inženieris, māte — Emīlija Zolā, dzimusi Obēra.

1843

Zolā ģimene pārceļas uz nelielo Provansas pilsētiņu Eksu, kur inženierim Fransuā Zolā tiek uzticēta apūdeņošanas kanāla ierīkošana.

1847

Fransuā Zolā dodas darījumu braucienā uz Maršēju, kur pēkšņi nomirst. Pasliktinās ģimenes materiālie apstākli.

1848

Emīls Zolā kjūst par pansiona «Notre-Dame» audzēkni. Zēns šeit mācās līdz 1852. gadam. Viņa tuvākie draugi pansiona ir Ma-riuss Rū un Filips Solari (vēlāk pazīstams skulptors).

1852

Zola iestājas Eksas pilsētas koledžā. Šeit sākas viņa draudzība ar Polu Sezānu un Batistēnu Beilu. Zēns aizraujas ar mākslu un literatūru, bet īpaši ar V. Igo un A. de Misē dzeju. Arī pats sacer pirmos dzejo|us.

1856

Jaunais Zolā jau uzrakstījis vairākas poēmas, romānus un komēdiju, bet šo darbu teksti diemžēl vēlāk gājuši zudumā. Jauneklis cenšas arī sīkāk iepazīt Provansas ļaužu dzīvi un ieražas.

1858

Pēc matēs aicinājuma Zolā ierodas Parīzē, kur iestājas Senluija licejā.

1859

Pirmoreiz avīzē «l.a Provence» tiek iespiests E. Zolā dzejolis, kas veltīts tēva piemiņai («Zolā kanāls»). Augustā jauneklis piedzīvo neveiksmi bakalaura eksāmenā, pēc tam novembrī vēlreiz mēģina nokārtot šo eksāmenu Marse|ā, taču arī šoreiz neveiksmīgi. Decembrī avīze «La Provence» publicē Zolā pasaku «Iemīlējusies feja».

Janvārī sāk strādāt doku kantorī par rakstvedi. Raksta poēmu «Paolo», kā arī stāstus iecerētajam krājumam «Maija stāsti» (ta vēlākais nosaukums «Ninonas stāsti»). Jūlijā pārtrauc darbu doku kantori.

1861

Kopā ar Sezānu apmeklē Parīzes Salonu, kur pirmoreiz savus darbus izstādījis C. Ma ne, kurš līdz šim rīkojis savu darbu izstādes tikai Martine galerijā. Turpina darbu pie poēmām «Rodolfo», «Paolo» un citām.

1862

Februāri iestājas darbā Izdevniecība «Hachette» grāmatu Iesaiņošanas nodaļā; darbojas opozicionārajā iknedēļas žurnālā «Le Travail».

1863

Izdevniecībā «Hachette» tiek iecelts par reklāmas nodaļas vadītāju. Iepazīstas ar tolaik pazīstamiem rakstniekiem: Tēnn, Sentbēvu un Mišlē. Izdevumā «Le Journal populaire de Lille» parādās E. Zolā pirmā publikācija par mākslas jautājumiem. Zolā raksts veltīts «Dona Kibota» izdevumam, kuru ilustrējis Gistavs Dorē.

1864

Publicē literāri kritiskus rakstus, stāstus, hronikas. Tiek noslēgts līgums ar izdevējiem Etcelu un Lakruā par «Ninonas stāstu» izdošanu. Iepazīstas ar Aleksandrīnu-Gabriēlu Meleiju (1839—1925), savu nākamo sievu. Gada nogalē tiek izdoti «Ninonas stāsti».

1865

Zolā darbojas žurnālistikā. Novembrī pabeidz pirmo romānu «Kloda grēksūdze» (darbs iesākts jau 1862. gadā).

1866

Aiziet no izdevniecības «Hachette», lai pilnibā nodotos literārajam darbam, regulāri sadarbojas ar «L’événement», kur publicē rakstus par gleznotājiem impresionistiem, aizstāvot viņu uzskatus un pozīcijas. Nāk klajā kritisku rakstu krājumi: «Ko es ienīstu» un «Mans salons». Iepazīstas ar Manē, kafejnīcā «Guerhois» tiekas ar Monē, Renuāru, Pisarro, Degā un citiem māksliniekiem. Novembrī tiek izdots romāns «Mirušās novēlējums».

