Zolā Emīls

Parīzes vēders

Emīls Zolā

Parīzes vēders

Romāns

.

I

Tukšās avēnijas dziļajā klusumā dobji atbalsojās uz Parīzi braucošo dārzeņkopju pajūgu vienmuļā ratu rīboņa, satricinādama abās ceļa pusēs snaudošo namu fasādes aiz neskaidri saredzamiem vīksnu siluetiem. Uz Neijī tilta astoņiem rāceņu un burkānu vezumiem, kas brauca no Nantēras, pievienojās vēl viens kāpostu vezums un otrs ar zirņiem; zirgi gāja neskubināti, zemu nodurtu galvu, vienmērīgā, gausā gaitā kas, ejot pret kalnu, kļuva vēl gausāka. Izstiepušies guļus uz vēdera augstajās dārzeņu kaudzēs, vezumnieki, gRozus neizlaižot no rokām, snauda, apsegušies ar pelēkajiem, melnsvītrotajiem apmetņiem. Gāzes laternas, lāgiem iznirdamas no tumsas, apgaismoja te zābaku naglas, te zila krekla piedurknes, te cepures nagu, kas pavīdēja šajos milzīgām puķu dobēm līdzīgajos vezumos starp burkānu un balto rāceņu saišķiem, zirņu un kānostu zaļumiem, kas nokarājās pāri ratu malām. Bet tāla ratu rīboņa priekšā un aizmugurē vēstīja, ka gan pa šo, gan pa citiem ceļiem cauri nakts tumsai un otrās rifa stundas dziļajam miegam tuvojas līdzīgas pārtikas vezumu rindas, ar savu vienmuļo rīboņu ieaijādamas tumsā erimstošo pilsētu.

Priekšgalā gāja Fransuā kundzes pārlieku nobarotais zirgs Baltazārs. Tas soļoja pussnaudā, pa brīžam skurinādams ausis, bet. iepretī Tonšāna ielai, pēkšņi satrūcies, kā zemē iemiets apstājās. Pārējie zirgi ar pieri ietriecās priekšējo ratu pakaļgalā, dzelzs daļas nožvadzēja, un pajūgu rinda apstājās, atskanēja pamodušos vezumnieku lāsti. Fransuā kundze, kas, atbalstījusies pret priekšmalas dēļjr sēdēja dārzeņu vezumā, palūkojās uz ceļu, taču četrstūrainā lukturīša vāroajā gaismā kreisajā pusē neko vairāk nesaskatīja kā Baltazāra spīdīgos sānus.

— Ei, māt! Braucam tālāk! — izslējies ceļgalos uz saviem rāceņu saišķiem, viens no vezumniekiem uzsauca. — Tur guļ kāds piedzēries cūka.

Noliekusies pa labi, Fransuā kundze turpat pie zirga pakaviem ieraudzīja melnu masu uz ceļa.

— Nedrīkst taču braukt virsū cilvēkam! — nolēkdama zemē, viņa iesaucās.

Viņas priekšā gulēja visā garumā izstiepies cilvēks izplestām rokām, ar seju ceļa putekļos. Tas šķita neparasti garš un kalsns kā nokaltis zars; brīnums, ka Balla-zāra pakavs nebija pārlauzis viņam mugurkaulu. Fransuā kundzei likās, ka cilvēks ir miris; viņa pieliecās un, saņēmusi gulošā roku, juta, ka tā ir vēl silta.

— Ei, jūs tur! — viņa paklusām uzsauca.

Bet vezumnieki kļuva nepacietīgi.

— Uzšaujiet zirgam, māt! ... — atkal aizsmakušā balsī mudināja tas, kurš izslējies tupēja savā vezumā. — Sasodītais cūka ir piesūcies kā zeķe. Grūdiet viņu grāvī!

Tikmēr gulošais pavēra acis. Apjucis, nekustīgs, viņš uzlūkoja Fransuā kundzi. Viņai likās, ka svešais patiesi ir pilnā.

— Nav brīv šeit gulēt, jūs var sabraukt, — viņa sacīja. — Uz kurieni dodaties?

— Nezinu... — viņš tikko dzirdami murminā ja.

Pēc tam, tramīgi pavēries apkārt, piebilda:

— Es gāju uz Parīzi un pakritu, vairs neatceros, kā ...

Viņa aplūkoja svešo vērīgāk; tas izskatījās gaužām

nožēlojams skrandainajās, melnajās biksēs un redingotā, zem kura dažviet vīdēja noliesējis, izģindis augums. Melnā rupja audekla naģene, kas bija piesardzīgi uzmaukta uz pieres, neaizklāja lielās, brūnās, neparasti maigās acis trulajā, izmocītajā sejā. Fransuā kundze sprieda, ka svešais patiesi izskatās pārāk novārdzis, lai būtu piedzēries.

— Un kur jūs Parīzē gribējāt iet? — viņa atkal vaicāja.

Viņš neatbildēja tūlīt; tāda iztauja viņu apgrūtināja.

Šķita, ka viņš pārdomā, pēc tam stomīdamies atbildēja:

— Tur ... uz tirgus pusi...

Ar mokām pierausies kājās, svešais grasījās doties tālāk, bet dārzeņu vedēja redzēja, ka viņš sagrīļojas un pieķeras pie ilkss.

— Jūs esat noguris?

— Jā, ļoti, — viņš nomurmināja.

Tad, viegli stumdama svešo uz priekšu, Fransuā kundze skarbā, neapmierinātā balsī teica:

— Nu, žigli kāpiet manos ratos! Jūsu dēj mēs lieki šeit aizkavējamies!... Es braucu uz tirgu, tur izmetīšu pīs laukā kopā ar dārzeņiem.

Un, kad svešais vēl aizvien vilcinājās, Fransuā kundze saņēma to savās stiprajās rokās un pacēlusi velšus ievēla burkānu un rāceņu vezumā.

— Beidziet tūļāties! — pagalam saniknota, viņa iesaucās. — Tas man sāk apnikt, cienītais! ... Es jau reiz teicu, ka braucu uz tirgu. Guliet, es jūs pamodināšu.

Iekāpusi ratos un sāniski apsēdusies, Fransuā kundze atspiedās pret ratu malu un paraustīja gRozus; Baltazārs atsāka soļot, atkal ļaudamies snaudai, pa brīžam skurinādams ausis. Lēnā gaitā cauri nakts melnumam viņiem sekoja pārējie vezumnieki, ar smago ratu dārdoņu satricinādami miegā grimušo namu fasādes. Vedēji no jauna iesnaudās zem saviem apmetņiem.

— Tā tik vēl trūka — pievākt uz ceļa katru pļēguru! — likdamies guļus, norūca tas, kurš bija uzrunājis Fransuā kundzi. — Ir gan jums pacietība, māt!

Pajūgi brauca tālāk, zirgi nodurtu galvu soļoja neskubināti. Cilvēks, kuru Fransuā kundze bija pievākusi, gulēja uz vēdera, garās kājas iespiedis ratu pakaļgalā sakrautajā rāceņu kaudzē; seja kļāvās klāt skaistajiem burkānu saišķiem, kupliem un svaigiem. Un, zaudējis spēkus, viņš izplestām rokām apskāva milzīgo dārzeņu kaudzi, lai, ratiem kratoties, nenokristu zemē, un skatījās priekšā uz divām nebeidzami garām gāzes laternu rindām, kas, tuvodamās viena otrai un pašā galā sakusdamas kopā, pievienojās neskaitāmu citu gaismekļu mudžeklim. Pie apvāršņa peldēja lieli baltu garaiņu mākoņi, ieskaudami guļošo Parīzi spožā, tās ugunis atstarojošā dūmakā.

— Esmu no Nantēras, mani sauc Fransuā kundze, — pēc brītiņa dārzeņu vedēja ierunājās. — Kopš tā laika, kad zaudēju savu nabaga vīru, braucu uz tirgu katru rītu. Nav viegli, vai zināt! ... Bet jūs? No kurienes esat jūs?

— Mani sauc Florāns, es nāku no tālienes... — svešais apjucis atbildēja. — Lūdzu, neņemiet ļaunā: esmu tik noguris, ka nespēju parunāt.

Viņš nevēlējās ielaisties sarunā. Tad viņa apklusa un mazliet vaļīgāk atlaida gRozus Baltazāram uz muguras, bet zirgs, kā jau gudrs lopiņš, pazīdams ik akmeni ceļā, mierīgi soļoja tālāk. Nenovērsdams acis no Parīzes neaptveramajām ugunīm, Florāns atcerējās savu pagātni, ko vajadzēja slēpt.

Izbēdzis no Kajennas, kur bija nokļuvis pēc decembra notikumiem, viņš divus gadus klaiņoja holandiešu Gvi-ānā, cīnīdamies ar neprātīgu vēlmi atgriezties dzimtenē un ar bailēm no imperatora policijas, bet nu beidzot viņa priekšā bija lielā, dārgā pilsēta, pēc kuras viņš tik ļoti bija ilgojies un skumis. Tur viņš noslēpsies un dzīvos tikpat mierīgi kā senāk. Policija neko neuzzinās. Viņu taču uzskata par svešumā mirušu. Un viņš atcerējās savu iebraukšanu Havrā, kad, kabatlakatiņa stūrītī iesietus, bija atradis vairs tikai piecpadsmit frankus. Ceļu līdz Ruānai viņš vēl varēja samaksāt. Bet no Ruānas, kad bija atlikuši nepilni trīsdesmit sū, tālāk vajadzēja iet kājām. Vernonā par pāris pēdējiem sū viņš nopirka maizi. Turpmāko Florāns vairs nespēja atcerēties. Droši vien viņš vairākas stundas bija nogulējis grāvī. Pēc tam uzrādījis žandarmam pieprasītos dokumentus, ar kuriem katram gadījumam bija nodrošinājies. Visi šie notikumi tagad miglaini atausa atmiņā. Kopš Vernonas Florāns nebija neko ēdis, viņš gāja uz priekšu, cīnīdamies ar spējiem dusmu un bezcerības uzplūdiem, kas spieda zelēt no ceļmalas dzīvžogiem plūktās lapas. Viņu mocīja krampji un graizes bada sažņaugtajā kuņģī, un tomēr viņš nemitējās iet, viņam acīs metās tumšs, bet kājas it kā pret paša gribu nesa viņu pretī Parīzei, kas, atrazdamās kaut kur ļoti tālu aiz apvāršņa, viņu aicināja, viņu gaidīja. Kad Florāns sasniedza Kurbevuā, bija jau dziļa nakts. Parīze, līdzīga zvaigžņotas debess strēlei, kas nokritusi uz naksnīgās zemes, tagad likās barga, šķietami sadusmota par viņa atgriešanos. Tad viņu pārņēma nespēks: viņš ar mokām kāpa lejup pa nogāzi. Ejot pār Neijī tiltu, viņš, atbalstījies pret margām, noliecās pār Sēnu, kas vēla melnus viļņus starp neskaidri saredzamajiem krastu masīviem, — ūdenī kā asiņaina acs viņam sekoja sarkana luktura gaisma. Tagad vajadzēja kāpt kalnā, lai sasniegtu Parīzi pašā virsotnē. Ceļš likās nebeidzami garš. Simtiem jau noieto ljē nu šķita tīrais nieks salīdzinājumā ar vēl atlikušo ceļa gabalu, kas dzina viņu izmisumā: nē, šo ugunīm kronēto virsotni viņš nesasniegs nemūžam! Gludais ceļš, kluss un tumšs, stiepās gar augstu koku un zemu mājiņu rindām, gar platām, pelēcīgām ietvēm, uz kurām krita zaru ēnu melnie plankumi gar šķērs-ioliņu tumšajām atstarpēm; un tikai vienādos attālumos izvietotie gāzes lukturi ar savām dzeltenajām liesmu mēlēm atdzīvināja šo nāves tuksnesi. Florāns vairs nejaudāja paiet, bet avēnija vilkās aizvien tālāk un tālāk, aizstumdama Parīzi prom no viņa nakts tumsā. Viņam rādījās, ka laternu stabi skrien gar abām ceļa malām un, mādami ar savu vienīgo aci, rauj līdzi ceļu; Florānam šajā ņirboņā apreiba galva, viņš sagrīļojies saļima uz bruģa.

Bet nu viņš lēnām brauca uz priekšu, guļot dārzeņu gultā, kas likās mīksta kā pēlis. Mazliet pacēlis galvu, Florāns vēroja starojošo dūmaku, kas auga aizvien lielāka virs melnajiem jumtiem, kurus varēja noģist pie apvāršņa. Viņš tuvojās pilsētai, viņu turp veda, atliku ļauties vezuma vienmērīgajām šūpām; un šī kustība, kas nenogurdināja, būtu bijusi tīri patīkama, ja nemocītu izsalkums. Bet tas pamodās — neciešams un nežēlīgs. Florānam visi locekļi bija kā pamiruši, viņš sajuta vienīgi savu kuņģi, kas sāpēja tā, it kā to plosītu sakaitētas dzelzs knaibles. Svaigie dārzeņi, kuros Florāns bija ieracies, kārdinoši smaržoja, burkānu sīvā smarža viņu kairināja līdz ģībonim. No visa spēka kļaujoties klāt šai dziļajai dārzeņu gultai, viņš centās saspiest vēderu, lai apklusinātu brēcošo izsalkumu. Bet aizmugurē deviņi citi vezumi ar kāpostu un zirņu, artišoku, salātu, seleriju un puravu kaudzēm lēnām brauca viņam virsū, it kā grasīdamies šo badā mirstošo aprakt zem pārtikas produktu blāķiem. Beidzot pajūgi apstājās, atskanēja rupjas balsis; bija klāt pilsētas robeža, muitnieki pārbaudīja vezumus. Pēc tam Florāns, sakostiem zobiem nemaņā guļot uz burkānu kaudzes, iebrauca Parīzē.

— Ei, jūs, tur augšā! — Fransuā kundze pēkšņi viņam uzsauca.

Bet, kad guļošais nesakustējās, viņa ierāpās vezumā un gulētāju sapurināja. Florāns pierausās sēdus. Viņš bija aizmidzis un miegā izsalkumu vairs nejuta, bet tagad šķita pavisam apstulbis. Dārzeņu tirgotāja lika viņam kāpt lejā, sacīdama:

— Jūs taču man palīdzēsiet izkraut vezumu?

Viņš neatteicās. Nikni dauzīdams spieķi uz ietves, pienāca drukns vīrs ar filca cepuri galvā un metāla žetonu mēteļa kreisajā atlokā.

— Veicīgāk kustieties, veicīgāk! Padzeniet ratus uz priekšu... Cik metru jums pienākas? Četri, vai ne? — viņš uzsauca.

Vīrs izdeva Fransuā kundzei kvīti, un viņa izvilka no audekla kulītes metāla sīknaudu. Pēc tam vīrs aizgāja, bet viņa skalā balss un spieķa dauzīšana atskanēja mazliet tālāk. Dārzeņu tirgotāja, saņēmusi zirgu aiz pavadas, atpakaļgaitā piedzina ratus pie ietves. Nocēlusi aizmugures dēli, viņa nomērīja četrus metrus uz ietves, atzīmējot tos ar salmu kušķīšiem, pēc tam lūdza Florānu sniegt viņai pa vienam dārzeņu saišķus. Likdama tos zināmā kārtībā uz ietves, viņa glīti izkārtoja savu preci tā, lai laksti apņemtu kaudzi kā zaļas vītnes, un apbrīnojamā ātrumā izveidoja īstu izstādi, kas tumsā atgādināja paklāju ar simetriskiem krāsu plankumiem. Kad Florāns ielika viņai rokās milzīgu pētersīļu klēpi, kas bija atradies pašā ratu dibenā, tirgotāja lūdza vēl vienu pakalpojumu.

— Vai jūs nevarētu pieskatīt manu preci, kamēr novietošu zirgu Montorgeija ielas «Zelta kompasā»? ... Tas atrodas tepat tuvumā ..,

Florāns atbildēja, ka viņa var mierīgi iet. Kustības Florānu vairs neapgrūtināja, bet, kopš viņš bija piecēlies, izsalkums mocīja vēl negantāk. Apsēdies un atslējis muguru pret kāpostu kaudzi, kas bija izkrauta blakus Fransuā kundzes precēm, Florāns nolēma, ka tā būs labāk, — viņš mierīgi sēdēs un gaidīs. Šķita, ka galvā ir pilnīgs tukšums, un viņš skaidri nesaprata, kur atrodas. Septembra pirmajās dienās rīti jau kļūst ļoti tumši. Ap Florānu klusi uzzibsnīja un dzisa rokas lukturīši, reizēm apstādamies tumsā. Viņš sēdēja platas ielas malā, taču nepazina šo ielu. Tā stiepās tālu, nozuzdama nakts melnumā. Florāns varēja skaidri atšķirt vienīgi dārzeņus, kurus sargāja. Bet aiz tiem tikko samanāmas vīdēja citu uz ietves izkrauto kaudžu viļņainās aprises. Aizšķērsodami ceļu, ielas vidū slējās lieli, pelēcīgi ratu silueti, un visā ielas garumā bija dzirdama iejūgto zirgu elpa, kaut gan tumsā tos saskatīt nebija iespējams. Cilvēku balsis, krītoša dēļa vai ķēdes atsitiens pret bruģi, no vezuma izgāzto dārzeņu dobjais nobrukums, ratu pēdējais satricinājums, riteņiem atduroties pret ietvi, — tas viss iemigušās pilsētas gaisā viesa klusu dunu un šajā satraukuma pilnajā pustumsā vēstīja skaļas, varenas atmodas tuvošanos. Palo griezis galvu, Florāns aiz kāpostu kaudzes pamanīja gulošu cilvēku, kurš krāca, cieši ievīstījies apmetnī, pagalvī nolicis plūmju grozus. Mazliet tuvāk, pa kreisi no sevis, Florāns saskatīja gadus desmit vecu puisēnu, kas ar eņģeļa smaidu uz lūpām bija iemidzis starp divām cigoriņ-salātu kaudzēm. Bet ietves malās nomodā bija vienīgi lukturi, kuri, šūpodamies neredzamās rokās, lēca pāri guļošajiem cilvēkiem un dārzeņu kaudzēm, kas gaidīja rītu. Taču visvairāk Florānu pārsteidza milzīgie paviljoni ielas abās pusēs; to sablīvējušies jumti šķietami auga augstumā un platumā, nogrimdami uguņu zeltainajā ņirboņā. Florāna pagurušais prāts iztēlojās virkni milzīgu piļu, staltu un trauslu kā kristāls, ar neskaitāmām gaismas strēlēm nebeidzami garajās žalūziju rindās. Šauras, dzeltenas šķērssijas starp pilastru smalkajām šķautnēm kā mirdzošas kāpnes sniedzās līdz pirmo jumtu tumšajai līnijai, virs kuras slējās augstāko jumtu masīvs, bet atstarpēs vīdēja milzīgu zāļu caurspīdīgie karkasi, kur gāzes radziņu dzeltenajos atspulgos neskaidri saredzami jukjukām būvējās pelēki, nekustīgi silueti. Florāns novērsās, viņu kaitināja tas, ka viņš nezina, kur atrodas, — kolosālo, trauslo celtņu vīzija viņu satrauca; bet, paraugoties augšup, viņš ieraudzīja Svētā Eistāhija torņa pulksteņa spīdīgo ciparnīcu un dievnama pelēko masīvu. Tas Florānu neizsakāmi pārsteidza. Tātad viņš atradās Svētā Eistāhija laukumā.

Fransuā kundze tikmēr bija atgriezusies. Viņa nikni strīdējās ar kādu vīru, kas nesa maisu uz muguras un nesolīja viņai par burkānu saišķi vairāk kā vienu sū.

— Vai jums prāts, Lakaij!... Pats jūs tos parīziešiem pārdosiet par četriem vai pieciem sū! Nemaz neliedzieties!... Ja vēlaties, varat ņemt saišķi par diviem sū.

Un, kad vīrs jau gāja prom, vēl nebeigdama pukoties, noteica:

— Nē, nudien, cilvēki laikam domā, ka dārzeņi izaug paši no sevis. Lai tas pļēgurs Lakaijs meklē laimīgs burkānus par vienu sū ... Redzēsiet, ka viņš vēl atgriezīsies.

Tad,- apsēdusies Florānam blakus, turpināja:

— Sakiet — jūs laikam sen neesat bijis Parīzē? Tātad jauno Centrāltirgu nemaz nepazīstat. Nu jau vairāk nekā pieci gadi, kopš tas uzcelts . .. Lūk, šis te, mums blakus, ir augļu un ziedu paviljons, mazliet tālāk var redzēt zivju un putnu paviljonus, bet aiz tiem atrodas dārzeņu, sviesta un siera paviljoni. Sājā pusē pavisam ir seši paviljoni, bet tiem iepretī vēl četri, kuros tirgojas ar gāju, subproduktiem un mājputniem ... Tirgus ir loti plašs, taču ziemā te pamatīgi salst. Stāsta, ka tiks celti vēl daži paviljoni, kad būs nojauktas mājas siena tirgus apkaimē. Vai neesat dzirdējis?

— Nē, — Florāns atbildēja. — Es biju svešumā... Bet kā sauc to plato ielu mums iepretī?

— Tā ir jaunā, nesen ierīkotā Jaunā tilta iela, kas stiepjas no Sēnas līdz Monmartra un Montorgeija ielām ... Ja būtu gaiša diena, jūs acumirklī pazītu šo vietu.

Ievērojusi kādu pie viņas rāceņiem noliekušos sievieti, Fransuā kundze piecēlās.

— A, tā esat jūs, Šantemcsa māti — viņa draudzīgi iesaucās.

Florāna skatiens slīdēja lejup pa Montorgeija ielu. Lūk, tieši tur viņu ceturtā decembra naktī bija aizturējusi policistu patruļa. Ap pulksten diviem dienā viņš vēl mierīgi bija soļojis Monmartra bulvāra ļaužu drūzmā, smīkņādams par daudzajiem zaldātiem, kuri Elizejas pils uzdevumā deldēja bruģi pūlim par biedinājumu, taču, negaidot sākuši šaut, zaldāti, tieši tēmējot, izslaucīja ielu ceturtdaļstundā. Florāns tika pagrūsts un, nokritis zemē, palika guļam Vivjēnas ielas stūrī. Pēc tam viņš neko vairs nemanīja, satracinātais pūlis šausmīgās bailēs no lodēm skrēja viņam pāri, mina viņu ar kājām. Kad beidzot viss apklusa, Florāns mēģināja piecelties. Viņam virsū gulēja uzkritusi jauna sieviete sārtā cepurītē, no pleciem noslīdējusī šalle atklāja baltu, izrakstītu, krokotu jaciņu. Sievietei krūtīs bija ieurbušās divas lodes; un, kad Florāns, atbrīvojot savas kājas, lēnītēm atgrūda jauno sievieti, no brūcēm uz viņa rokām sāka plūst asinis. Šausmās spēji pietrūcies kājās, viņš, asinīm notraipīts, metās prom bez cepures. Līdz pat vakaram Florāns kā neprātā klaiņoja apkārt, acīs nemitīgi rēgojās nelaimīgā, kas bija gulējusi šķērsām pār viņa kājām, tās līķa bālā seja, lielās zilās, plaši atplestās acis, sāpīgi savilktās lūpas, — šķita, ka viņa brīnās par savu negaidīti ālro nāvi. Florāns bija kautrīgs; vēl trīsdesmit gadu vecumā viņš neuzdrošinājās skatīties sievietēm tieši acīs, taču šī viņam iespiedās prātā un sirdī uz mūžu. It kā šī sieviete būtu bijusi viņa mīļotā, kuru viņš zaudējis. Joprojām būdams baismīgo pēcpusdienas notikumu varā, Florāns tovakar neviļus bija nonācis Montorgeija ielas vīna pagrabiņā, kur vīri dzēra,

nolemdami celt barikādes. Florāns devās tiem līdzi un palīdzēja izlauzt dažus bruģakmeņus, pēc tam, pārguris no klaiņošanas pa ielām, viņš, apsēdies uz barikādes, klusībā apņēmās piedalīties cīniņā, ja ierastos zaldāti. Viņam gan nebija pat naža un galvā joprojām nebija cepures. Ap vienpadsmitiem Florāns iesnaudās; sapnī viņam rādījās divi ložu izurbti caurumi uz baltās, krokotās, izrakstītās jaciņas, tie raudzījās viņā kā divas no asarām un asinīm iekaisušas acis. Florānu uzmodināja četri policijas seržanti un, sagrābuši ciet, sita ar dūrēm. Barikādes aizstāvji bija nozuduši. Bet., redzot Florāna asinīm notraipītās rokas, policisti dusmās viņu tikko nenožņaudza. Tās bija jaunās sievietes asinis.

Kavējoties atmiņās, Florāns pievērsa acis Svētā Eistā-hija torņa spidīgajam pulkstenim, kaut gan rādītājus atšķirt nevarēja. Tuvojās ceturtā rīta stunda. Centrāltirgus vēl snauda. Fransuā kundze, stāvot pie saviem dārzeņiem, kaulējās ar Šantemesa māti par rāceņu saišķi. Tad Florāns atcerējās, ka šeit. pie Svētā Eistāhija baznīcas sienas viņu toreiz gandrīz bija nošāvuši. Pieciem nelaimīgajiem, kas tika noķerti Greneta ielas stūrī, žandarmi jau bija sadragājuši galvas. Uz ielas gulēja pieci līķi, šķiet, tieši tur, kur tagad slējās sārtu redīsu kaudzes. Florānu no lodēm paglāba vienīgi tas, ka policistiem nebija klāt citu ieroču kā zobeni. Aizveduši viņu uz tuvējo posteni, policisti sardzes priekšniekam atstāja uz papīra strēmelītes ar zīmuli rakstītus vārdus: «Aizturētā rokas bija asinīm notraipītas. Ļoti bīstams.» Florānu līdz rītam vadāja no posteņa uz posteni. Papīra strēmelīte nemitīgi viņam sekoja. Florānam uzlika roku dzelžus un viņu uzraudzīja gluži kā bīstamu vājprātīgo. Lenžerī ielas postenī piedzērušies zaldāti gatavojās aizturēto nošaut; jau tika aizdegts lielais lukturis, kad pēkšņi pienāca pavēle aizvest apcietinātos uz prefektūras aresta telpām. Pēc pāris dienām Florāns sēdēja Bisetras cietokšņa kazemātā. Kopš tā laika viņš nemitīgi cieta badu: kazemātā sācies, bads no viņa vairs neatstājās. Dzijajā, smacīgajā pazemes pagrabā mita ap simt ieslodzīto, kuru vienīgais uzturs bija niecīgā maizes deva, kas viņiem tika iemesta gluži kā zvēriem krātiņā. Kad Florāns bez lieciniekiem un bez aizstāvja stājās izmeklēšanas tiesneša priekšā, viņu apvainoja piederībā pie slepenas organizācijas; viņš zvērēja, ka tā nav taisnība, bet tiesnesis, izvilcis no mapes zīmīti, nolasīja: «Aizturētā rokas bija asinīm notraipītas.

Ļoti bīstams.» Ar to pietika. Florānam piesprieda izsūtījumu. Pēc sešām nedēļām kādā janvāra naktī viņu pamodināja cietuma uzraugs un kopā ar četrsimt notiesātajiem izveda slēgtā pagalmā. Stundu vēlāk pirmais etaps dzelžos saslēgtām rokām starp divām žandarmu ķēdēm ar gatavībā turētām, pielādētām šautenēm devās ceļā uz pontoniem un trimdu. Viņi šķērsoja Austerlicas tiltu un, izgājuši cauri bulvāriem, nonāca Havras stacijā. Bija līksma karnevāla nakts; bulvāra restorānu logos mirdzēja ugunis; Vivjēnas ielas stūrī, kur Florānam vēl aizvien rēgojās nošautās tēls, apstājās kāda kariete; tajā, jautri triekdamas, sēdēja sievietes maskās, atkailinātiem pleciem; ar riebumu noskatīdamās uz «katordzniekiem, kuru rindai nesaredz gala», viņas dusmojās, ka tie aizkavē karieti. No Parīzes līdz Havrai ieslodzītie nesaņēma ne kripatiņas maizes, ne lāsītes ūdens — pirms došanās ceļā viņiem bija aizmirsuši izdalīt pārtikas devu. To viņi saņēma tikai pēc trīsdesmit sešām stundām, kad bija sadzīti lregates «Kanāda» kravas telpā.

Nē, bads no viņa pēc tam vairs neatkāpās. Atskatoties pagātnē, Florāns nespēja atcerēties nevienu brīdi, kad viņu nebūtu mocījis izsalkums. Viņš izdila, kuņģis sarāvās, no viņa palika tikai kauli un āda. Bet nu viņa priekšā atkal bija Parīze, pārsātinātā, lepnā, nakts tumsā un pārtikas produktu plūdos grimstošā Parīze. Viņš atgriezās šajā pilsētā, guļot dārzeņu gulta, viņš iebrauca tajā starp sen nebaudītu ēdienu krājumiem, kas visapkārt mudžēja, kārdinot viņu. Tātad līksmā karnevāla nakts bija ilgusi septiņus gadus. Florāns atkal redzēja bulvāru apgaismotos logus un smaidošas sievietes, viņš atkal tikās ar šo pilsētu-kārumnieci, kuru bija pametis tālajā janvāra naktī; un Florānam likās, ka viss ir izaudzis, uzplaucis šajā neaptverami milzīgajā Centrāltirgū, kura vareno elpu, vēl smagu pēc iepriekšējā vakara nesagremotās barības, viņš šķita uztveram.

Beidzot Šantemesa māte bija nopirkusi divpadsmit rāceņu saišķus. Viņa turēja tos priekšautā virs vēdera, padarīdama jo apaļīgāku savu vidukli; taču pircēja prom vis negāja, bet, lēni stiepdama vārdus, nemitējās tērzēt. Galu galā viņa aizgāja, un Fransuā kundze, atkal apsēdusies Florānam blakus, sacīja:

— Nabaga Šantemesa māte, viņai jau ir vismaz septiņdesmit divi gadi. Es biju vēl skuķēns, kad viņa jau nāca pirkt rāceņus pie mana tēva. Viņai nav neviena tuvinieka, ja neņem vērā nez no kurienes pievāktu paklīdeni, kas viņu pazudina... Tirgojoties uz ielas, San-temesa māte savus četrdesmit sū dienā nopelna un ar tiem kaut kā velk dzīvību. Es gan šajā nolādētajā Parīzē nespētu augudien nīkt ielās. Būtu man te bijuši vismaz kādi radiniekil

Bet, tā kā Florāns sarunā neielaidās, viņa vaicāja:

— Jums droši vien Parīzē ir ģimene, vai nav tiesa?

Florāns izlikās jautājumu nedzirdējis. Viņā atkal pamodās senā neuzticēšanās. Prātā nāca stāsti par policiju, par aģentiem, kas uzglūn uz katra ielas stūra, par sievietēm, kuras pārdod nabaga nelaimīgajiem izvilinātus svešus noslēpumus. Fransuā kundze sēdēja viņa tuvumā, ar savu rāmo, plato seju un dzelteno, melnsvītro'to lakatiņu galvā izskatīdamās loti godīga. Sai sievietei varēja būt trīsdesmit pieci gadi, augums bija padrukns, bet dzīve svaigā gaisā un vīrišķīgā sejas izteiksme, ko nedaudz mīkstināja melnās acis, līdzjūtīgas un maigas, piešķīra viņai īpašu skaistumu. Viņa neapšaubāmi bija loti ziņkārīga, kaut gan šķita, ka bez ziņkāres viņai netrūkst labestības.

— Parīzē dzīvo mans brāļadēls, — neļaunodamās par Florāna klusēšanu, Fransuā kundze atsāka. — Bet puisis ir īsts neveiksminieks, sapinies ar šādiem tādiem ... Un tomēr esmu laimīga, ka Parīzē ir vietiņa, kur varu apmesties. Jūs ieraugot, radinieki katrā ziņā būs bezgala pārsteigti. Atgriešanās taču ir liels, priecīgs notikums!

Runājot Fransuā kundze nenovērsa acis no svešinieka, droši vien viņa neparasti vārgā izskata iežēlināta, un tomēr iespiest tam saujā sudraba monētu neuzdrīkstējās, jauzdama «kungu» bēdīgi skrandainajās, melnajās drēbēs.

— Ja šobrīd jums būtu kas nepieciešams ... — beidzot viņa bikli iesāka.

Bet Florāns, satraukts un lepns, piedāvājumu noraidīja; viņš apgalvoja, ka viņam nekas nav vajadzīgs un arī apmešanās vieta ir zināma. Fransuā kundze likās priecīga un it kā samierinājās ar svešā likteni.

— Ak tā! Nu tad atliek tikai sagaidīt rītu ... — viņa vairākkārt, atkārtoja.

Florānam virs galvas, augļu paviljona stūrī, iezvanījās liels zvans. Lēnie, vienmērīgie zvana sitieni aizskanēja tālu, aiztraukdami laukumā, valdošo miegu. Joprojām nemitīgi brauca klāt pajūgi. Aizvien skaļāki kļuva vezumnieku izsaucieni, pātagu plīkšķi, apkalto riteņu dārdoņa un zirgu pakavu duna uz bruģa; vezumi kustējās uz priekšu tikai rāvieniem, sastādamies garā virknē, kas rīta pelēcīgajā krēslā aizstiepās nesaredzami tālu, no kurienes atplūda neskaidra kņada. Visgarām Jaunā tilta ielai tika izkrautas preces; rati bija piedzīti ietves malās, zirgi stāvēja cieši blakus vienā rindā nekustīgi gluži kā gadatirgū. Florāna uzmanību piesaistīja milzīgs, dubļiem apšļakstīts lielisku kāpostgalvu vezums, kuru tikai ar mokām piedzina pie ietves; kāpostu krava sniedzās augstāk par tuvumā esošās gāzes laternas radziņu, kas spilgti apgaismoja blīvo kaudzi, kur platās, kruzuļainās kāpost-lapas atgādināja tumšzaļa samta tērpa robotās, krokainās malas. Gadus sešpadsmit veca zemnieku skuķe kazakīnā, ar gaišzila auduma cepurīti galvā bija iekāpusi vezumā un, līdz pleciem iegrimusi kāpostgalvās, ņēma tās pa vienai un svieda lejā kādam, kas neredzams stāvēja tumsā. Paslīdējusi uz pēkšņi nobrukušajām kāpostgalvām, meitene brīžam nozuda pilnīgi, taču sārtais deguntiņš drīz vien atkal iznira virs kuplajiem zaļumiem; viņa smējās, un kāpostgalvas atkal lidoja starp gāzes laternu un Flo-rānu. Viņš neviļus sāka tās skaitīt. Kad rati bija iztukšoti, Florānam kļuva skumji.

Uz ietves sakrautās dārzeņu grēdas tagad jau sniedzās līdz bruģim. Tirgotāji bija starp tām atstājuši šaurus celiņus gājējiem. Plato ietvi no viena gala līdz otram viscaur klāja tumši dārzeņu pauguri. Rokas lukturīšu šaudīgajā gaismā spēji pavīdēja gan leknu artišoku kuplie saišķi, gan salātu maigais zaļums, gan burkānu koraļļsār-tums, gan rāceņu blāvais dzeltenīgums; bet šie spilgto krāsu zibenīgie uzliesmojumi, slīdot gar dārzeņu grēdām, izdzisa līdz ar lukturīšu gaismu. Gājēji pārpildīja ietves; pūlis bija pamodies, cilvēki staigāja gar precēm apstādamies, sarunādamies, sasaukdamies. Spēcīga balss tālumā kliedza: «Sanāk pie cigoriņu salātiem!» Nupat bija atvērti dārzeņu paviljona režģotie vārti; uzpircējas baltās galvassegās, uzsējušas lakatus virs melnajām jakām, augstu uzspraudušas brunčus, lai nenotraipītos to malas, nodrošinājās ar preci šai dienai un krāva savus pirkumus lielajos, zemē noliktajos nesēju grozos. Šie grozi aizvien veicīgāk ceļoja šurp un turp starp paviljonu un ielu, kur skanēja aizsmakušas balsis, rupji izteicieni un klaigas, viena vienīga sū dēļ kaulējoties turpat vai ceturtdaļstundu. Bet Florāns nespēja vien nobrīnīties par lielo mieru, kādu skaļajā tirgus kņadā saglabāja tumši iedegušās dārzeņkopes ar puszīda lakatiņiem galvā.

Viņam aizmugurē uz Rambito ielas ietvēm sēdēja augļu pārdevēji, Tur, pārsegti ar salmiem vai drāniņu, bija sarindoti gan pīti groziņi, gan sekli skalu kurvīši, bet gaisā vēdīja pārgatavojušos mirabeļu aromāts. Maiga, lēna balss, kuru Florāns bija sadzirdējis jau pirms brīža, lika viņam atskatīties. Viņš ieraudzīja neliela auguma, pievilcīgu tumšmati, kas, zemē notupusies, kaulējās.

— Marsel, saki taču beidzot — vai par simt sū pārdosi?

Vilnas apmetnī ietinies puisis klusēja, bet jaunā sieviete, minūtes piecas nogaidījusi, atsāka:

— Atbildi, Marsel, vai dosi man šo grozu par simt sū un otru par četriem frankiem, — tātad maksāšu tev deviņus frankus par abiem.

Atkal iestājās klusums.

— Cik tad lai tev maksāju?

— E, es jau tev teicu — desmit franku, pati labi zini.,. Ret kur esi likusi savu Žilu, Sarjeta?

— Ak tā! — velkot no kabatas naudu, jaunā sieviete iesmējās. — Žils ceļas vēlu, — viņa piebilda. — Pēc viņa domām, vīrieši nav radīti darbam.