1867

«La Revue du XIXe siècle» atsevišķā brošūrā publicē Zolā rakstu «Glezniecības jaunā maniere. Eduārs Manē».

Jūnijā tiek publicēta brošūra «Eduārs Manē».

Iesāk rakstīt romānu-feļetonu «Marseļas noslēpumi», kuru pa daļām publicē .Marseļas avīze «Le Message de Provence». Decembri nāk klajā psiholoģiskais un fizioloģiskais romāns «Terēze Rakēna».

1868

Rodas pirmās ieceres uzrakstīt plašu romānu ciklu «Kādas ģimenes vēsture» desmit sējumos. Rakstnieks nolēmis radīt kādas ģimenes «dabisko un sociālo vēsturi Otrās impērijas laika posmā», vien-

laikus Iedzīvinot tajā naturālisma tēzes. Žurnālā <rL'événement illustré» tiek publicēts romāns «Madlēna Ferā». Zolā iepazīstas ar brāļiem Gonkūriem. Ar izdevēju Lakruā apspriež «Rugonu-Makāru dzimtas» romānu cikla plānu, sāk darbu pie pirmā romāna «Rugonu karjera». Top pirmuzmetums «Darbam».

1870

Kreisās opozīcijas avīzē «La Cloche» cits pēc cila tiek publicēti E. Zolā raksti, kuros asi kritizēts Napoleona III režīms. Avīze «Ļe Siècle» tiek publicēts romāns «Rugonu karjera», kurā rakstnieks iezīmē Rugonu-Makāru dzimtas cilts līnijas. Romāna publicēšana tiek pārtraukta, jo 19. jūlijā sācies Francijas-Prūsijas karš. Septembrī tiek gāzta Otrā impērija un pasludināta Trešā Republika.

1871

Tiek noslēgts pamiers ar Prūsiju. Bordo sāk darbu Nacionālā sapulce. Zolā regulāri sūta rakstus par Bordo notikumiem avīzēm «La Cloche» un «Le Sémaphore de Marseille». Martā kopā ar ģimeni atgriežas Parīzē. Parīzes Komūnas notikumi; rakstnieks līdzjūtīgi izturas pret sacēlušies strādniekiem, taču pilnībā neizprot Parīzes Komūnas lielo nozīmi. Avīze «La Cloche» turpina publicēt «Rugonu karjeru», pēc tam arī romānu «Laupījums», kurā rakstnieks attēlojis no revolūcijas «paglābtās» sabiedrības ainu.

1872

Janvārī atsevišķā grāmatā nāk klajā romāns «Laupījums». Draudzība ar G. Flobēru, A. Dodē un I. Turgeņcvu.

Publicē laikrakstos daudz raksim par mākslu un māksliniekiem.

1873

Maijā tiek izdots romāns «Parīzes vēders» (pie izdevēja Sar-pantjē). Sājā darbā rakstnieks tēlojis sīkburžuāziju, tās uzvedību impērijas laikmetā, tās attieksmi pret Republiku. Arī Krievijā rodas interese par Zolā daiļradi.

1874

Avīzē «Le Sémaphore de Marseille» Zolā publicē rakstu par pirmo impresionistu izstādi 18. aprīlī, kā arī pārskatu par gadskārtējo Salonu.

Februārī «Le Siècle» sāk publicēt romānu «Plasānas iekarošana», kurš maijā iznāk atsevišķā grāmatā.

Rakstnieks sācis rakstīt romānu «Abata Mūrē noziegums».

1875

E. Zola sāk publicēties Pēterburgas žurnālā «Vestņik Jevropi» («Eiropas Vēstnesis»), Piecos gados Zolā šajā žurnālā publicē 64 rakstus ar kopēju nosaukumu «Parīzes vēstules».

Aprīlī atsevišķā grāmatā iznāk romāns «Abata Mūrē noziegums».

Draudzība ar Mopasānu un Malarmē.