Samaksājusi meiča ienesa grozu9 nule atvērtajā augļu paviljonā. Centrāltirgus joprojām atgādināja melnu, trauslu karkasu ar neskaitāmām gaismas strēlēm žalūzijās; lielajās, segtajās pārejās drūzmējās ļaudis, bet attālākie paviljoni vēl bija tukši, kaut gan apkārtējās ielās pieauga kustība. Laukumā iepretī Svētā Eistāhija baznīcai maiznieki un vīna tirgotāji noņēma slēģus no skatlogiem: veikalos iedegās gāzes radziņu sarkanīgā gaisma, šķeldama tumsu gar pelēcīgo namu fasādēm. Florāns palūkojās uz maiznīcu Montorgeija ielas kreisajā pusē — tā bija pilna ar pēdējā cepiena zeltainajiem kukulīšiem, un viņš šķita saožam siltās maizes tīkamo smaržu. Pulkstenis rādīja puspieci.

Ap šo laiku Fransuā kundzes prece bija gandrīz izpārdota. Viņai atlika tikai daži burkānu saišķi, kad atkal uzradās Lakaijs ar savu maisu.

— Kā nu būs? Vai dosiet par vienu sū? — viņš vaicāja.

— Nemaz nešaubījos, ka atnāksiet vēlreiz, — dārzeņu tirgotāja mierīgi atbildēja. — Labi, tfemiet šo atlikumu. Te būs septiņpadsmit saišķu.

— Tātad — septiņpadsmit sū?

— Nē, trīsdesmit četri gan.

Viņi vienojās par divdesmit pieciem sū. Fransuē kundzei bija jāsteidzas prom. Kad Lakaijs ar burkānu maisu aizgāja, viņa Florānam sacīja:

— Redziet nu, Lakaijs mani uzmanīja. Vecais blēdis savā sēcošajā balsī mēdz kaulēties tā, ka skan viss tirgus; dažreiz viņš nogaida līdz pēdējam zvanam, lai sapirktos preci par četriem sū ... Ak, šie parīzieši! Dažu liāru dēj tie gatavi vai plēsties, bet vīna pagrabiņā nodzer visu, kas pie dvēseles.

Fransuā kundze par Parīzi runāja nicīgi, ironiski. Pēc viņas domām, tā bija ļoti atpalikusi, bezgala smieklīga, nicināma pilsēta, kurā viņa būtu ar mieru spert kāju tikai naktī.

— Nu varu braukt prom, — dārzeņu tirgotāja piebilda, vēlreiz apsēdusies Florānam blakus uz kaimiņienes dārzeņiem.

Florāns nodūra galvu — nupat viņš bija izdarījis zādzību. Lakaijam promejot, zemē bija nokritis burkāns. Florāns, to pamanījis, pacēla un iespieda saujā. Kārdinošā smarža, kas aizmugurē nāca no seleriju un pētersīļu kaudzēm, aizžņaudza viņam kaklu.

— Nu varu braukt, — Fransuā kundze atkārtoja.

Tirgotājai bija žēl pamest šo nepazīstamo, ietves malā

nekustīgi sēdošo cilvēku. Jaušot, ka viņš cieš, viņa atkārtoti piedāvāja Florānam savu palīdzību, taču viņš ar vēl lielāku lepnumu no tās atteicās. Lai izrādītos mundrs, Florāns piecēlies īsu brīdi pat pastāvēja kājās. Bet, līdzko Fransuā kundze novērsās, viņš iebāza burkānu mutē. Par spīti negantajai vēlmei acumirklī iecirst tajā zobus, laiciņu vajadzēja paciesties; Fransuā kundze, vēlreiz ieskatījusies Florānam acis, ar krietnas sievietes labvēlīgu ziņkāri mēģināja viņu iztaujāt. Negribēdams ielaisties sarunā, Florāns par atbildi tikai māja ar galvu. Pēc tam paklusām lēni nograuza burkānu.

Kad dārzeņu tirgotāja jau grasījās aizbraukt, tuvumā atskanēja skaļa balss:

— Labdien, Fransuā kundze!

Viņas priekšā nostājās kalsns, bārdains puisis platiem pleciem, lielu galvu, plānu degunu un šaurām, gaišām acīm. Puisim galvā bija saņurcīta, noplukusi melna filca cepure, mugurā cieši sapogāts, plats mētelis, kas reiz bijis gaiši brūns, bet tagad lietū izbalējis un iemantojis platas, zaļganas joslas. Mazliet sakumpis, puisis nemierīgi, nervozi sarāvās — tāds droši vien bija viņa paradums; viņam kājās bija smagi saišzābaki, zem paisajām biksēm vidēja zilas zeķes.

— Sveicināti, Kloda kungs! — dārzeņu tirgotāja jautri atņēma sveicienu. — Vai zināt, es gaidīju jūs pirmdien, bet, kad neieradāties, noglabāju jūsu skici, pakāru to savā istabā uz naglas.

— Jūs esat pārāk laipna, Fransuā kundze, — Klods atteica. — Tuvākajās dienās aiziešu pie jums pabeigt savu skici... Pirmdien nevarēju... Vai jūsu plūmju kokam lapas vēl turas?

— Bez šaubām.

— Saprotiet, esmu nolēmis attēlot šo koku gleznas stūrītī. Pa kreisi no vistu kūts tas izskatīsies labi. Visu nedēju es par to domāju ... Hml Dārzeņi šorīt ir burvīgi. Es jau paredzēju, ka nelietīgajiem kāpostiem saullēkts būs lielisks apgaismojums, un tieši tāpēc tik agri iznācu laukā.

Viņš norādīja ar roku uz ietvi, ko viscaur klāja dārzeņu grēdas.

— Man laiks braukt prom, — Fransuā kundze vēlreiz sacīja. — Dzīvojiet veseli... Uz drīzu redzēšanos, Kloda kungsl

Pirms aizbraukšanas viņa tomēr paguva iepazīstināt jauno mākslinieku ar Florānu.

— Acumirklīti! Redziet, šis cilvēks, šķiet, nāk no tālienes. Viņš vairs nespēj ne pazīt jūsu pretīgo Parīzi. Varbūt jūs viņam dosiet kādu derīgu padomu?

Priecīga, ka izdevies abus savest kopā, tirgotāja beidzot aizbrauca. Klods ar interesi vēroja Florānu: šā cilvēka slaidais augums, tik izdilis un ļengans, viņam likās īpatnējs. Fransuā kundzes ieteikums Klodu pilnīgi apmierināja; viņš bija paradis klaiņot un ātri nodibināt nejaušas pazīšanās, tāpēc mierīgi, familiāri sacīja:

— Es jūs pavadīšu. Uz kurieni dosimies?

Florāns apjuka. Viņam iepazīšanās neveicās tik viegli, taču kopš ierašanās Parīzē uz mēles bija kāds jautājums. Bīdamies saņemt nelabvēlīgu atbildi, viņš tomēr iedrošinājās pavaicāt:

— Vai Piruetes iela šeit vēl pastāv?

— Kā tad! — gleznotājs atbildēja. — Tas ir ļoti pievilcīgs vecās Parīzes nostūris. Piruetes iela griežas kā dejotāja, bet nami tur ir vēderaini kā grūtas sievietes ... Esmu to attēlojis diezgan ciešamā ofortā. Kad atnāksiet pie manis, parādīšu. Nu, kurp mēs iesim?

Uzzinot, ka Piruetes iela vēl pastāv, Florānu pārņēma atvieglojuma sajūta, viņš kļuva mundrāks, taču nekavējoties apgalvoja, ka neesot nekādas vajadzības turp doties, jo viņš vispār nekur nesteidzoties. Kloda neatlaidīgie jautājumi Florānā bija pamodinājuši seno neuzticēšanos.

— Nekas, — Klods noteica, — uz Piruetes ielu mēs tomēr aiziesim. Ak, cik burvīgs kolorīts tur mēdz būt naktīs! .. . Nāciet vien, līdz turienei pāris soļu!

Florāns bija spiests Klodam sekot. Viņi gāja blakus kā divi draugi, kāpdami pāri groziem un dārzeņiem. Rambito ielā uz ietves izkrautās milzīgās ziedkāpostu kaudzes bija sakārtotas apbrīnojami regulārās piramīdās gluži kā bumbas. Baltās, maigās galviņas starp leknajām, zajajām lapām bija līdzīgas uzplaukušām rozēm, bet kaudzes atgādināja lieliskus puķu galdiņus, uz kuriem izvietoti līgavu pušķi. Klods apstājās, un viņam izlauzās apbrīna pilni, aprauti saucieni.

Kad viņi nokļuva Piruetes ielā, kas atradās iepretī, viņš rādīja un aprakstīja katru namu. Uz kāda stūra dega viena vienīga gāzes laterna. Cieši sablīvējušies, miegā grimstošie nami ar izvirzītiem palieveņiem, šiem «grūtu sievu vēderiem», kā teiktu gleznotājs, un sašķiebtām jumtu cepurēm šķita balstāmies cits citam uz pleca. Turpretī trīs četras dziļāk ēnā ierāvušās mājas, likās, teju, teju kritīs uz mutes. Vienu no tām apgaismoja gāzes laterna; spilgti balta, ar eļļas krāsu svaigi nobalsi-nāta, šī māja atgādināja sakumpušu, nevarīgu večiņu, kas ar pūdera un smiņķa palīdzību cenšas izskatīties jauna. Tālāk lauztā līnijā rindojās citi lietusgāzēs notecējuši, zaļganiem pelējuma plankumiem un plaisām klāti nami, nogrimdami necaurredzamā nakts melnumā; Klodu šis nekārtīgais krāsu un formu juceklis sasmīdināja. Florāns apstājās Mondetūra ielas stūri, kreisajā pusē iepretī priekšpēdējam namam. Katrā no nama trim stāviem bija pa diviem logiem bez žalūzijām, bet aiz rūpīgi priekšā aizvilktajiem aizkariem visi vēl gulēja; jumta stāvā, šaura mansarda lodziņa aizkaros vīdēja kustīgs gaismas plankums. Taču, ieraugot veikalu zem palieveņa, Florānu pārņēma dīvains saviļņojums. Tobrīd veikals tika atvērts. Tajā varēja pirkt vārītus dārzeņus, dziļumā mirdzēja lielas metāla bļodas; uz letes terīnēs stāvēja spinātu un ci-goriņsalātu konusveida pastētes, virs kurām rēgojās iesprausto metāla lāpstiņu rokturi. To visu vērojot, Florāns pārsteigumā sastinga: viņš acīmredzot veikalu vairs nepazina nn, izlasījis uz sarkanās izkārtnes tirgotāja uzvārdu «Godbefs», pagalam samulsa. Nolaistām rokām, bezcerīgā izskatā, it kā viņu būtu piemeklējusi briesmīgākā nelaime, Florāns raudzījās uz spinātu pastētēm.

Tikmēr atvērās jumta lodziņš, un, pa to izliekusies, veca sieviņa paraudzījās debesīs, pēc tam uz Centrāl-lirgu tālumā.

— Skat, kur Sažē jaunkundze — agrs rīta putniņš! — palūkojies augšup, Klods sacīja. Un, pievērsdamies ceļabiedram, piebilda:

— Sājā namā senāk dzīvoja mana krustmāte. Tur ir īsts tenku midzenis!... Ahā! Arī Mehidēni jau sarosījušies, trešajā stāvā spīd gaisma.

Florāns gandrīz gribēja izvaicāt Klodu, tomēr mākslinieks platajā, noplukušajā mētelī viņam neiedvesa uzticību. Un tāpēc viņš klusēja, sekojot Klodam, kurš stāstīja par Mehidēnu ģimeni. Abas māsas Mehidēnas bija zivju tirgotājas: vecākā — lepna skaistule, jaunākā — saldūdens zivju pārdevēja, kas, stāvot starp karpām un zušiem, ar saviem gaiši zeltainajiem matiem atgādināja Mu-riljo madonnu. Turklāt Klods nicīgi piebilda, ka Muriljo esot gleznojis kā īsts delveris. Tad, spēji apstājies uz ielas, ievaicājās:

— Bet kurp īsti jūs gribējāt iet?

— Tagad vairs nekurp, — pārguris un nomākts, Florāns atbildēja. — Kur nolemsiet, tur iesim.

Viņi devās prom no Piruetes ielas, bet stūrī no vīna pagrabiņa atskanēja kāda balss, aicinot Klodu iekšā. Gleznotājs iegāja krodziņā, vilkdams līdzi arī Fiorānu. Pagrabiņa slēģi bija atdarīti tikai vienā pusē. It kā miegā grimstošo zāli apgaismoja gāzes lampa; uz galdiņiem mētājās iepriekšējā vakara ēdienkartes un aizmirstas putekļu lupatas, bet pa plaši atvērtajām durvīm iekšā rāvās vējš, atsvaidzinot zāles sasilušo, smacīgo gaisu. Klientus apkalpoja krodziņa saimnieks Lebigra kungs, kas bija ģērbies vestē ar piedurknēm; viņa tuklo seju ar pareizi veidotiem vaibstiem un zilganiem lokiem ap acīm, gluži bālu un gurdu pēc bezmiega nakts, ieskāva īsa, izspūrusi bārdiņa. Pie letes pulciņā stāvošie vīri dzēra, klepoja un šķaudījās, ar baltvīnu un degvīnu gaisinādami savu miegu. Florāns starp tiem pazina Lakaiju; viņa dārzeņu maiss tagad bija piebāzts pilns. Kopā ar draugu, kas gari un plaši stāstīja, kā nopircis grozu kartupeļu, Lakaijs jau tukšoja trešo glāzīti. Izmetis to, viņš devās parunāties ar

Lebigra kungu mazajā stiklotajā kabinetā, kas atradās krodziņa dziļumā, kur gāzes lampa nebija iedegta.

— Ko dzersiet? — Klods vaicāja Florānam.

Ieejot krodziņā, mākslinieks bija spiedis roku savam iekšā saucējam. Tas bija glīts, atlētiska auguma puisis, gadus divdesmit piecus vecs, skūtu seju, mazām Ūsiņām, platmalainā, ar krītu notraipītā cepurē un izrakstītā vestē virs zilās darba blūzes. Klods viņu sauca par Aleksandru, sita viņam uz pleca un vaicāja, kad abi kopā atkal došoties uz Sarantonu. Viņi atcerējās divatā veiklo garo braucienu laivā pa Mamu un vakariņās notiesāto truša cepeti.

— Tātad — ko jūs dzersiet? — Klods vēlreiz jautāja.

Florāns samulsis pavērās uz leti. Tur pašā galā uz īsas,

zilgansārtas gāzes liesmas sila punšs un karstvīns tējkannās ar vara stīpām. Lebigra kungs pasniedza viņiem trīs glāzes punša. Blakus tējkannām stāvēja grozs ar tikko atnestām siltām, vēl kūpošām smalkmaizītēm. Bet, kad neviens tām nepieskārās, arī Florāns dzēra tikai punšu: viņš juta, ka tas ielīst kuņģī gluži kā kausēta svina strūkliņa. Par cienastu maksāja Aleksandrs.

— Lāga puisis šis Aleksandrs, — atkal divatā soļojot pa Rambito ielu, Klods noteica. — Laukos ar viņu kopā jautrības netrūkst. Viņš rāda veiklus cīkstoņa trikus; bet augums delverim ir vienreizēji skaists, esmu redzējis viņu kailu; ak, kādu lielisku aktu varētu uzgleznot, ja tik viņš būtu ar mieru pozēt brīvā dabāl... Bet nu, ja vēlaties, varam apstaigāt Centrāltirgu.

Florāns paļāvīgi sekoja Klodam. Spilgta rīta blāzma Rambito ielas galā vēstīja dienas sākumu. Tirgus duna kļuva aizvien skaļāka; pieaugošo dārdoņu brīžam nomāca zvanu skaņas no kāda attālāka paviljona. Viņi iegāja vienā no segtajām pārejām starp jūras zivju un putnu paviljonu. Florāns uzmeta skatienu augstajām velvēm, kur starp čuguna karkasa melnajām mežģīnēm spīdēja koka detaļas. Ieejot lielajā viduspārejā, Florānam likās, ka viņi nonākuši dīvainā pilsētiņā ar dažādiem kvartāliem, priekšpilsētām, ciematiem, pastaigu vietām un ceļiem, ar laukumiem un ielu krustojumiem, — tie visi pēc kāda untumaina milža mājiena šķita šajā nojumē atraduši patvērumu no lietus. Jumtu padziļinājumos snaudošās ēnas sabiezināja pilastru mežu, līdz bezgalībai izpleta smalkās šķērssijas, griezta koka galerijas un caurspīdīgas žalūzijas; bet virs šīs pilsētiņas, nozuzdama tumsas dzīlēs, kuploja ērmīga metālisku augu valsts, kur vārpstveida stumbri un savijusies mezglaini zari it kā ar simtgadīga meža vieglajām lapotnēm aizklāja veselu pasauli. Atsevišķi kvartāli aiz slēgtajiem vārtiem vēl gulēja. Sviesta un putnu gaļas paviljonos starp nelielām aizrežģotām novietnēm stiepās tukšas ejas un gāzes lukturu rindas. Nupat bija atvērts zivju paviljons: tur sievietes staigāja gar baltajām akmens letēm, uz kurām krita tumšas ēnas no groziem un pamestām lupatām. Dārzeņu, ziedu un augļu pārdošanas vietās kņada pakāpeniski auga. Atmoda kļuva aizvien jaušamāka, pamazām pārņemdama visu pilsētu, sākot ar vienkāršo ļaužu kvartālu, kur kāpostu kaudzes tiek izkrautas kopš četriem rītā, un beidzot ar laisko bagātnieku kvartāliem, kur veikalu priekšā treknas vistas un fazānus izkar tikai ap astoņiem.

Palēnām atdzīvojās arī lielās, segtās pārejas. Ielas abās pusēs uz ietvēm stāvošie dārzeņkopji, no Parīzes apkaimes sabraukušie sīkie zemkopji, izlika uz groziem savu iepriekšējā vakarā vākto ražu: dārzeņu saišķus un augļu kaudzītes. Zem velvēm, kur nemitīgi šurp un turp staigāja pūlis, iebrauca pajūgi, palēninot zirgu skanīgo soli. Divi pajūgi bija šķērsām nostājušies ceļā. Lai tiktu tiem garām, Florāns bija spiests atbalstīties pret vienu no pelēcīgajiem maisiem, kas atgādināja ogļu maisus, ar savu milzīgo svaru saliecot ratu asis; no miklajiem maisiem plūda svaiga jūras aļģu dvaka. Pa kāda maisa cauro galu zemē bija nobirusi kaudzīte treknu, tumšu gliemežu. Abiem gājējiem vajadzēja apstāties ik uz soļa. Smagie pajūgi cits aiz cita nemitīgi veda klāt svaigas jūras zivis augstos koka būros, kādos pa dzelzceļu mēdz pārvadāt okeāna produktus. Taču, vairīdamies no zivju vedējiem, kuri, aizvien steidzīgāk sabraukdami nojumē, aizšķērsoja ceļu, gājēji riskēja pakļūt zem sviesta, olu un siera vezumiem, zem četrjūga lielajiem, dzeltenajiem redeļu ratiem ar krāsainiem lukturīšiem; spēcīgi krāvēji cēla ārā no ratiem olu kastes, sviesta un siera grozus un nesa tos uz paviljonu, kur ierēdņi naģenēm galvā gāzes radziņu gaismā noteica cenas, kaut. ko atzīmēdami savās rēķinu grāmatās. Trokšņainā tirgus burzma Klodu sajūsmināja: viņu apbūra te gaismas iespaidi, te virsvalkos ģērbtu krāvēju grupas. Beidzot viņi laimīgi izkļuva no drūzmas. Bet jau galvenajā pārejā abi bija saoduši tīkamas smaržas, kuras it kā sekoja viņiem. Viņi bija nonākuši griezto ziedu tirgū. Pa labi un pa kreisi uz ietvēm pie četrstūrainiem groziem, kuros bija salikti Rozu, vijolīšu, dāliju un margrietiņu pušķi, sēdēja puķu pārdevējas. Ziedi melnēja, atgādinot tumšus asinstraipus, vai maigi baloja neparasti smalkās, sudrabpelēkās nokrāsās. Pie kāda groza bija aizdegta svece, kuras gaismā no tumsas iznira spilgta krāsu gamma: margrietiņu košās galviņas, purpursarkanās dālijas, mēlganās vijolītes, koši sārtās rozes. Pēc asā zivju smārda, pēc sviesta un sieru sājās dvakas grūti biia iedomāties kaut ko vēl jaukāku un pavasarīgāku par šiem liegajiem aromātiem, kas vēdīja šeit visapkārt.

Bezmērķīgi klaiņojot, Klods un Florāns pakavējās pie ziediem, tad griezās atpakaļ. Ziņkāres pēc viņi apstājās pie sievām, kuras pārdeva paparžu saišķus un kārtīgi pa divdesmit piecām kopā sasietas vīnogulāju lapas. Pēc tara abi iegāja pustukšā segtā pārejā, kur soļi atbalsojās kā baznīcas velvēs. Tur viņi ieraudzīja mazu ēzelīti, kas bija iejūgts ratos, ne lielākos par ķerru; ēzelītim droši vien bija garlaicīgi, jo, pamanījis nācējus, tas skaļi un gari iebrēcās tā, ka tirgus jumti nodrebēja. Par atbildi atskanēja zirgu zviedzieni, bija dzirdama dipoņa, sacēlās kņada, kas pieauga un, aizskanējusi pa visu ēku, tālumā izzuda. E’eržē ielā Klods un Florāns apstājās komisionāru noliktavu plaši atvērto durvju priekšā, kur gāzes radziņu spožajā gaismā bija redzamas grozu un augļu kaudzes starp trim netīrām, rēķinu stabiņiem aprakstītām sienām. Un, stāvot šai vietā, viņi ievēroja grezni ģērbtu dāmu, kas tīkamā pagurumā bija atlaidusies fiakra stūrītī; iestrēdzis vezumu drūzmā uz ielas, fiakrs piesardzīgi lauza sev ceļu.

— Redz, kur Pelnrušķīte brauc mājās bez kurpītes! — Klods smīnēdams noteica.

Pēc tam viņi tērzēdami atgriezās tirgū. Rokas kabatā sabāzis, mākslinieks svilpodams stāstīja, cik mīļa viņam šī pārtikas pārpilnība, kas ik ritu tiek savesta Parīzes centrā. Klods augām naktim mēdza klaiņot pa ielām, sapņojot par grandiozām klusajām dabām, par brīnumainām gleznām. Vienu viņš bija pat iesācis; pozēt viņš piespieda savu draugu Maržolēnu un viņa draņķa skuķi Kadīni, taču darbs neveicās viegli — pārlieku skaisti bija sasodītie dārzeņi, augļi un zivis! Klausoties mākslinieka jūsmīgajā runā, Florānam krampjaini sažņaudzās kuņģis. Bez šaubām, mākslinieks tobrīd pat neiedomājās, ka visas šīs jaukās lietas ir arī ēdamas. Viņam tās patika krāsu dēļ. Negaidot apklusis, Klods ar ierastu kustību ciešāk savilka garo, sarkano jostu, ko valkāja zem noplukušā, zaļganā mēteļa, un šķelmīgā izskatā turpināja:

— Jāatzīstas, es mēdzu šeit brokastot, vismaz ar acīm; tā tomēr ir labāk nekā neēst nemaz. Dažreiz, kad aizmirstu ieturēt vakariņas, nākamajā rītā, uzlūkojot vien visus šos savestos gardumus, man rodas gremošanas traucējumi. Tādos rītos es jūtu vēl lielāku maigumu pret saviem dārzeņiem. Jā, bet vai zināt, bēdīgākais ir tas, ka visus šos jaukos gardumus notiesā nelietīgie buržuā.

Klods pastāstīja, ka reiz kāds draugs, kuram laimējies iegūt krietnu žūksni naudas, pacienājis viņu pie Barata ar vakariņām; viņiem pasniegtas austeres, zivis un medījums. Bet Barats izputējis; un līdz ar to vecā Nevainīgo upuru laukuma tirgus jautrība tagad ir pagalam; toties plaukst un zeļ Centrāltirgus, šis čuguna milzenis jauna, savdabīga pilsētiņa. Lai nejēgas runā, ko grib, bet tajā atainojas viss laikmets. Un Florāns vairs nesaprata, ko īsti mākslinieks nopeļ, — laikmeta gleznaino pusi vai Barata lieliskos ēdienus. Pēc tam Klods noķengāja romantismu; vairāk par viduslaiku smērējumiem viņš cienīja šos kāpostu kalnus. Beidzot mākslinieks noniecināja arī pats sevi un Piruetes ielas ofortu kā savas nevarības apliecinājumu. Patiešām derētu nojaukt visus vecos krodziņus un to vietā uzcelt jaunas, modernas ēkas.

— Acumirkli! — Klods apstādamies iesaucās. — Paraugieties uz to ielas stūri! Vai neredzat tur īstu gleznu? Tā taču ir cilvēciskāka nekā viņu sasodīti bālasinīgie smērējumi.

Segtajā pārejā jau bija sastājušās kafijas un viras pārdevējas. Kādā stūrī plašs pircēju pulks puslokā ielenca kāpostu viras pārdevēju. Uz zemas pārvietojamas plītiņas, caur kuras spraugām lauzās ārā kvēlošo ogļu atblāzma, alvotā skārda spainī kūpēja buljons. No groza, kas bija pārklāts ar dvieli, pārdevēja vilka laukā plānas maizes šķēlītes un ar smeļamkausu lēja buljonu dzeltenās tasēs. Ap viņu drūzmējās gan tīrīgas pārdevējas, gan dārzeņkopji virsvalkos, tur netrūka nesēju netīros mēteļos, kas bija notraipīti, nesot uz pleciem pārtikas produktu kravas, netrūka arī skrandainu ubagu — visi šie agrīnie, izsalkušie tirdzinieki ēda, apsvilinādami lūpas, mazliet uz priekšu stiepdami zodus, lai pilošās karotes nenotraipītu drēbes. Bet jūsmīgais gleznotājs piemiegtām acīm meklēja saviem vērojumiem izdevīgāko redzespunktu, cenzdamies ainavas kompozīcijā ietvert visu ansambli. Sasodītā kāpostu vira zvērīgi smaržoja. Florāns novērsās — pārāk neizturami viņu kārdināja pilnās tases, kuras pircēji klusējot tukšoja, gluži kā tramīgi dzīvnieki greizi lūkodamies sāņus. Pārdevējai apkalpojot jaunu klātpienākušo, smaržīgie garaiņi, kas cēlās no smeļamkausa, iekairināja arī Klodu.

Nīgri pasmīnējis, viņš ciešāk savilka jostu, tad, ejot tālāk, klusā balsī, aplinkus norādot uz Aleksandra izmaksāto punšu, sacīja:

— Savādi gan ... Jādomā, ka arī jūs to būsiet ievērojis... Draugus, kas gatavi jums izmaksāt dzērienu, var atrast vienmēr, bet ēdiena izmaksātājus — nekad.

Ausa rīts. Sevastopoles bulvāra nami Kosonrī ielas galā izskatījās gluži melni; un lielās, segtās pārejas velve virs asās šīfera jumtu līnijas iezīmējās blāvi zilajās debesīs kā gaišs pusmēness. Klods vairākkārt noliecās pie ietves, kur aiz režģotām lūkām gāzes radziņu mirgojošajā gaismā pavērās pagraba dziļumi, pēc tam palūkojās augšup uz gaišo debesu fonā zilgmojošajiem jumtiem, it kā meklējot kaut ko starp augstajiem pilastriem. Beidzot viņš atkal apstājās, pievērsis acis vienām no šaurajām kāpnītēm, kuras, savienojot divu stāvu jumtus, ļauj pa tiem staigāt. Florāns apvaicājās, ko īsti Klods saskatījis.

— Sasodītais Maržolēns! — uz jautājumu neatbildējis, gleznotājs iesaucās. — Tas velnēns būs ielīdis kādā notekcaurulē, ja vien nakti nav pavadījis starp putnu pagraba iemītniekiem. Man viņš nepieciešams skicei.

Tad Klods stāstīja, ka viņa draugu Maržolēnu reiz rīta agrumā savā kāpostgalvu kaudzē atradusi kāda tirgotāja; zēns brīvi audzis un dzīvojis Centrāltirgū. Viņu mēģinājuši sūtīt skolā, bet viņš saslimis un atvests atpakaļ. Mar-žolēnam labi pazīstams katrs stūrītis tirgū, viņš pieķēries tam ar īstu dēla maigumu un, veikls kā vāvere, mitinās šā čuguna meža vidū. Maržolēns un tā diedelniece Ka-dīne, kuru agrākā Nevainīgo upuru laukuma tirgus kaktiņā kādu vakaru atradusi un pievākusi vecā Šantemesa māte, — tie abi ir lielisks pārītis. Garais lamzaks Maržolēns ar saviem zeltainajiem matiem Rubensa gaumē un rūsganajām pūciņām, kuras šķiet uzsūkušas saules gaismu, ir burvīgs; bet viņai, mazajai Kadīnei, šim trauslajam, izmanīgajam skuķim, zem melno matu kodeļas slēpjas visai komisks purniņš.

Tā runājot, Klods pielika soli. Viņš ceļabiedru veda atpakaļ uz Svētā Eistāhija baznīcas laukumu. Pie omni-busu pieturas Florāns kā nopļauts atkrita uz sola, juzdams, ka atkal ļimst kājas. Gaiss kļuva spirgtāks. Pien-baltās debesis Rambito ielas galā sārtojās, rīta blāzma iekrāsoja tās līdzīgas marmoram, bet augstāk debesīs šķita iecirstas platas, pelēkas plaisas. Svaigajā gaisā vēs-moja tik daudz ēterisku aromātu, ka Florānam mirkli likās — viņš atrodas laukos, kādā pakalnā. Taču Klods viņam norādīja uz garšvielu tirgotājām otrpus sola. Ietvi gar subproduktu paviljonu klāja īsti ķimeņu, lavandas, ķiploku un puravu lauki, bet jaunos platānkokus ietves malās tirgotājas bija apvijušas ar gariem lauru zariem kā trofejas. Stiprā lauru smarža nomāca visas pārējās.

Svētā Eistāhija torņa pulksteņa spīdīgā ciparnīca no-bāla, satumsa — gluži kā naktslampiņa, kad to pārsteidz rīts. Tuvējo ielu stūros pie vīna tirgotavām cits pēc cita nodzisa gāzes radziņi, līdzīgi gaismas jūrā nogrimstošām zvaigznēm. Un Florāns vēroja, kā milzenis Centrāltirgus iznirst no tumsas, no viņa sapņa, kurā šīs ažūra pilis aizstiepās bezgalīgā tālumā. Tagad, zaudējušas caurspīdīgumu, tās ar savu brīnumaino pilastru mežu, kas balstīja neskaitāmas jumta plāksnes, ieguva zaļganpelēkti nokrāsu un vēl milzīgākas aprises. Celtņu ģeometriskās figūras sablīvējās, un, kad visi iekšējie apgaismojumi nodzisa, šīs četrstūrainās, vienveidīgās celtnes atgādināja neizmērojami lielu, modernu mehānismu, neparastu tvaika mašīnu, visas tautas uzturam paredzētu katlu, milzīgu metāla vēderu — no koka, stikla un čuguna veidotu, saskrūvētu, sakniedētu vēderu, kurā apvienojās elegance ar varenu dzinējspēku, un tas darbojās šeit ar īstu kurtuves svelmi, apdullinošu troksni un negantu ratu dārdoņu.

Bet Klods sajūsmā bija uzkāpis uz sola. Viņš ceļabiedram lika apbrīnot pār dārzeņiem austošo rīta gaismu. Tā bija īsta jūra. Tās paisums sniedzās no Svētā Eistāhija laukuma līdz Centrāltirgus ielai starp divām paviljonu grupām. Un pie ielu krustojuma katras ielas galā tas paplašinājās — dārzeņi pārplūdināja bruģi. Lēnām ausa maigi pelēcīgs rīts, piešķirdams apkārtnei gaišas pasteļkrāsas. Dārzeņu kaudzes atgādināja straujus, putojošus viļņus, šī zaļumu upe, kas, līdzīgi rudens lietusgāzei, šķita plūstam pa ielas bruģa gultni, ieguva smalkus, pērļainus pustoņus: maigi violetus, baltsārtus, zaļgan-dzeltenus — visas tās bālās nokrāsas, kas saullēkta brīdī pārvērš debesis lāsmainā zīdā; un, jo lielāks auga rītausmas ugunssārts Rambito ielas galā, jo straujāk modās dārzeņi, iznirdami no plašās zilgmes, kas klāja zemi. Atplaukuši un vē! sulīgi pēc leknās augsnes, galviņsalāti, lapu salāti, cigoriņu salāti un cigoriņi atvēra savas košās sirdis; spinātu un skābeņu saišķi, artišoku ķekari, pupu un zirņu kaudzes, ar salmiņu pārsieto salātu krāvumi izsmēla zaļo toņu gammu, sākot, ar zaļganbrūnaiām pākšu un beidzot ar tumši zaļajām lapu nokrāsām; izturētā gamma pakāpeniski bālēja, izdzisdama pie raibajām seleriju saknēm un puravu saišķiem. Bet pašus kliedzošākos, spilgtākos toņus joprojām veidoja sārtie burkānu un gaišie rāceņu plankumi, kas, bagātīgā klāstā izkaisīti visgarām tirgus laukumam, izrotāja to ar savu divkrāsaino raibumu. Centrāltirgus ielas krustojumā slējās kāpostu kalni; milzīgās, baltās kāpostgalvas bija blīvas un cietas kā blāva metāla lodes; virziņkāpostu platās malas atgādināja lēzenus bronzas šķīvjus; sarkanos galviņkāpostus rītausma pārvērta krāšņos vīna krāsas ziedos ar karmīnsarkanu un purpura dzīslojumu. Otrajā ielu krustojumā pie Svētā Eistāhija baznīcas ceļu uz Rambito ielu aizšķērsoja divās rindās sakrautu oranžo, vēderaino ķirbju barikāde. Šur tur pamirdzēja sīpolu groza sarkanbrūnais lakojums, tomātu kaudzes asinssarkanums, gurķu klāsta dzeltenīgums, kāds tumši violets artišoku ķekars, bet sarindotie lielie, melnie, it kā sēru drānās tērptie rutki atstāja brīvu ceļu tumsai līksmās atmodas prieku vidū.

Šo ainu vērojot, Klods sita plaukstās. Viņaprāt, «nelietīgie dārzeņi» izskatījās fantastiski, neprātīgi, diži. Viņš apgalvoja, ka tie vēl ir dzīvi, kaut arī iepriekšējā vakarā vākti, un, guļot uz tirgus bruģa, gaida uzlecam sauli, lai no tās atvadītos. Klodam likās, ka dārzeņi vēl elpo un atver savas lapiņas, it kā saknes joprojām rāmi un silti dusētu auglīgā zemē. Viņš teicās sadzirdējis šeit visu apkaimes sakņu dārzu pirmsnāves gārdzienus. Bet šaurās ejas starp kaudzēm tikmēr pildījās ar baltām aubītēm, melnām sieviešu jaciņām un ziliem virsvalkiem. Varēja domāt, ka, te sabraucis, čalo vesels ciemats. Virs ļaužu galvām smagi kustējās nesēju lielie grozi. Uzpircējas, ielu tirgotāji, augļu un dārzeņu pārdevēji steidzās iegādāties preces. Gar kāpostu kalniem staigāja kaprāļi un mūķeņu bariņi, bet koledžu pavāri ložņāja apkārt, meklējot izdevīgu pirkumu. Vezumu izkraušana turpinājās; kravu no ratiem izgāza zemē gluži kā bruģakmeņus, pievienojot iepriekšējām dārzeņu straumēm jaunas, kas tagad applūdināja pretējo ietvi. Bet no Jaunā tilta ielas nemitīgi brauca klāt citas pajūgu rindas.

— Skats tomēr ir vienreizējs! — Klods sajūsmā čukstēja.

Florāns bija pagalam novārdzis. Prātā nāca domas par pārdabiskiem kārdinājumiem. Neko vairs negribēdams redzēt, viņš skatījās tikai uz Svētā Eistāhija baznīcu, kas atradās iepretī, ar savām rozetēm, platajām logu velvēm, tornīšiem un šīfera jumtiem atgādinādama sēpijas zīmējumu zilajās debesīs. Viņš apstājās pie tumšā tālumā nozudušās Montorgeija ielas, kur acīs krita izkārtņu spilgtās malas, pie Monmartra ielas asā pagrieziena, kur mirdzēja zeltītiem burtiem rotāti balkoni. Bet, atgriežoties ielu krustojumā, viņa uzmanību saistīja citas izkārtnes, kurās lieliem sarkaniem vai melniem burtiem uz izbalējuša krāsaina pamata bija rakstīts: «Drogu un aptiekas preces», «Milti un žāvēti dārzeņi». Nesen ierīkotās Jaunā tilta ielas plašo perspektīvu papildināja dažu Parīzes veco, labo namu dzeltenīgās fasādes un jau pamodušies stūra nami ar šaurajiem logiem. Rambito ielas stūrī, liela mo-despreču veikala tukšajās vitrīnās preces izlika komiji, kas bija glīti saposušies vestēs, šaurās, apstieptās biksēs un platās, žilbinoši baltās manšetēs. Tālāk drūmām kazarmām līdzīgā Giju tirdzniecības nama spoguļstikla vitrīnās tika gaumīgi izvietotas zeltainas biskvītu paciņas un sīkiem cepumiem pildītas dzijas vāzes. Visi veikali bija jau atvērti. Ielu steidzīgi šķērsoja strādnieki baltos virsvalkos, padusē nesdami darbarīkus.

Klods vēl aizvien stāvēja uz sola. Izslējies pirkstgalos, viņš mēģināja pārredzēt ielas līdz galam. Pēkšņi Klods pūlī manīja gaišu garmatainu galvu, kurai sekoja melna, cirtaina un izspūrusi galviņa.

— Ei, Maržolēn! Ei, Kadīn! — Klods iesaucās.