1876

Žurnālā «Vestņik Jevropi» un avīzē «Le Siècle» vienlaikus tiek publicēts romāns «Viņa ekselence Ežēns Rugons», kurā Zolā atkal parāda impērijas augstākās valdošās aprindas. Aprīlī romāns-pam-(Iets iznāk atsevišķā grāmatā, «l.e Bien public» tiek pārtraukta romāna «Slazdi» publicēšana, jo parakstītāji izteikuši asu kritiku par šo darbu. Turpmākās šā romāna nodaļas publicē avīze «La République des lettres».

1877

Februārī atsevišķā grāmatā tiek izdots romāns «Slazdi», kas veltīts tautas, Parīzes amatnieku dzīvei, kaut ari rakstnieks nav ticis pilnīgā skaidrībā par tautas posta cēloņiem.

Žurnālā «Le Bien public» Zola proklamē savas teorijas, kļūst par «Naturālisma» šefu, ap viņu pulcējas jaunie rakstnieki: Aieksiss, Enniks, Sears, Mopasans un citi.

1878

Tiek nopirkta villa Medānā.

Romānā «Mīlestības lappuse» tiek publicēts Rtigonu-Makāru dzimtas ģenealoģiskais ciltskoks.

1879—1880

Atkārtoti tiek izdoti rakstu krājumi «Ko es ienīstu» un «Mans Salons».

Februārī iznāk romāns «Nana», kurā rakstnieks aprakstījis drausmīgo Francijas augstāko slāņu morālo pagrimumu, valdošo šķiru sabrukumu.

Sadarbībā ar Mopasānu, Enniku, Alcksisu, Scāru un citiem top krājums «Medānas vakari».

Tiek publicēti krājumi «Eksperimentālais romāns» un «Naturālisms Salonā».

Nomirst rakstnieka māte, Zolā bezgala pārdzīvo viņas nāvi, nododas pesimismam.

1881

Top romāns «Mieles». Tiek publicēti literāri kritisku rakstu krājumi: «Romānu rakstnieki-naturālisti», «Naturālisms teātrī», «Mūsu dramaturgi», «Literāri dokumenti» un citi.

1882

Iznāk noveļu krājums «Kapteinis Bēris». Laikraksts «Le Figaro» publicē rakstu krājumu «Kampaņa», bet avīze «Le Gaulois» — romānu «Mieles», kur parādīta vidējās buržuāzijas, ierēdņu pasaule un tajā valdošā izvirtība, pērkamība, cietsirdība.

Rakstnieks sāk darbu pie romāna «Dāmu paradīze»,

1883

Marta tiek izdots romāns «Dāmu paradīze», kur dziļi reālistiski atspoguļota monopolu augšana un sikīpašnieku izputēšana.

1884

Iznāk romāns «Dzīvotprieks». Zolā nolēmis uzrakstīt vēl vienu romānu par strādnieku dzīvi (pirmais bija «Slazdi»), tādēļ dodas uz Anzēnu, kur streiko ogļrači. Apmeklē strādnieku sanāksmes, interesējas par strādnieku kustību.

Uzraksta ievadu E. Manē darbu izstādes katalogam.

1885

Martā tiek izdots romāns «Zermināls». Romāna centrā ir Francijas strādnieku šķiras avangards, visnelokāmākie cīnītāji — ogļrači, kas strādā akciju sabiedrības Monsū raktuvēs.

Pārskata un izrediģē romānu «Darbs».

1880

Aprīlī iznāk romāns «Darbs», kurā risināta mākslas, radoša darba tematika.

Zolā tiekas ar kreiso sociālistu frakcijas vadoni Zilu Gcdu.

1887

Tiek publicēts romāns «Zeme», kurā atveidota reāla zemnieku dzīves aina.

«Le Figaro» publicē «Manifestu», kurā pieci rakstnieki vēršas pret C. Zolā dai|rades metodi un romānu «Zeme». Aāanifestu parakstījuši Z. Rouī-veeākais, P. Bcnnetēns, L. Dckāvs, P. Margcrits, G ' Gišs.

1888

Rakstnieks iesāk romānu «Sapnis», kurš oktobrī tiek izdots atsevišķā grāmatā. Tiek apbalvots ar Goda Leģiona ordeni.

Zaima Rozēro sāk kalpot pie Zolā kundzes.