Bet viņa balss nozuda vispārējā kņadā; nolēcis no sola, Klods metās skriet. Tad, pēkšņi atcerējies pamesto Flo-rānu, viņš spēji atgriezās un ātri nobēra:

— Iegaumējiet: Burdonnē aklās ielas galā ... Uz durvīm ar krītu rakstīts mans vārds: Klods Lantjē . .. Atnāciet apskatīt Piruetes ielas ofortu.

Klods nozuda, neuzzinājis Florāna vārdu; izskaidrojis savas mākslinieka kaislības, viņš pameta Florānu uz ielas tikpat spēji kā bija iepazinis.

Florāns palika viens. Vispirms vienatne viņu iepriecināja. Kopš tā brīža, kad Neijī avēnijā viņu bija pievākusi Fransuā kundze, viņš nemitīgi cīnījās ar miegu, ciezdams tādas mokas, ka nespēja vairs skaidri aptvert notiekošo. Nu beidzot viņš bija brīvs; viņam gribējās nopurināt un padzīt neciešamos murgus par milzīgajiem pārtikas produktu krājumiem, kas viņu vajāja. Bet galvā joprojām bija tukšums un apziņas dzīlēs vienīgi apslāpētas bailes. Pamazām atausa rīts; tagad Florānu jau varēja pamanīt; viņš palūkojās uz savām vecajām, nožēlojama izskata biksēm un svārkiem. Aizpogājis redingotu, notraucis putekļus no biksēm, bēglis centās piešķirt sev mazliet pieklājīgāku izskatu, jo likās, ka šie netīrie kankari nepārprotami vēstī, no kurienes viņš ieradies. Flo-rāns apsēdās uz sola starp skrandainiem ubagiem — nakts klaidoņiem, kuri, šeit apmetušies, gaidīja saullēktu. Tirgus naktis tiem bija īsta svētlaime. Pa ielu viens otram blakus, aiz muguras saliktām rokām šurp un turp staigāja divi policijas seržanti nakts uniformās — apmetņos ar kapucēm; katru reizi, ejot garām solam, viņi uzmeta skatienu skrandaiņiem, it kā saozdami medījumu. Florānam likās, ka policisti viņu pazinuši un gudro, kā apcietināt. Florānu māca bailes. Viņš neprātīgi vēlējās piecelties un bēgt. Tomēr, nezinādams, kādā veidā no turienes pazust, neko neiedrošinājās iesākt. Bet policistu biežie, pētošie skatieni un rāmā, aukstasinīgā izturēšanās bēglim sagādāja īstas mocības. Beidzot viņš piecēlās un, tik tikko valdīdamies, lai spēji nelaistos lapās, lēniem soļiem, uzrautiem pleciem gāja prom, ar šausmām gaidīdams, ka tūlīt no aizmugures viņu aiz apkakles sagrābs policistu smagās, raupjās rokas.

FJorānam nebija citu domu, citas vajadzības kā vien attālināties no Centrāltirgus. Viņš nogaidīs un meklēšanu atsāks vēlāk, kad ielas kļūs tukšākas. Nonācis Mon-martra, Montorgeija un Tirbigo ielu krustojumā, bēglis kļuva nemierīgs: šo trīs ielu krustojumā bija sablīvējušies pajūgi; dārzeņi klāja ietves. Tad Florāns devās tieši uz priekšu līdz Pjēra Lesko ielai, bet tur krešu salātu un kartupeļu tirgus bija gandrīz necaurejams. Tāpēc Florāns deva priekšroku Rambito ielai. Taču pie Sevastopo-les bulvāra, uzduroties lielam furgonu, divriču un šara-banu sastrēgumam, bēglis bija spiests doties atpakaļ un iegriezās Sendenī ielā. Tur viņš atkal apmaldījās starp dārzeņu kaudzēm. Nupat sabraukušie tirgotāji ielas malās lika dēļus uz augstiem groziem, lai tur izvietotu savas preces, un atsākās jauni kāpostu, burkānu un rāceņu plūdi. Tirgus bija pilns līdz malām. Florāns lūkoja izvairīties no šīm dārzeņu straumēm, kas dzinās viņam pa pēdām; viņš mēģināja iet gan pa Kosonrī, gan pa Berzē ielu, viņš iegriezās Nevainīgo upuru skvērā, FeronI un Centrāltirgus ielās. Beidzot, bezcerībā apjucis, viņš apstājās — izlauzties no apburtā loka nebija iespējams: visās pusēs ap viņu grieztin griezās dārzeņi, ar saviem trauslajiem zaļumiem pīdamies gar kājām. Tālumā bija redzamas bezgalīgas ratiņu un pajūgu rindas, kas sniedzās līdz Rivolī ielai un Rātslaukumam, nozuzdamas izkrauto preču jūklī; lieli furgoni izvadāja preces pa dārzeņu veikaliem; piekrauto šarabanu sāni krakšķēja, braucot uz priekšpilsētu. Jaunā tilta ielā Florāns galīgi apmaldījās: viņš bija ieklīdis rokas ratiņu stāvvietā; tur ielas tirgotāji kārtoja savas pārvadājamās preču vitrīnas. Starp tiem Florāns ieraudzīja Lakaiju, kas, stumdams ķerru ar burkāniem un ziedkāpostiem, iegriezās Sentonorē ielā. Florāns viņam sekoja, cerēdams, ka tas palīdzēs izkļūt no burzmas. Kaut gan laiks turējās sauss, bruģis bija noglu-mējis; iešanu pa ielas vidu apgrūtināja artišoku stublāju, lapu un lakstu kaudzes. Florāns klupa uz katra soja. Vo-viljē ielā viņš Lakaiju pazaudēja no acīm. Siena tirgus pusē ielu aizšķērsoja divriči un pajūgi. Florāns vairs nemēģināja pretoties, Centrāltirgus viņu atkal bija sagrābis savā varā un straume nesa atpakaļ. Lēnām iedams, viņš vēlreiz nonāca Svētā Eistāhija baznīcas laukumā.

Tagad Florāns saklausīja nepārtrauktu dunu, kas plūda no tirgus. Tur Parīze košļāja kumosus savam divu miljonu lielajam iedzīvotāju pulkam. Šķita, ka milzīgs centrālais orgāns, neganti pulsējot, lej dzīvinošas asinis visās dzīslās. Skanēja kolosālu žokļu klaboņa — šo apdullinošo troksni sacēla pārtikas sagādes kņada, sākot ar uzpircēju pātagu plīkšķiem, dzenot zirgus uz sava kvartāla tirgu, un beidzot ar trūcīgu sieviņu šļūcošajiem soliem, nošķiebtās tupelēs staigājot no mājas uz māju ar groziņiem rokās un piedāvājot salātus.

Florāns iegriezās vienā no segtajām pārejām, kas atradās pa kreisi starp četriem paviljoniem, kuru varenos, nekustīgos siluetus viņš bija ievērojis naktī. Bēglis cerēja tur patverties, atrast mierīgu kaktiņu. Bet arī šie paviljoni, tāpat kā citi, bija jau pamodušies. Florāns aizgāja līdz ielas galam. Straujā gaitā brauca klāt smagie pajūgi, pieblīvējot putnu tirgu ar dzīvu putnu būriem un četrstūrainiem groziem, kuros, kārtu kārtām salikti, gulēja kautie putni. Uz pretējās ietves no ratiem izkrāva teļus, kas bija ietīti drānā un gluži kā bērni visā garumā noguldīti lielos, lēzenos grozos, virs kuriem rēgojās četru izplestu kāju asiņainie stumbeņi. Turpat izkrāva arī veselus jērus, četrās daļās sacirstus vērša gurnus, fileju un pleca daļas. Miesnieki platos, baltos priekšautos apzīmogoja gaļu, veda to uz izsoļu zāli, nosvēra un sakāra stieņos. Piespiedis seju dzelzs režģim, Florāns vēroja sakārtās jēlās gaļas rindas, sarkano vērša un jēra gaļu, bālākos teļu kautķermeņus ar dzeltenīgiem tauku un cīpslu plankumiem un uzšķērstiem vēderiem. Viņš gāja cauri subproduktu nodaļai, gar bālganām teļu galvām un kājām, gar rūpīgi kastītēs ieritinātām zarnām un kārtīgi lēzenos grozos sarindotām smadzenēm, starp asiņainām aknām un mēļganām nierēm. Florāns apstājās pie gariem, ar apaļu brezentu apjumtiem ratiem, kādos mēdz pārvadāt uz pusēm pārcirstas cūkas, kas piesietas pie redelēm abās malās virs salmu pakaišiem; šo ratu vaļējie pakaļgali, kur spilgtās krāsās liesmoja kārtīgi sakrautā jēlā gaļa, atgādināja apgaismotus katafalkus, atvērtas saiešanu teltis; bet salmu pakaišos bija novietotas ar cūku asinīm pildītas skārda kastes. Tad Florānu pārņēma mēmas dusmas; lopkautuves šķebīgā smaka, dzīvnieku iekšu asais smārds modināja sašutumu. Izgājis no segtās pārejas, viņš nolēma vēlreiz atgriezties Jaunā tilta ielā.

Tās bija nāves mokas. Florāns trīcēja rīta dzestrumā; viņam klabēja zobi, viņš baidījās nokrist zemē un vairs necelties. Florāns velti meklēja brīvu vietu uz kāda sola, viņš būtu tur apgūlies un aizmidzis, par spīti tam, ka varēja krist policistu rokās. Pēkšņi viņa acu priekšā viss satumsa — aizvērtām acīm, dūcošām ausīm viņš atbalstījās pret kādu koku. Svaigais burkāns, kuru viņš bija norijis gandrīz nesakošļātu, plēsa pušu kuņģi, galvā iesitās izdzertais punšs. Florāns reiba no ciešanām, noguruma un bada. Pakrūtē atkal neciešami dedzināja; ik pa brīdim viņš uzspieda rokas šai vietai, it kā gribēdams aizbāzt caurumu, pa kuru šķietami aizplūda dzīvība. Ietve zem kājām salīgojās; sāpes kļuva tik stipras, ka Florāns nolēma doties tālāk, lai ejot tās apklusinātu. Iedams uz priekšu, viņš nonāca dārzeņu jūrā. Tur Florāns apmaldījās. Sācis iet pa šauru celiņu, viņš iegriezās otrā, bet bija spiests doties atpakaļ, taču kļūdījās urt atkal nonāca pie zaļumu kaudzēm. Dažviet tās bija tik augstas, ka cilvēki staigāja it kā starp divām no saiņiem un saišķiem celtām sienām. Virs kaudzēm tik tikko samanāmas vīdēja cilvēku galvas; tur kustējās melnu un baltu galvassegu plankumi, bet nesēju lielie grozi, šūpodamies vienā līmenī ar dārzeņu lapām, atgādināja dūņainā ezerā peldošas kārklu klūgu laiviņas. Florāns sadūrās ar neskaitāmiem šķēršļiem: ar krāvējiem, kuri plecos cēla nastas, ar tirgotājām, kas aizsmakušās balsīs kaulējās; viņam slīdēja kājas uz mizām un serdēm, kuras biezām kārtām klāja bruģi; viņu smacēja sašķaidīto lapu sīvā dvaka. Pagalam apstulbis, Florāns apstājās un ļāva pūlim sevi grūstīt, lamāt; viņš pārvērtās nedzīvā priekšmetā, ko sit un mētā jūras paisums.

Florānu pārņēma liela nevarība. Viņš bija gatavs ubagot. Pagājušās nakts muļķīgais pašlepnums viņu kaitināja. Nenoraidīdams Fransuā kundzes piedāvājumu un muļķīgi nenobīdamies no Kloda, viņš šeit vairs neatrastos un nemirtu badā starp kāpostgalvām. Bet visvairāk Florāns dusmojās par to, ka Piruetes ielā nebija izvaicājis glezno-lāju. Tagad viņš bija viens un varēja nobeigties uz bruģa kā noklīdis suns.

Florāns pēdējoreiz uzmeta skatienu Centrāltirgus paviljoniem. Tie kvēloja saulē. Plats saules staru kūlis, kas bija ieniris segtās pārejas dziļumā, ielauzās paviljonos, veidojot gaismas portiku; bet pār jumtu plāksnēm lija ugunīgs lietus. Milzīgais čuguna karkass izplūda un, pieņēmis zilganu nokrāsu, iezīmējās rītausmas ugunīgajā fonā tikai kā tumšs siluets. Augšpusē aizsvilās kāda rūts, gaismas lāse noritēja pa plato cinkoto plākšņu slīpumu līdz notekcaurulei. Tirgus tagad bija pārvērties trokšņainā, zeltainu, lidojošu putekļu ieskautā pilsētā. Atmoda kļuva aizvien skaļāka; zem apmetņiem guļošo dārzeņkopju krākšanu pamazām nomāca aizvien dzīvākā ratu rīboņa. Beidzot visā šajā pilsētiņā atvērās režģotie vārti, pārejas dūca, paviljoni dunēja, skaļās balsis sakusa daudzbalsīgā korī, un varēja teikt, ka tas bija meistarisks tās muzikālās frāzes risinājums, kurā Florāns ieklausījās jau kopš četriem rītā. Visās malās, pa labi un pa kreisi, kā mazās flautas spalgās skaņas skanēja izsoles saucēju skaļās, spiedzīgās balsis, kas pievienojās pūļa apslāpētajiem basiem. Jūras lomi, piena, putnu un gaļas produkti pieteica sevi. Zvana sitieni, tirgus nodaļām vaļā veroties, deva pirmo signālu vispārējai kņadai, kas pēc tam sekoja. Ap Florānu saulē iemirdzējās dārzeņi. Viņš vairs nespēja pazīt rītausmas bālās pasteļkrāsas. Galviņsalātu atvērušās

sirdis dega, zaļo krāsu gamma atklājās visā savā zaigojošajā krāšņumā, burkāni pietvīka asinssarkani, rāceņi šķita līdz baltkvēlei nokaitēti šajā triumfa ugunssārtā. Kreisajā pusē vēl aizvien izkrāva kāpostu vezumus. Flo-rāns pagriezies saskatīja tālumā dārzeņu vezumu rindas, kas nemitīgi brauca šurp no Tirbigo ielas. Jūras paisums neatkāpās. Vispirms tas viņam bija sniedzies līdz potītēm, pēc tam līdz viduklim, bet šobrīd jau draudēja velties pāri galvai. Grimstot tajā, Florāns no visa redzēta apžilbušām acīm, dūcošām ausīm, vēderā sajuzdams dīvainu spiedienu un noģizdams jaunas nebeidzamas pārtikas produktu lavīnas, bija gatavs lūgties žēlastības dāvanas, bet, iedomājoties, ka šajā žilbinošajā tirgus atmodas stundā sātīgi paēdušās Parīzes vidū būs jānomirst, Florānu pārņēma neprātīgs sarūgtinājums. Viņam acīs sariesās karstas asaras.

Viņš nonāca pie kādas plašākas pārejas. Garām pagāja divas sievietes: viena — sīka. večiņa, otra jaunāka — slaida un kalsnēja, abas sarunādamās devās uz paviljoniem.

— Ak, tad arī jūs nākat iepirkties, Sažē jaunkundz? — kalsnējā sīkajai vaicāja.

— Ak, Lekēra kundze, kādi man var būt pirkumi... Pati zināt — esmu vientuļa sieviete. Pārtieku no nieka grašiem ... Gribētos nopirkt kādu kāpostiņu, bet viss tik dārgs ... Nez kādas šorīt ir cenas sviestam?

— Trīsdesmit četri sū... Pie manis varat dabūt ļoti labu sviestu. Vai nepienāksiet?

— Jā, jā, kaut gan — nez vai... Man vēl mājās atlicis mazumiņš tauku ...

Florāns ar pēdējiem spēkiem sekoja abām sievietēm. Atcerējies, ka Piruetes ielā Klods bija nosaucis večiņas uzvārdu, viņš nolēma šo sievieti iztaujāt, tiklīdz kalsnējā būs aizgājusi.

— Kā tad māsasmeitai klājas? — Sažē jaunkundze apvaicājās.

— Sarjeta dara visu, kas tik ienāk prātā, — Lekēra kundze dzēlīgi atbildēja. — Sadomājusi pati iekārtoties. Nu lai! Kas tad man tur! Bet, kad vīrieši būs viņu izmantojuši, lai no manis vairs negaida maizes kumosa!

— Jūs taču bijāt pret viņu tik laba ... Bet acīmredzot tagad viņai ienākumu netrūkst — augļu tirdzniecība šogad esot ienesīga. Un ko tad svainis?

— Ak, ko nu tas! ,..

Lekēra kundze saknieba lūpas, it kā neko vairāk nevēlēdamās sacīt.

— Tāpat kā aizvien, vai nav liesa? — Sažē jaunkundze nerimās. — Viņš ir ļoti krietns cilvēks ... Tomēr, kā dzird, savu naudu izmet vējā ...

— Kas zina, kur viņš to liek! — Lekēra kundze spēji pārtrauca večiņu. — Saprotiet, Sažē jaunkundz, viņš ir tik noslēpumains, tik skops, ka ļaus man drīzāk nomirt badā nekā aizdos simt sū . . . Viņam skaidri zināms, ka šajā gadalaikā sviestam, tāpat arī sieram un olām nav nekādas cenas. Bet pats par kuru katru mājputnu prot saņemt, cik vien grib. Nevienu reizi, nudien, nevienu pašu reizi viņš nav man piedāvājis savu palīdzību. Es, protams, esmu pārāk lepna, lai tādu piedāvājumu pieņemtu, un tomēr par to priecātos.

— Are, tur jau viņš nāk, tas jūsu svainis, — Sažē jaunkundze klusākā balsī noteica.

Abas pagriezās un skatījās uz cilvēku, kas, šķērsojis ielu, grasījās doties lielās, segtās pārejas virzienā.

— Man tagad jāiet, — Lekēra kundze steidzīgi nočukstēja. — Esmu pametusi savu veikalu bez uzraudzības. Un negribas ar viņu runāt.

Arī Florāns neviļus atskatījās un ievēroja neliela auguma, druknu vīrieti sirmiem, īsi apcirptiem matiem; priekā starodams, šis cilvēks katrā padusē nesa pa treknai zosij, kuru nokārtās galvas sitās tam pret gurniem. Un pēkšņi Florāns priecīgi sarosījās: aizmirsis nogurumu, viņš aši sekoja šim cilvēkam.

— Gavār! — panācis viņu un uzsitis uz pleca, Florāns to uzrunāja.

Pagriezis galvu, uzrunātais izbrīnījies pētīja slaido, drūmo stāvu, nespēdams pazīt. Tad pēkšņi, augstākā mērā pārsteigts, iesaucās.

— Jūs? Jūs! Nē, vai tiešām tas esat jūs?

Gavāram treknās zosis gandrīz izšļuka no rokām. Viņš nespēja vien nomierināties. Taču, pamanījis svaini un Sažē jaunkundzi, kuras šo tikšanos vēroja pa gabalu, Ga-vārs devās tālāk, sacīdams:

— Šeit nestāvēsim, sekojiet man... Te ir pārāk daudz acu un mēļu ...

Iegājuši segtajā pārejā, abi aprunājās. Florāns izstāstīja, kā bija meklējis Piruetes ielu. Gavāru tas bezgala uzjautrināja, un, gardi nosmējies, viņš pavēstīja, ka Flo-rāna brālis Kenī ir pārcēlies uz citu dzīvesvietu, tepat netālu, Rambito ielā, kur iepretī Centrāltirgum atvēris savu ga]as produktu veikalu. Vēl vairāk Gavāru uzjautrināja Florāna stāsts, ka šorīt viņš pastaigājies kopā ar Klodu Lantjē, — šis savādnieks taču bija Kenī kundzes māsasdēls! Gavārs atbraucēju solījās aizvest uz Kenī veikalu. Bet, uzzinājis, ka Florāns Francijā ieradies ar viltotiem dokumentiem, viņš zīmīgi savaikstījās un deva noslēpumainus mājienus. Iedams tālāk, Gavars lika Flo-rānam turēties piecus sojus aizmugurē, lai nemodinātu lieku ziņkāri. Viņi šķērsoja putnu paviljonu, kur Gavārs savas zosis iekāra āķos aiz letes, bet, ejot pa Rambito ielu, Florānam atkal bija jāturas zināmā attālumā. Ielas vidū apstājies, Gavārs ar acīm pamāja uz lielu, skaistu gaļas izstrādājumu veikalu.

Rambito ielas tumsu šķēla slīpi saules stari, apgaismodami namu fasādes, starp kurām kā melna sprauga vīdēja Piruetes ielas pagrieziens. Svētā Eistāhija baznīcas masīvs Rambito ielas otrā galā, saules putekļos kā apzeltīts, atgādināja milzīgu relikviju šķirstu. No ielu krustojuma cauri drūzmai tuvojās rinda ielas slaucītāju, ritmiski cilājot slotas, bet atkritumu savācēji ar dakšām meta saslaukas divričos, kuri, ik pēc divdesmit soļiem apstādamies, šķindēja kā plīstoši trauki. Taču Florāna uzmanību saistīja vienīgi lecošās saules apmirdzētais, lielais, atvērtais gaļas un desu veikals.

Tas atradās gandrīz Piruetes ielas stūrī. Par tā izskatu nevarēja vien nopriecāties. Šķita, ka veikals smaida, tik gaišs tas bija ar saviem košajiem, it kā dziedošajiem krāsu plankumiem starp baltajam marmora sienām. Uz stiklotās, ar eļļas krāsām apgleznotās izkārtnes maigu toņu fonā, zaru un lapu vītņu ielokā mirdzēja lieliem zeltītiem burtiem rakstītais uzvārds «Kenī-Gradels». Pie durvīm, uz līdzīgi apgleznotām un iestiklotām sānu izkārtnēm, starp meža kuiļu galvām, cūkgaļas kotletēm un cīsiņu virtenēm rotaļājās apaļīgi amoriņi sārtiem vaidziņiem; un visām šīm klusajām dabām piemita tik liels akvarelisks maigums, ka pat jēlā gaļa tajās ieguva sārtas ievārījuma nokrāsas. Lūk, kādā jaukā ietvarā dižojās veikala vitrīna. Preces bija izliktas uz smalkiem zila papīra atgriezumiem; šur tur izvietotās paparžu lapas ēdienu šķīvjus pārvērta zaļumiem rotātos ziedu pušķos. Tā bija gardu, treknu, mutē kūstošu ēdienu pasaule. Pirmajā rindā vitrīnā rindojās sinepju podiņi pamīšus ar sīki sagriezta, apcepta speķa burciņām. Augstāk bija novietoti ar zaļumu pušķīšiem izrotāti, dzeltenu rīvmaizi apkaisīti, glīti, apaļi šķiņķa mīkstumiņi. Virs tiem atradās lielie ēdienu šķīvji: pildītās Strasbūras mēles, kas, sarkanas un spīdīgas, līdzās bālajiem cīsiņiem un cūku stilbiņiem likās asiņainas; melnie asinsdesu rituļi atgādināja saritinājušos zalkšus; pa pāriem saliktās vārītās desas gandrīz vai plīsa no pārmērīgas veselības, bet žāvētās atgādināja dziedoņa muguru sudrabainā mantijā; vēl gluži siltajās pastētēs etiķešu vietā bija sasprausti karodziņi; tur redzēja arī treknus šķiņķus, prāvus teļa un cūkgaļas galerta gabalus, kuru želeja bija dzidra kā cukura kristāli. Platos šķīvjos gulēja cepeši un kapātas gaļas izstrādājumi sasalušu tauku ezeros. Šur tur starp šķīvjiem un bļodām uz zila papīra atgriezumiem bija izliktas marinētu dārzeņu un augļu, mērču un konservētu trifeļu burkas, šķīvji ar treknu zoss pastēti un spīguļojošas tunču un sardīņu kārbas. Divas kastes — viena pilna ar biezpiena sieriem, otra — ar zaļgani appelējušiem gliemežiem sviestā, nevērīgi novārtā pamestas, stāvēja katra savā stūrī. Beidzot, pašā augšā uz zobaina stieņa, blakus žāvētu, vārītu un smadzeņu desu likumiem simetriski izvietotās cīsiņu virtenes atgādināja dārga drapējuma aukliņas un pušķus; bet aizmugurē kā balts zīda mežģīņu aizkars nokarājās jēra gaļas tauk-plēves. Šā gastronomijas tempļa augstāko pakāpienu, šo pagaidu altāri starp spurgalaino taukplēvju galiem un pāris purpursarkanu gladiolu pušķiem kronēja gliemežnīcām rotāts četrstūrains akvārijs, kurā pastāvīgi peldēja divas zelta zivtiņas.

Florānu pārņēma trīsas; viņš bija ieraudzījis uz veikala sliekšņa iznākušu sievieti, kas sildījās saulē. Visu šo negausīgas ēšanas prieku vidū tā viņam šķita kā nodrošinātas labklājības un laimīgas pārpilnības ainas papildinājums. Sieviete bija skaista. Tā iemiesoja gadus trīsdesmit vecas būtnes nobriedušo skaistumu, un, nebūdama pārlieku resna, kaut gan pilnīgām krūtīm, viņa tomēr aizņēma visu durvju platumu. Nule piecēlusies, sieviete bija paguvusi sasukāt matus, kas, saglausti un spīdīgi, puslokā ieskāva deniņus. Tas viņai piešķīra ļoti kārtīgu izskatu. Viņas rāmajai miesai piemita tas caurspīdīgais baltums, tā smalkā, rožainā āda, kāda mēdz būt tiem, kas parasti dzīvo starp speķiem un jēlu gaļu. Neparasti mierīga un lēna, šī sieviete likās drīzāk nopietna nekā jautra, līksms bija tikai viņas skatiens, bet lūpas nesmaidīja. Viņas kaklu ieskāva balta, cietināta linauduma apkaklīte, piedurkņu baltie uzroči sniedzās līdz elkoņiem, baltais priekšauts, slēpdams kurpju purngalus, ļāva saskatīt vienīgi melnās kašmira kleitas malas, apaļīgos plecus un korsāžā cieši iespīlētās krūtis. Visu šo žilbinošo baltumu apspīdēja saule. Taču, stāvot gaismas mirgā, viņa ar saviem zilganmelnajiem matiem un sārto ādu, ar spilgti baltajiem piedurkņu uzročiem un priekšautu pat nepamirkšķināja plakstus, svētlaimīgā mierā ļaudamās rīta saules glāstiem, bet maigās acis uzsmaidīja ļaužu pārpilnajam Centrāltirgum. Viņa izskatījās ļoti godīga.

— Tā ir jūsu brāļasieva, jūsu svaine Liza, — Gavārs Florānam paskaidroja.

Viņš sievieti sveicināja, viegli pamādams ar galvu. Pēc tam, negribēdams Florānu vest iekšā pa veikala durvīm, kaut gan pircēju nebija, piesardzīgi ieveda viņu no pagalma puses. Šķita, ka Gavāram lielu prieku sagādā piedalīšanās dēkā, kas likās kompromitējoša.

— Brītiņu uzgaidiet, — viņš sacīja, — iešu paraudzīties, vai jūsu brālis ir viens pats... Sekojiet man, kad sasitīšu plaukstas ...

Gavārs atvēra durvis gaiteņa galā. Bet, līdzko Florāns izdzirdēja brāļa balsi, viņš spēji iedrāzās iekšā. Kenī, kas brāli ļoti mīlēja, metās viņam ap kaklu. Viņi skūpstījās kā bērni.

— Ak, tas esi tu, velns lai parauj! — Kenī stomījās. — Kas to varēja domāt!... Uzskatījām tevi par mirušu, vēl vakar es Lizai teicu: «Mans nabaga Florāns .. .»

Viņš aprāvās un, palūkojies veikalā, sauca:

— Liza, klau, Liza! ...

Tad pievērsās meitenītei, kas bija ierāvusies kaktiņā.

— Polīna, ej taču sameklē māmiņu!

Bet mazā pat nesakustējās. Tas bija burvīgs, gadus piecus vecs bērns apaļu sejiņu, tukliem vaidziņiem, ļoti līdzīgs skaistajai desu veikala saimniecei. Meitenītes rokās gulēja liels, ruds runcis nokārtām ķepām un, labpatikā murrādams, ij nedomāja izrauties; bet mazā, gluži salīkusi zem smagās nastas, cieši spieda to savās roķelēs, kā bīdamās, ka svešais kungs nabadzīgajās drēbēs nenozog viņas dārgumu.

Istabā lēniem soļiem ienāca Liza.

— Tas ir Florāns, mans brālis Florāns! — Kenī atkārtoja.

Liza godāja Florānu par «kungu» un izturējās ļoti laipni. Mierīgi nopētījusi viņu no galvas līdz kājām, viņa neiz-rādija nepiedienīgu pārsteigumu. Vienīgi ap lupām savilkās tikko manāmas krociņas. Viņa stāvēja, vērodama, kā vīrs apskauj brāli, un beidzot pasmaidīja. Bet Keni pamazām nomierinājās. Tad viņš ievēroja Florāna kalsnumu un nožēlojamās drēbes.

— Ak vai, manu nabaga draudziņ! — Kenī iesaucās. — Tu nu gan tur neesi kļuvis skaistāks! ... Toties es esmu apvēlies, — neko darīt!

Viņš patiesi bija resns, pat pārāk resns savos trīsdesmit gados. Tuklās miesas spraucās ārā no krekla, no priekšauta, no veļas, kurā viņš atgādināja autiņos ievīstītu milzīgu zīdaini. Skūtā seja bija pastiepusies garāka, ar gadiem ieguvusi zināmu līdzību ar cūkas šņukuriem un gaļu, starp kuriem viņš diendienā dzīvoja un strādāja. Florāns brāli gandrīz vairs nepazina. Apsēdies un novērsies no brāļa, viņš aplūkoja Lizu un mazo Polīnu. Visi trīs vai plīsa no veselības; tie bija lieliski, braši, priekā starojoši cilvēki. Viņi izbrīnā pētīja Florānu, juzdami savādu nemieru, kāds mēdz pārņemt tuklus cilvēkus kalsnēja priekšā. Un pat runcis, kas arī vai plīsa no resnuma, bolīdams dzeltenīgās acis, neuzticīgi vēroja Florānu.

— Tu taču varēsi pagaidīt līdz brokastīm? — Kenī vaicāja. — Mēs brokastojam agri — pulksten desmitos.

Istabā ieplūda spēcīgas virtuves smaržas. Florāns atcerējās pagājušas nakts nepanesamās ciešanas, savu iebraukšanu Parīzē, guļot uz dārzeņu kaudzes, un Centrāltirgū izciestās nāves mokas, redzot nebeidzamās dārzeņu lavīnas, no kurām tikai nupat bija laimējies izbēgt. Un tad viņš, bikli smaidot, klusa balsī noteica:

— Nē, vai zini, es... es esmu briesmīgi izsalcis.

II

Florāns bija tikko sācis studēt Parīzē tieslietas, kad nomira māte. Viņa dzīvoja Viganā, Gāras departamentā. Otrreiz māte bija precējusies ar normandieti no Ivto, uzvārdā Kenī, kuru uz dienvidiem bija atvedis un tūlīt pat. aizmirsis kāds suprefekts. Atzīdams, ka apvidus šeit ir burvīgs, vīns lielisks un sievietes piemīlīgas, Kenī tur palicis un kalpojis par ierēdni suprefektūrā. Trešajā gadā pēc kāzām kuņģa slimība viņu noveda kapā. Sievai mantojumā viņš atstāja vienīgi dūšīgu dēlēnu, kas bija ļoti līdzīgs tēvam. Bet māte jau pirms tam ar grūtībām bija varējusi ik mēnesi samaksāt skolas naudu par vecāko dēlu no pirmās laulības — Florānu, kurš mācījās koledžā. Florāns sagādāja mātei daudz prieka: viņš bija maiga rakstura un uzcītīgi mācījās, iegūdams pirmās godalgas. Māte veltīja viņam visu savu mīlestību, lika uz viņu visas cerības. Iespējams, ka šajā bālajā, trauslajā zēnā viņa saskatīja un augstāk novērtēja savu pirmo vīru, kurš bijis maigs un sirsnīgs, kā jau provansietis, un neprātīgi mīlējis sievu. Bet otrais virs Kenī, kas sākumā jauno sievieti bija savaldzinājis ar savu jautro raksturu, vēlāk, droši vien pārlieku aptaukojies, kļuva pārāk pašapmierināts un pārliecināts, ka labākos priekus var gūt tikai viens pats. Māte sprieda, ka no viņas jaunākā dēla — pastarīša nekas prātīgs neiznāks, — dienvidnieku ģimenēs tos joprojām mēdz upurēt pirmdzimtā labā; viņa samierinājās ar to, ka sūtīja zēnu pie privātskolotājas, kaimiņos dzīvojošas vecmeitas, taču zēns tur samācījās vienīgi palaidnībās. Abi brāļi auga tālumā viens no otra kā divi svešinieki.

Fiorānam ierodoties Viganā, māte bija jau apbedīta. Negribēdama dēlu atraut no studijām, viņa līdz pēdējam brīdim bija lūgusi par viņas slimību dēlam neko neziņot. Mazo Kenī, kuram toreiz bija divpadsmit gadu, Florāns atrada vienu sēžam virtuvē uz galda un raudam. Kaimiņš, mēbeļu tirgotājs, Fiorānam izstāstīja, kādās mokās mirusi nelaimīgā māte. Netaupīdama sevi, lai tikai dēls varētu studēt, viņa darbā bija sabeigusi veselību. Mātes lenšu veikaliņš neienesa visai daudz, tāpēc viņa bija spiesta meklēt blakusdarbus un strādāt līdz vēlai naktij. Redzēt Florānu kā advokātu ar cienījamu stāvokli sabiedrībā — tas bija Kenī kundzes sapnis, un tādēļ viņa galu galā bija kļuvusi barga, skopa, nežēlīga pret sevi un citiem. Mazais Kenī staigāja nodriskātās bikšelēs, jakās ar izdilušām piedurknēm; pie galda zēns nedrīkstēja pieskarties ēdienam, iekams māte pati nenogrieza viņam plānu riecienu maizes. Tikpat plānas maizes šķēles Kenī kundze grieza arī pati sev. Tāda pārlieka taupība bija māti iedzinusi nāvē, viņa nomira dziļi izmisusi, jo nebija paguvusi līdz galam veikt savu pienākumu pret vecāko dēlu.

Kaimiņa stāsts maigo, jūtīgo Florānu dziļi satrieca. Viņu slāpēja asaras. Apskāvis viņš skūpstīja jaunāko brāli, it kā gribētu atdot brālim viņa vainas dēļ zaudēto mātes mīlestību. Florāns ievēroja zēna nožēlojami sašķiebtos, cauros zābakus, elkoņos izdilušās piedurknes, netīrās ro-ķoles un visu to postu, kādā dzīvoja pamestais bērns. Florāns nemitīgi atkārtoja solījumu, ka ņems brāli līdzi uz Parīzi, kur abi kopā dzīvos laimīgi. Nākamajā dienā, noskaidrojot apstākļus, Florāns ar šausmām atklāja, ka viņam nav pat tik daudz naudas, cik vajadzīgs, lai atgrieztos Parīzē. Viganā palikt viņš negribēja ne par kādu naudu. Florānam laimējās izdevīgi pārdot lenšu veikaliņu un samaksāt parādus, kas bija sakrājušies, par spīti tam, ka māte naudas jautājumos ievēroja priekšzīmīgu kārtību. Bet, kad Florānam nekas vairs nebija palicis pāri, mēbeju tirgotājs piedāvāja viņam piecsimt franku par nelaiķes mēbelēm un veļu. Darījums Florānu apmierināja. Ar asarām acīs jauneklis pateicās kaimiņam. Saģērbis brāli jaunās drēbēs, Florāns tovakar pat aizveda viņu uz Parīzi.

Par studiju turpināšanu Parīzes juristu skolā vairs nebija ko domāt. Pagaidām Florānam vajadzēja apvaldīt savas godkārās tieksmes. Viņš sameklēja dažas privātstundas un kopā ar Kenī apmetās Ruajē-Kolāra un Sen-žaka ielas stūra namā, kur lielajā istabā novietoja divas dzelzs gultas, skapi, galdu un četrus krēslus. Kopš tā laika Florāns uzskatīja mazo brāli par savu bērnu. Tēva pienākumi viņu aizrāva. Vakaros, pārnācis mājās, Florāns sākumā mēģināja pasniegt brālītim stundas, bet zēns viņā nemaz neklausījās. Puišelim bija grūta galva, viņš negribēja mācīties un raudot nožēloja tos laikus, kad māte bija ļāvusi brīvi skraidīt apkārt. Vīlies un izmisis, Florāns stundas pārtrauca, viņš brālīti mierināja, solīdamies uz nenoteiktu laiku mācības atlikt. Bet, attaisnojot savu rakstura vājumu, pats sev iestāstīja, ka dārgo brāļuku nav vedis līdzi, lai spīdzinātu. Audzināt mazo tā, lai tas nekad nepazītu bēdas, — lūk, tāds bija Florāna izturēšanās priekšnoteikums. Viņš mazo brāli dievināja, jūsmoja par zēna smiekliem, jutās bezgala laimīgs, redzot to savā tuvumā veselīgu un bezrūpīgu. Florāns bija tikpat kalsns kā agrāk un staigāja tajās pašās melnajās, novalkātajās drēbēs, bet viņa seja kļuva bālāka ar katru dienu — tik dziļi viņu satrieca privātskolnieku nežēlīgie joki. Turpretī Kenī bija īsts resnītis, mazliet pamuļķīgs, vājš lasīt un rakstīt pratējs, taču nekad nezaudēja lielisko omu, viesdams jautrību lielajā, drūmajā Ruajē-Ko-lāra ielas istabā.