1880

Raksta romānu «Cilvēks — zvērs».

Piedzimst Zolā un Zannas Rozēro meita Denīza.

Maijā Antuāna teātrī iestudē Zolā lugu «Madlēnn».

E. Zolā alsakās parakstīt Manē gleznu «Olimpija», kuru nolemts piedāvāt Luvra muzejam.

1890

Martā tiek izdots romāns «Cilvēks — zvērs», kurā galvenā uzmanība pievērsta iedzimtības problēmām.

Zolā iesācis rakstīt romānu «Nauda».

Maijā nesekmīgi izvirza savu kandidatūru Franču akadēmijai.

1891

Martā tiek publicēts romāns «Nauda», kurā aprakstīti monopoli; rakstnieks mākslīgi šķir naudu no ražošanas un sociālajām attiecībām, fetišizē to kā īpašu spēku, kas it kā sekmē progresu un kas nav ne ar ko saistīts.

Aprīlī Zolā dodas uz Sedanu un sāk vākt materiālus romānam «Sabrukums»; pēc tam aizbrauc uz Lurdu. Pēc šī apmeklējuma uzraksta romāna «Lurda» pirmuzmetumu.

Piedzimst Zolā un Zannas Rozēro dēls Zaks.

1892

Jūnijā tiek izdots romāns «Sabrukums», kurā rakstnieks amatsko valdošās reakcionārās aprindas, kas, meklējot glābiņu no revolūcijas draudiem, ir noskaņotas iesaistīties kara avantūrās. Rakstnieku reakcija apvaino antipatriotismā, bet A. Franss uzraksta pozitīvu atsauksmi.

Augustā Zolā otrreiz dodas uz Lurdu; gada nogalē iesāk rakstīt romānu «Doktors Paskāls».

1893

Jūlijā nāk klajā «Doktors Paskāls», kurā tiek cildināta dzīve un mīlestība, kas pilnīgi sveša privātīpašniecisko interešu pasaulē, kā ari petita iedzimtības problēma. Sis darbs ir epopejas «Rugonu-Ma-kāru dzimta» divdesmitais un pēdējais sējums.

Sākas darbs pie antiklerikālās romānu sērijas pirmā darba «Lurda».

1894

Augustā tiek izdots romāns «Lurda». Novembrī—decembri Zolā dodas ceļojumā uz Itāliju.

Nosoda Dreifusu, kurš apvainots spiegošanā.

1895

Aprīlī Zolā sāk rakstīt romānu «Roma», kura pirmās nodaļas decembrī jau publicē avīze «Le Journal». Regulāri sūta rakstus Figaro».

1896

Maijā tiek izdots romāns «Roma», kurā parādīts, kā jaunais garīdznieks Pjērs Fromāns pārliecinās par katoļu garīdzniecības liekulību un sarauj saites ar baznīcu.

16. jūnijā nomirst Edmons Gonkūrs.

1897

Novembrī—decembrī E. Zolā iesaistās Dreiiusa aizstāvības kampaņā. Pirmos rakstus publicē «Le Figaro».

20. decembrī nomirst A. Dodē.

Iznāk rakstu krājums «Jaunā kampaņa».

1898

Avīzē «L’Atirore» 13. janvārī tiek publicēta E. Zolā vēstule Republikas prezidentam Fēliksam Forarn «Es apsūdzul...».

Februāri pret rakstnieku tiek ierosināta tiesas prāva, kurā viņam piespriež trīstūkstoš franku sodanaudu un vienu gadu ieslodzījuma cietumā par varas iestāžu apvainošanu.

Martā nāk klajā romāns «Parīze», kurā Pjērs Fromāns meklē aicinājumu un mierinājumu filantropijā, taču beigās pārliecinās, ka tā nespēj atrisināt sabiedrības sociālās pretrunas.

Lai izvairītos no cietumsoda, Zolā pēc draugu ierosinājuma dodas uz Angliju.

Raksta romānu «Auglība», kas ietilpst jaunajā ciklā «Četri evaņģēliji».

1899

Kasācijas tiesa pieņem lēmumu par Drcifusa lietas pārskatīšanu.

E. Zolā atgriežas Parīzē.

Jūnijā sāk rakstīt romānu «Darbs». («Le Travaih).