Gāja gadi. Mantojis mātes pašaizliedzīgo raksturu, Florāns turēja brāli mājās gluži kā lielu, laisku meiteni. Viņš nepielaida zēnu pat pie sīkajiem mājas darbiem: pats gāja uz veikalu, pats tīrīja drēbes, sakopa istabas un gatavoja ēdienu. Florāns apgalvoja, ka šie darbi izkliedē viņa nelabās domas. Viņš parasti bija drūms un uzskatīja sevi par jaunu cilvēku. Vakaros, kad Florāns dubļiem apšļakstīts, zemu noduitu galvu, svešo bērnu naidīgās izturēšanās nomākts, atgriezās mājās, dūšīgais resnītis, kas istabā uz grīdas grasījās palaist vilciņu, mezdamies brālim ap kaklu, dziļi viņu aizkustināja. Kenī uzjautrināja Florāna neveiklās kustības, gatavojot omleti vai nopietnā izskatā liekot katlu uz plīts. Reizēm, izdzēšot gaismu un liekoties gulēt, Florānu pārņēma skumjas. Viņš sapņoja par studiju turpināšanu, gudroja, kā sadalīt laiku, lai varētu apmeklēt lekcijas. Un, kad tas izdevās, jutās laimīgs. Taču viegla saaukstēšanās, nedēļu noturējusi Florānu mājās, iecirta viņa budžetā pamatīgu robu, tas satrauca viņu tā, ka domas par studiju turpināšanu viņš atmeta galīgi. Viņa bērns auga. Kādā Estrapādes ielas pansionātā Florāns beidzot atrada pasniedzēja vietu ar tūkstoš astoņsimt franku atalgojumu. Tā viņam likās milzu bagātība. Taupīgi dzīvojot, viņš tagad varēs iekrāt naudu, lai iekārtotu Kenī. Par astoņpadsmit gadus veco jaunekli Florāns rūpējās kā par jaunu meiteni, kurai jāgādā pūrs.

Brāļa īsās slimības laikā arī Kenī bija šo to pārdomājis. Kādu rītu viņš pavēstīja, ka nolēmis strādāt, jo ir jau pietiekami pieaudzis, lai pelnītu iztiku pats. Tāds lēmums Florānu aizkustināja. Otrpus ielas, iepretī viņu mājai dzīvoja pulksteņmeistars, kas augām dienām, noliecies pār nelielu galdiņu, sēžot pie savas istabas loga, spilgtā gaismā darbojās ap sīkām, trauslām lietiņām, pacietīgi apskatot tās caur lupu. Tas saistīja Kenī uzmanību, un viņš apgalvoja, ka vēlas kļūt par pulksteņmeistaru. Taču, pāris nedēļu pastrādājis, Kenī kļuva nervozs un, raudot kā desmit gadus vecs bērns, atzinās, ka šī nodarbošanās viņam par sarežģītu — viņš nekad nespēs atšķirt visus tos sīkos, «muļķīgos ķiņķēziņus», no kuriem sastāv pulksteņi. Kenī nolēma labāk mācīties par atslēdznieku. Bet atslēdznieka darbs viņam likās pārāk nogurdinošs. Tā dažu gadu laikā Kenī izmēģināja roku vairāk nekā desmit amatos. Florāns pilnīgi piekrita brālim, ka nevajag izvēlēties tādu darbu, kas nav pa prātam. Taču Kenī aizkustinošā pašaizliedzība, lielā vēlme pašam pelnīt iztiku ļoti dārgi maksāja abu jauno cilvēku saimniecībai. Kopš Kenī bija sācis skraidīt no darbnīcas uz darbnīcu, nāca klāt aizvien jauni izdevumi, nauda bija nepieciešama gan drēbēm, gan ēšanai ārpus mājas, gan biedru cienastam. Ar Florāna tūkstoš astoņsimt franku algu vairs nepietika. Viņš bija spiests vakaros pasniegt stundas diviem privāt-skolniekiem. Jau astoņus gadus Florāns valkāja vienu un to pašu veco redingotu.

Brāli Parīzē ieguva draugu. Viena viņu mājas fasāde atradās Senžaka ielas pusē, kur cienījams cilvēks, uzvārdā Gavārs, bija atvēris lielu ēdienvoikalu; viņa sieva, pastāvīgi dzīvodama cepto putnu trekno izgarojumu pilnajā gaisā, sirga ar diloni. Ja Florāns, pārāk vēlu atgriezies mājās, nepaguva pagatavot gaļas ēdienu, tad nokāpa lejā un par divpadsmit sū nopirka gabalu tītara vai zoss cepeša. Tās brāļiem bija lepna mielasta dienas. Painteresējies par kalsno jaunekli un beidzot uzzinājis viņa dzīvesstāstu, Gavārs sadraudzējās ar tā mazo brāli. Drīz vien Kenī tikpat kā vairs neatstāja ēdienveikalu. Līdzko vecākais brālis aizgāja, jaunākais nokāpa lejā un, apsēdies veikala nomaļā stūrītī, ar sajūsmu vēroja četrus milzīgos iesmus, kas, klusi sīkdami, griezās augsto, spožo liesmu priekšā.

Platās misiņa plīts plāksnes spulgoja, putnu cepeši kūpēja, tauki pannā čurkstēja, iesmi, beiguši savā starpā sarunāties, ar laipniem vārdiem pievērsās Kenī, kurš ar garu pavārnīcu rokā bijīgi aplaistīja trekno zosu un lielo tītareņu zeltainos sānus. Viņš mēdza tur uzkavēties stundām ilgi; liesmu dejojošā gaismā pietvīcis un mazliet apžilbis, Kenī nenoteikti uzsmaidīja treknajiem putniem, kas cepās; viņš atjūdzās tikai tajā brīdī, kad putnus noņēma no iesmiem. Cepeši sakrita bļodās; kūpošos iesmus izvilka no putnu vēderiem; vēderi tukšojās, no kakla un pakaļgala tecēja sula, piepildīdama veikalu ar spēcīgu cepeša smaržu. 7'ad zēns, kas, stāvot pie uguns, sekoja procedūrai, sita plaukstās un, sarunādamies ar putniem, teica, ka tie ir ļoti garšīgi un tūlīt tiks notiesāti, bet kaķim atliks tikai kauliņi. Un viņš lēkāja aiz prieka, kad Gavārs iedeva viņam pannas mērcē pusstundu taukšķētu maizes šķēlīti.

Acīmredzot jau toreiz Kenī bija iepatikusies virtuve. Vēlāk, izmēģinājies dažādos amatos, viņš nenovēršami atgriezās pie iesmos ceptajiem putniem un mērcēm, tik gardām, ka mēli var norīt. Sākumā Kenī baidījās ar savu izvēli nokaitināt brāli, kurš, nebūdams liels izēdājs, par dažādiem gardumiem runāja nicīgi — kā nelietpratējs.

Pēc tam, redzot, ka Florāns uzmanīgi ieklausās viņa paskaidrojumos par dažādu sarežģītu ēdienu gatavošanu, Kenī atklāja savu aicinājumu un iestājās darbā lielā restorānā. Kopš tā laika brāļu dzīve ritēja drošās sliedēs. Abi joprojām dzīvoja Ruajē-Kolāra ielā, kur tikās ik vakaru: viens — plīts karstumā pietvīkušiem vaigiem, otrs — sadrūmušu, trūcīgās dzīves nomāktu skolotāja seju. Kā vienmēr ģērbies vecajās, melnajās drēbēs, Florāns, aizmirsis personiskās intereses, ilgi sēdēja, labojot skolnieku burtnīcas, bet Kenī, aplicis atkal priekšautu, lai justos ērtāk, uzvilcis mugurā balto uzsvārci un galvā uzmaucis balto pavāra cepuri, grozījās plīts priekšā, prieka pēc gatavodams dažādus gardumus. Brāļi brīžam saskatījās un, redzot, ka viens ir ģērbies baltā, otrs — melnā, pasmaidīja. No šīm skumjām un prieka lielā istaba šķita pa pusei drūma, pa pusei līksma. Nekad vēl divas tik pretēja rakstura būtnes nebija dzīvojušas tādā saticībā. Vecākais brālis, kas bija mantojis tēva kvēlās jūtas, aizvien vairāk izdila, turpretī jaunākais, īsta normandieša cienīgs pēctecis, kļuva aizvien druknāks; abi mīlēja viens otru, saskatīdami viens otrā savu kopīgo māti, sievieti, kas bija maiguma iemiesojums.

Parīzē brāļiem bija radinieks, mātesbrālis Gradels, turīgs miesnieks, kura gaļas un desu veikals atradās Piruetes ielā, Centrāltirgus kvartālā. Gradels bija šausmīgi skops, rupjš cilvēks, kas pirmajā reizē, kad brāļi ieradās viņu apciemot, uzskatīja tos par īstiem badmirām. Viņi pie tēvoča iegriezās reti. Vārdadienā Kenī mēdza apsveikt šo savādnieku ar ziedu pušķi, par ko vienmēr saņēma pretī desmit sū. Slimīgi pašlepno Florānu aizvainoja sīkstuļa aizdomu pilnais skatiens, kas nemierīgi pētīja viņa noplukušo redingotu, it kā ošņājot, vai brāļi negrasās izvilināt'ielūgumu pusdienās vai simt sū monētu. Reiz Florāns naivi iedomājās samainīt pie tēvoča simt franku kredītzīmi. Pēc tam Cradelu vairs tā nesatrauca abu «zeņķu», kā viņš tos mēdza saukāt, ierašanās. Tomēr ciešāka draudzība starp viņiem nenodibinājās.

Florānam šie gadi šķita ilgs, saldsērīgs sapnis. Viņš tajos bija izbaudījis visus rūgtos pašaizliedzības priekus. Mājās ap viņu valdīja tikai maigums. Ārpus mājas, starp skolniekiem, kuri skolotāju pazemoja, vai ielas drūzmā, kur pūlis viņu grūstīja, Florāns juta, ka viņā briest ļaunums. Apspiestā godkāre pārvērtās niknumā. Bija nepieciešams ilgāks laiks, lai padotos liktenim un nekurnot panestu neglīta, viduvēji apdāvināta, trūcīga cilvēka ciešanas. Cenzdamies nomākt sevī jaunos kārdinājumus, Florāns metās otrā galējībā — ideāla labestība, viņš patvērās sapņos par absolūtu taisnīgumu un patiesību. Tieši tad Florāns kļuva par republikāni; viņš cerēja rast patvērumu republikā, gluži kā dzīvē vīlušās meitenes atrod to klosterī. Taču, nevienā republikā nerazdams pietiekami daudz aukstasinības un miera, kas spētu klusināt viņa ciešanas, Florāns radīja pats savu republiku. Grāmatas viņš vairs necienīja; visi šie aprakstītie papīri, starp kuriem viņš dzīvoja, viņam atgādināja sasmakušo skolas klasi, sakošjāta papīra lodītes, ar kādām mētājās skolēni, un mokoši garās, neauglīgi zemē nomestās stundas. Turklāt grāmatas stāstīja tikai par sacelšanos, tās modināja pašlepnumu, bet Florāns nepārvarami alka vienīgi pēc aizmiršanās un miera. Ieaijāt sevi miegā, aizmigt un sapņot, ka esi laimīgs un pasaule iet pretī šai laimei, uzcelt republikānisku pilsētu, kurā gribētos dzīvot, — lūk, tādas domas Florānu izklaidēja un nemitīgi nodarbināja brīvajā laikā. Florāns vairs neko nelasīja un grāmatas ņēma rokā tikai tad, ja tās bija nepieciešamas skolotāja darbam. Viņš labprāt pastaigājās pa Senžaka ielu, aiziedams līdz ārpilsētas bulvāriem, bet dažreiz, apmetot lielu līkumu, atgriezās caur Itālijas robežbarjeras vārtiem; un visu pastaigas laiku, nenovēršot acis no Muftāra kvartāla, kas pletās pie viņa kājām, viņš gudroja augsti morālus pasākumus, humānus likumprojektus, kuri šo daudz cietušo pilsētu varētu pārvērst svētlaimes templī. Kad februāra dienās Parīzi pārplūdināja asinis, Florāns satriekts skrēja no kluba uz klubu, pieprasot asiņu izpirkšanu ar «brālīgu vispasaules republikāņu skūpstu». Viņš kļuva par vienu no fanātiskajiem oratoriem, kas revolūciju sludināja kā jaunu ticību, kā lēnprātības un atpestīšanas reliģiju. Lai no šīs vispārējās mīlestības izrautos, bija vajadzīgas decembra dienas. Florāns tika atbruņots. Viņš bija ļāvis sevi saņemt ciet kā auns, bet ar viņu apgājās kā ar vilku. No brālības sludināšanas Florāns pamodās Bisetras kazemātā, mirstot badā uz saltās akmens grīdas.

Redzēdams, ka Florāns nepārnāk mājās, Kenī, kam tad jau bija divdesmit divi gadi, pārņēma nāves bailes. Nākamajā dienā viņš devās uz Moņmarlra kapsētu meklēt brāli starp bulvārī nošauto līķiem, kuri, pārsegti salmiem, gulēja rindās; līķu neapklātās sejas izskatījās baismīgas.

Kenī pamira sirds, asaras aizmigloja acis. Viņš bija spiests vēl otrreiz ielūkoties miroņu sejās, Pēc nedējas policijas prefektūra pavēstīja, ka Florāns apcietināts. Tikties viņiem liedza. Kenī uzstājīgi pieprasīja tikšanos, bet viņam piedraudēja ar arestu. Tad Kenī steidzās pie tēvoča Gradela, ko uzskatīja par ietekmīgu personu; viņš cerēja tēvoci pierunāt, lai tas palīdz Florānu glābt. Taču Gradels saniknots apgalvoja, ka lielais stulbenis Florāns sodu ir pelnījis, nevajadzējis pīties ar nelieša republikāņiem; tēvocis vēl piebilda, ka Florāns droši vien labu galu neņemšot — tas viņam jau ģīmī bijis rakstīts. Kenī izraudāja sausas acis. Skaļi elsodams, viņš projām vēl negāja. Gradels, mazliet samulsis, noprata, ka zēna labā vajadzētu ko darīt, un piedāvāja viņam savu pajumti. Gradelam bija labi zināms, ka šis puisis ir lielisks pavārs, bet palīgs viņam bija nepieciešams. Vienatnē atgriezties lielajā, tukšajā Ruajē-Kolāra ielas istabā Kenī bijās un tāpēc priekšlikumu pieņēma. Jau tovakar palicis pie tēvoča, viņš pārnakšņoja šaurā, tumšā pažobelē, kur guļot tikai ar mokām varēja iztaisnot kājas. Taču te viņam bija jāraud mazāk, nekā redzot brāļa tukšo gultu.

Beidzot Kenī izdevās tikties ar Florānu. Bet, atgriezies no Bisetras, viņš bija spiests likties gultā; trīs nedēļas drudzis viņu noturēja apātiskā miegainībā. Tā bija Kenī pirmā un vienīgā slimošanas reize. Savu māsasdēlu republikāni Gradels sūtīja pie visiem velniem. Kādu rītu, uzzinājis, ka Florāns aizvests uz Kajennu, tēvocis, sapurinādams aiz pleca, pamodināja Kenī un rupji pavēstīja jaunumu, bet vēsts izraisīja tādu krīzi, ka jauneklis nākamajā dienā bija uz kājām. Kenī bēdas izgaisa: šķita, ka tuklās miesas uzsūkušas viņa pēdējās asaras. Pēc mēneša viņš jau smējās, gan dusmodamies, gan skumdams par saviem smiekliem; pēc tam jautrais raksturs ņēma virsroku, un Kenī smējās, pats to neapzinādamies.

Viņš iemācījās gatavot desas, Tas viņam sagādāja lielāku baudu nekā pavāra darbs virtuvē. Tēvocis Gradels tomēr ieteica virtuvi un kastroļus pilnīgi nepamest, jo desinieks, kas reizē spēj būt teicams pavārs, ir retums un tā esot liela laime, ka vispirms Kenī strādājis restorānā un tikai pēc tam pārnācis pie viņa. Māsasdēla spējas Gradels izmantoja lietderīgi: viņš lika tam gatavot pilsoņu pasūtītos ēdienus, it īpaši iesmos ceptus putnus un cūkgaļas kotletes ar marinētiem gurķīšiem. Tā kā jauneklis patiesi bija noderīgs, tēvocis viņu savā veidā iemīlēja un, būdams labā omā, mēdza iekniebt tam rokā. Ruajē-Kolāra ielas dzīvokļa trūcīgo iekārtu Gradels pārdeva, bet saņemto naudu, mazliet vairāk nekā četrdesmit franku, noglabāja, lai «delveris Kenī», kā viņš mēdza sacīt, «naudu neizkaisītu vējā». Vēlāk Gradels tomēr māsasdēlam izsniedza pa sešiem frankiem mēnesī sīkām vajadzībām.

Kaut. gan jauneklim kabatasnaudas trūka un dažkārt nācās paciest rupjības, viņš jutās pilnīgi apmierināts. Kenī bija paradis, ka viņu dzīvē kāds vada. Audzinot brāli kā laisku meiteni, Florāns bija viņu izlutinājis. Jāpiebilst, ka tēvoča mājās Kenī atrada draudzeni. Pēc sievas nāves Gradels bija spiests pieņemt pārdevēju. Viņš izraudzījās veselīgu, pievilcīgu jaunavu, labi zinādams, ka tādas pārdevējas pircējiem patīk un dara godu letei; Gradels pazina kādu Kivjē ielā, Botāniskā dārza tuvumā dzīvojošu dāmu, kuras nelaiķa vīrs bija pasta priekšnieks Plasānā, vienā no dienvidu suprefektūrām. Iztikdama ar nelielu mūža renti, šī dāma dzīvoja visai pieticīgi, bet no dzimtās pilsētas bija atvedusi līdzi skaistu, apaļīgu meiteni, kuru mīlēja kā pašas bērnu. Liza veco dāmu aprūpēja, vienmēr izskatīdamās miermīlīga, nosvērta un pat pārlieku nopietna, taču smaidot kļuva īsta skaistule. Apburoša bija viņas smalkā maniere tikai retumis kādam veltīt smaidu. Tādos brīžos Lizas skatiens kļuva glāstošs, bet parastā nopietnība viņas apbrīnojamo valdzināšanas māku padarīja nesamaksājami vērtīgu. Nereti vecā dāma apgalvoja, ka Lizas smaida dēļ ir gatava skriet vai ellē. Kad astmas lēkme kundzi noveda kapā, adoptētā meitene mantoja viņas ietaupījumus — ap desmit tūkstošus franku. Liza nedēļu nodzīvoja Kivjē ielas dzīvoklī viena; tieši tur viņu uzmeklēja Gradels. Viņš meiteni pazina, jo bieži bija redzējis kopā ar veco kundzi savā Piruetes ielas veikalā. Bet, ieraugot Lizu bērēs, Gradelam likās, ka meitene kļuvusi ļoti skaista un ir labi noaugusi, un tieši tāpēc viņš devās tai līdzi uz kapsētu. Kamēr zārku laida kapā, Gradels sprieda, ka šī jaunava varētu būt lieliska rota viņa desu veikalam. Visu labi apdomājis un apsvēris, viņš nolēma Lizai piedāvāt trīsdesmit franku mēnesī, kā arī dzīvokli un uzturu. Kad desinieks izteica priekšlikumu, Liza lūdza dienu pārdomām. Kādu rītu viņa ar nelielu aizsainīti rokā un zem korsāžas noglabātiem desmit tūkstošiem franku ieradās pie Gradela. Pēc mēneša Lizu jau dievināja visa māja, sākot ar pašu Gradelu un Kenī un beidzot ar pēdējo pavārzēnu. Kenī it īpaši bija gatavs Lizas dēļ mesties ugunī vai ūdenī. Kad Liza viņam uzsmaidīja, viņš kā sastindzis apstājās un, priecīgi smiedamies, meiteni uzlūkoja.