Oktobrī tiek publicēts romāns «Augiiba».

1000

Turpina rakstīt romānu «Darbs» kurā atmasko šķiru pretrunas sabiedrībā un strādnieku drausmīgo ekspluatāciju, meklē ce|us, kā izmainīt necilvēciskās attiecības.

Rodas iecere uzrakstīt romānu «Patiesība».

Gada nogalē romānu «Darbs» publicē avīze «L'Aurore».

1901

Sāk rakstīt romānu «Patiesība». Iznāk Dreifusa aizstāvībai veltītais rakstu krājums «7.o vérité en marche».

Tiek izdots romāns «Darbs».

1902

Raksta romānu «Patiesība», kura atsevišķas nodajas publicē avīze «/. 71 urore».

29, septembri R Zolā pēkšņi mirst no saindēšanās ar tvana gāzi.

Cikla «Četri evaņģēliji» ceturtais romāns «Taisnība» paliek nepabeigts.

1903

Jau pec rakstnieka nāves tiek publicēts romāns «Patiesība».

1908

Zolā mirstīgās atliekas pārved uz Panleonu — Francijas izcilo cilvēku atdusas vielu.

S. Tilmane

Эмиль Золя ПАРИЖ

2-е издание Рига «ЗваАгзие» 1987 На латышском языке

Перевела с французского Милдо Казимира Художник Марис Оэолиньш

Emīls Zolā PARĪZE

Redaktore S. TUmanc Māksi. redaktore A. Mricre Tehn. redaktore /. Blrdava Korektore /. Liberle HB № 3308

Nodota salikšanai 06.04.87. Parakstīta iespiešanai 14.08.87. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 25,2 uzsk. iespiedi., 25,89 ttzsk. krāsu novilk , 29,82 izdevn. 1. Metiens GO 000 eks. Pasūt. Nr. 503 Cena 2 rbļ. 60 kap. Izdevniecība «Zvaigzne*, 226013, Rīgā, Gorkiļa ielā 105. Izdevn. Nr. 7201/KS-575 Iespiesta Latvijas PSR Valsts Izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011, Rigā, Blaumaga ielā 38/40.

Zolā E.

Zo321 Parīze: Romāns / No franču vai. tulk. M. Kazimira; Māksi. M. Ozoliņš. — 2. izd. — R.: Zvaigzne, 1987. — 478 lpp., ģīm.

1

Prudons Pjers Zozcfs (1809— 18(55) — Franču sikburžuāzijas politiskais darbinieks, viens no anarliisma pamatlicējiem.

2

Konts Ogists (1798—1857) — Franču Filozofs, pozitīvisma nodibinātājs — Franču utopiskā sociālista Sensiinona līdzgaitnieks.

3

1851. g. 2. decembrī Napoleona I brāļadēls Ltiijs Napoleons, ar karaspēka palīdzību apspiedis strādnieku, sīkburžuāzijas un zemnieku pretošanos, pasludināja sevi par Francijas karali, pieņemdams Napoleona III vārdu.

4

Lapaliss (Zaks de Sabans) — franču armijas kapteinis, dz. 1470. g., kritis kaujā pie Pavijas 1525. gadā. Populārs kļuvis ar paša kareivju sacerētu dziesmu par viņu, ar pantu «stundas ceturksni pirms nāves viņš vēl bija dzīvs». Tā cēlies teiciens «Lapalisa patiesība», kas pati par sevi jau saprotama.

5

Domāts utopiskais sociālisms. Anarhisms — sīkburžuāzisks sabiedriski politisks virziens, kas izturas naidīgi pret jebkādu valsts varu. Anarhisms 19. gs. bija izplatīts Francijā, Itālijā un Spānijā.

Content

Zolā Emīls Parīze

PIRMĀ GRĀMATA

I

II

III

IV

OTRA GRAMATA

I

II

III

IV

TREŠĀ GRĀMATA

ī

II

III

IV

CETURTĀ GRAMATA 1

II

III

IV

PIEKTĀ GRAMATA 1

II

III

IV

NOZĪMĪGĀKIE EMĪLA ZOI.Ā DZĪVES UN DAIĻRADES DATI

1