Lizas, Plasānas Makāru vecākās meitas, tēvs vēl bija dzīvs. Liza stāstīja, ka viņš atrodas ārzemēs, bet nekad viņam .nerakstīja. Dažreiz meitene neviļus izmeta, ka viņas māte bijusi čakla, pacietīga darba darītāja un arī viņa šai ziņā esot līdzība mātei. Liza patiesi darbā izrādīja lielu pacietību, taču neaizmirsa piebilst, ka māte, šī krietnā sieviete, nemitīgi strādājot ģimenes labā, bija nomocījusi sevi līdz nāvei. Runājot par vīra un sievas pienākumiem, Liza sprieda tik prātīgi un godīgi, ka Kenī par šiem spriedumiem jūsmoja. Viņš pilnīgi tiem piekrita. Liza domāja, ka ikvienam cilvēkam pienākas strādāt, lai nopelnītu sev iztiku; katram pašam jārūpējas par savu laimi, bet sliņķus atbalstīt ir grēks; un, ja pasaulē ir nelaimīgie, tad jo sliktāk klājas sliņķiem; šajos vārdos bija izteikts skaidrs žūpības un vecā, leģendārā slaista Makāra nosodījums. Tomēr, pati to nejaušot, Liza bija īsts Makāru iemiesojums; taču tas bija pieklājīgs un prātīgs, savās tieksmēs pēc labklājības loģiski domājošs Makārs, kas saprata, ka ikvienam, kurš vēlas saldi dusēt siltumā, pašam šī svētlaimības gulta jāsagādā. Un tieši šai mīkstajai gultai Liza veltīja visu savu laiku un domas. Jau sešu gadu vecumā viņa bija ar mieru augu dienu rātni sēdēt mazajā bērna krēsliņā, ja viņai kā atlīdzību solīja iedot vakarā saldu rausīti.

Lizas mierīgā, kārtīgā dzīve, ko apstaroja viņas pievilcīgais smaids, turpinājās pie desinieka Gradela. Lāga vīra piedāvājumu viņa pieņēma ar zināmu aprēķinu: saskatīdama Gradelā savu atbalstītāju, Liza acīmredzot laimīgi uzminēja, ka Piruetes ielas tumšajā veikaliņā viņu gaida nodrošināta nākotne, par kādu viņa sapņoja, un dzīve, kurā netrūkst veselīgu baudu un viegla darba, kas ik stundu var nest peļņu. Pārdevējas pienākumus Liza veica tikpat rāmi Un rūpīgi, kā bija kopusi pasta priekšnieka atraitni. Drīz vien Lizas žilbinoši baltie priekšauti kļuva par . parunu kvartālā. Tēvocis Gradels ar meiteni bija ļoti apmierināts un reizēm, pārsienot desas, māsasdēlam sacīja:

— Ja man vēl nebūtu sešdesmit gadu, es, nudien, izdarītu muļķību un Lizu apprecētu ... Tirdzniecībā, manu Zērķ tāda sieviete ir zelta vērta.

Līdz ar to Lizas vērtība Kenī acīs cēlās vēl augstāk. Un tomēr, kad kaimiņš, jaunekli ķircinot, apgalvoja, ka ir iemīlējies Lizā, Kenī tikai gardi pasmējās. Tāds apgalvojums nekādas greizsirdības mokas viņā neizraisīja. Viņa attiecības ar Lizu bija tīri draudzīgas. Vakaros abi reizē uzkāpa augšā, lai liktos gulēt. Liza dzīvoja blakus tumšajai pažobelei, kurā mitinājās Kenī, un, izrotājot savu mazo istabiņu ar balta muslīna aizkariem, bija pārvērtusi to gaišā, mājīgā stūrītī. Slēdzot vaļā durvis, Liza un Kenī ar svecēm rokā brīdi apstājās kāpņu laukumiņā, lai parunātos, tad, durvis aizverot, viens otram draudzīgi novēlēja:

Arlabunakti, Lizas jaunkundzi

— Arlabunakti, Kenī kungs!

Liekoties gultā, Kenī ieklausījās, kā Liza rosās savā istabiņā. Sienas bija tik plānas, ka viņš varēja izsekot katrai kaimiņienes kustībai. «Tā, nu viņa aizvelk loga aizkarus,» jauneklis domāja. «Bet ko viņa tik ilgi dara, apstājusies pie kumodes? Tagad viņa apsēžas un novelk kurpes. Rau, viņa nodzēsa sveci, arlabunakti! Mums abiem laiks gulēt!» Un, dzirdot, kā nočīkst Lizas gulta, Kenī smīnēdams čukstēja: «Velns lai parauj! Lizas jaunkundze nemaz nav tik viegla!» Šī doma viņu uzjautrināja. Domājot par šķiņķiem un svaigi sālīto speķi, kas rītdien jāsagatavo, Kenī beidzot aizmiga.

Tā tas turpinājās veselu gadu, un Liza ne reizi nenosarka, Kenī ne reizi nesamulsa. Rītos, kad darbs ritēja pilnā sparā, meitene ienāca virtuvē, un abu rokas saskārās kapātās gaļas traukos. Dažreiz Liza viņam palīdzēja, tuklajos pirkstiņos saturēdama zarnas, kamēr Kenī tajās pildīja gaļu un speķi. Šad tad abi ar mēles galiņu pagaršoja svaigo cīsiņu gaļu, lai uzzinātu, vai tā ir pietiekami sāļa un piparota. Zinādama dienvidnieku receptes, Liza deva derīgus padomus, un Kenī tos veiksmīgi izmantoja. Nereti Kenī juta, ka Liza ir nostājusies aizmugurē un, skatīdamās katlos viņam pār plecu, pietuvojas tā, ka tvirtās krūtis pieskaras viņa mugurai. Liza pasniedza viņam karoti vai bļodu. Plīts spēcīgā uguns abiem sadzina asinis vaigos. Tādos brīžos Kenī ne par kādu naudu nebeigtu grozīt panna uzblīdušos, treknos gaļas gabalus, bet Lizā tikmēr neparastā nopietnībā noteica apcēpumā pakāpi. Pēcpusdienās, kad veikals bija tukšs, abi stundām ilgi mierīgi tērzēja. Liza joprojām sēdēja aiz letes, muguru atbalstījusi pret krēsla atzveltni, un bez steigas, nesatricināmi precīzi un ritmiski cilāja adāmadatas. Kenī parasti sēdēja uz gaļas cērtamā galda un, šūpodams kājas, sita papēžus pret šo ozolkoka bluķi. Abi lieliski sapratās; viņi runāja par daudz ko, visvairāk par virtuvi, par tēvoci Gradelu un par notikumiem kvartālā. Liza draugam stāstija pasakas gluži kā bērnam; viņa zināja ļoti skaistas pasakas, brīnumainas leģendas, kurās bija runa par jēriņiem un eņģelīšiem, turklāt stāstot viņas balss skanēja maigi kā flauta, bet seja saglabāja nopietnību. Ja veikalā ieradās kāda pircēja, Liza, nelikdamās 'traucēties, palūdza Kenī iedot pircējai burciņu kausēto cūku tauku vai bundžu konservēto gliemežu. Pulksten vienpadsmitos, tāpat kā ik vakaru, abi atkal lēnām kāpa uz savām guļamistabām. Un, aizverot durvis, mierīgi viens otram novēlēja:

— Arlabunakti, Lizas jaunkundzi

— Arlabunakti, Kenī kungs!

Kādu rītu, gatavojot galertu, tēvoci Gradelu pēkšņi ķēra trieka. Viņš saļima ar seju pret gaļas cērtamo bluķi. Liza, nezaudējot aukstasinību, sacīja, ka mirušo nedrīkst atstāt virtuves vidū, un lika to aiznest uz nelielo guļamistabu, kur tēvocis parasti gulēja. Pēc tam viņa meistara palīgiem piekodināja par notikušo neizpaust neko lieku, lai neaizbaidītu pircējus; tiem vajadzēja iestāstīt, ka Gra-dels ir miris savā gultā, citādi pircējos pamostos riebums pret šā veikala desām un neviens vairs tās nepirktu. Pagalam apstulbis, Kenī palīdzēja mirušo aiznest, brīnīdamies, ka acīs neriešas asaras. Vēlāk viņš tomēr izraudājās kopā ar Lizu. Kenī un viņa brālis Florāns bija tēvoča vienīgie mantinieki. Blakusielās tenku vāceles mēļoja, ka vecajam Gradelam piederējusi milzu bagātība. Bet īstenībā neatradās neviena ekija. Liza bija nobažījusies. Kenī ievēroja, ka viņa augām dienām raugās apkārt, it kā būtu ko nozaudējusi. Beidzot Liza nolēma veikt nepieciešamo lielo tīrišanu; kvartālā izplatījās nelāga tenkas un dažādas baumas par vecā Gradela nāvi, tāpēc vajadzēja pierādīt, ka veikalā valda priekšzīmīga tīrība. Kādu pēcpusdienu, uz pāris stundām nogājusi pagrabā, kur pati mazgāja gaļas sālīšanas toverus, Liza atgriezās, nesdama kaut ko priekšautā. Kenī tobrīd grieza cūku aknas. Vienaldzīgā balsī runājot, Liza gaidīja, kad Kenī beigs darbu. Taču acīs viņai bija neparasts mirdzums; veltījusi Kenī savu burvīgo smaidu, viņa teica, ka vēlas kaut ko pastāstīt. Liza ar mokām sāka kāpt augšup pa kāpnēm, viņu apgrūtināja smagā nasta, no kuras priekšauts vai plīsa. Sasniegusi ceturto stāvu, Liza aizelsusies bridi atbalstījās pret margām. Kenī aizmugurē izbrīnījies sekoja līdz viņas istabai. Tā bija pirmā reize, kad Liza lūdza viņu ienākt. Aizvērusi durvis un atlaidusi priekšauta stūrus, kurus notirpušie pirksti vairs nespēja saturēt., viņa ļāva gultā lēnām sabirt sudraba un zelta monētām. Kādā sālīšanas toverī Liza bija atradusi tēvoča Gradela bagātību. Jaunās meitenes mīkstajā, smalkajā gultā naudas kaudze iespieda dziļu bedrīti.

Lizas un Kenī prieks bija apvaldīts. Viņi apsēdās gultas malā, abās pusēs naudas kaudzei: Liza — galvgalī, Kenī — kājgalī; lai nauda nešķindētu, viņi to skaitīja uz segas. Tur bija četrdesmit tūkstoši franku zeltā, trīs tūkstoši sudrabā un, skārda kārbā ielikti, četrdesmit divi tūkstoši banknotēs. Pagāja divas stundas, iekams viss bija saskaitīts. Kenī viegli trīcēja rokas. Rosīgāk darbojās Liza. Viņa salika uz spilvena zelta monētu stabiņus, sudraba naudu atstājot segas iedobē. Saskaitījuši astoņdesmit piecus tūkstošus franku — šī summa abiem likās milzīga —, viņi uzsāka mierīgu sarunu. Runa, bez šaubām, bija par viņu nākotni, par kāzām, kaut gan par mīlestību neviens no viņiem nekad nebija bildis ne vārda. Nauda šķita atraisījusi abiem mēli. Iesēdušies dzijāk gultā zem baltā muslīna aizkara, viņi mazliet izstiepa kājas un atbalstīja muguru pret sienu; bet, tā kā sarunājoties abu rokas rakņājās naudas kaudzē, tās, saskārušās starp simt sū monētām, palika viena otrā. Viņus pārsteidza krēsla. Tikai tad, paraudzījusies uz blakus sēdošo jaunekli, Liza spēji pietvīka. Gulta bija savandīta, palagi izmētāti, spilvenā, kas atradās starp abiem, zelts bija iespiedis bedrītes, it kā tur būtu valstījušās kaislē apskurbušas galvas.

Nokaunējušies un apjukuši kā divi mīlētāji, kas nupat grēkojuši, viņi piecēlās kājās. Sajauktā gulta ar visu šo bagātību viņus apsūdzēja, liecinot, ka abi aiz slēgtām durvīm baudījuši aizliegtus priekus. Tas nozīmēja krišanu. Liza, vainīgā izskatā kārtodama tērpu, devās meklēt savus desmit, tūkstošus franku, jo Kenī gribēja, lai viņa tos pievieno tēvoča astoņdesmit pieciem tūkstošiem; jaucot kopā abas naudas kaudzes, Kenī smiedamies sacīja, ka arī naudu vajag saderināt, pēc tam viņi norunāja, ka Liza šo bagātību glabās savā kumodē. Kad nauda bija noslēpta un gulta sakārtota, abi mierīgi nokāpa lejā. Tagad viņi bija vīrs un sieva.

Kāzas notika pēc mēneša. Kvartāla iedzīvotāji šīs laulības uzskatīja par gluži dabiskam un jauno pāri par loti saderīgu. Paklīda baumas par atrasto bagātību, un nebeidzami tika cildināts Lizas godaprāts; galu galā Liza taču varējusi, nevienam neko nesakot, naudu paturēt sev; bet, ja viņa par atradumu nav klusējusi, kaut gan tam nebijis aculiecinieku, tātad viņas sirdsapziņa ir tīra, Liza patiesi esot pelnījusi, ka Kenī viņu apprec. Viņš taču ir īsts laimes luteklis; nebūdams nekāds skaistulis, Kenī atradis skaistu sievu, kas viņam izrakuši milzu bagātību! Apbrīnojot meitenes godīgo rīcibu, daudzi aizgāja pat tiktāl, ka cits citam ausī čukstēja: «Liza, nudien, nerīkojās gudri!» Bet, ja kāds viņai izteica šo domu, viņa tikai pasmaidīja. Ar vīru Liza dzīvoja kā senāk — sirsnīgā draudzībā, mierā un laimē. Viņa palīdzēja vīram darbā, abu rokas saskārās kapātās gajas traukos, un viņa noliecās pār vīra plecu, lai mirkli ielūkotos katlos. Un tā joprojām bija tikai virtuves karstā uguns, kas abiem sadzina asinis vaigos.

Taču, būdama prātīga, Liza drīz vien saprata, ka deviņdesmit piecus tūkstošus franku glabāt kumodes atvilktnē ir muļķīgi. Kenī tos labprāt būtu atlicis atpakaļ gajas sālīšanas toverī līdz tam laikam, kad pats būs sapelnījis līdzīgu summu; pēc tam viņi varētu pārcelties uz Sirēnu, šo jauko priekšpilsētas nostūri, kas abiem ļoti patika. Bet Lizas godkārās ieceres bija citādas. Piruetes iela neatbilda viņas jēdzienam par tīrību, vajadzību pēc svaiga gaisa, gaismas un veselības. Veikals, kurā tēvocis Gradels pa vienam sū bija krājis savu kapitālu, Lizai šķita kā drūma bedre — tā bija kāda no tām aizdomīgajām veco kvartālu gaļas tirgotavām, kur nodeldētās akmens plākšņu grīdas piesūkušās ar asu gaļas smārdu, kas neizgaist pat pēc pamatīgas berzšanas; jaunā sieviete sapņoja par gaišu, moderni iekārtotu veikalu, kas būtu bagātīgi izgreznots gluži kā salons, un aiz tā spoguļstikliem pavērtos skats uz plato ielu. Turklāt tā nebija vienīgi sīka vēlme tēlot aiz letes smalku dāmu. Liza skaidri zināja, ka jaunlaiku tirdzniecībai greznība nepieciešama. Kenī sākumā nobijās, kad sieva ieteica pārcelties uz citu dzīvesvietu, daļu naudas izlietojot jaunā veikala izdaiļošanai. Bet Liza, viegli paraustījusi plecus, tikai smaidīja.

Reiz novakarē, krēslai metoties, kad gaisma veikalā vēl nebija aizdegta, abi laulātie draugi noklausījās divu pie veikala durvīm apstājušos kvartāla iedzīvotāju sarunu.

— Vai zināt, dārgā, — tērzētājas viena otrai teica, — es gan šeit vairs neiepērkos, es neņemtu šajā veikalā pat nieka desas gabaliņu.. . Viņu virtuvē atradies mironis!

To dzirdot, Kenī sariesas asaras acīs. Baumas par vir-luvē atrasto mironi izplatījās aizvien vairāk. Viss beidzās ar to, ka pircēju priekšā Kenī sarka, redzot, ka tie aposta preci, piebāžot degunu tuvu klāt. Tad viņš pats atgādināja sievai pārcelšanās nodomu. Neko vīram iepriekš nesakot, Liza jau bija parūpējusies par jaunām veikala (elpām; tās viņa bija sameklējusi Rambito ielā netālu no vecā veikala, brīnišķīgā vietā. Atrazdamies iepretī Centrāltirgum, veikals varēja trīskāršot pircēju skaitu un kļūt plaši pazīstams visā Parīzē. Ļāvies pierunāties, Kenī bija ar mieru izšķiest neprātīgas summas: vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus franku viņš izdeva par marmoru, spoguļstikliem un zeltījumu. Liza stundām ilgi noņēmās ar strādniekiem, izteikdama savus spriedumus par katru nieku. Kad viņa beidzot nostājās aiz jaunās letes, ziņkārīgie pircēji rindām vien nāca pie viņiem iepirkties, lai varētu aplūkot veikala telpas. Sienas bija apdarinātas ar ballu marmoru, griestu panelī bija iestrādāts milzīgs četrstūrains spogulis, tā centrā karājās četržuburu lustra; visu starpsienu aiz letes, kā arī sienas starp marmora plāksnēm veikala kreisajā pusē un dziļumā klāja spoguļi, dzidri kā ezeri, kā atvērtas durvis uz bezgalīgam zālēm, kas pilnas ar izlikto gaļu. Par sevišķi skaistu visi atzina labajā pusē novietoto, grezni apdarināto leti, uz kuras kā simetriski medaljoni iezīmējās sārta marmora rombi. Grīda bija klāta baltiem un sārtiem grieķu stila akmens plākšņu kvadrātiem ar tumšsarkanu apmali. Kvartāls lepojās ar jauno gaļas un desu veikalu, neviens vairs nepieminēja Piruetes ielas virtuvi, kur bija atrasts mironis. Visu mēnesi kaimiņienes garāmejot apstājās, lai palūkotos uz Lizu aiz logā izkārtajām cīsiņu un sardeļu virtenēm. Viņas jūsmoja par Lizas baltsārto ādu, tāpat arī par veikala marmora apdari; Liza šķita esam veikala dvēsele, dzīvā gaisma, īsts elks, stiprs un veselīgs, un neviens viņu vairs citādi nesauca kā par skaisto Lizu.

Pa labi no veikala telpām atradās ļoti tīra ēdamistaba, kurā stāvēja bufete, galds un gaiši ozolkoka krēsli ar pītiem sēdekļiem. Parketu klāja mašas, pie sienām bija gaišdzeltenas tapetes, uz galda ozolkoku imitējoša vaskadrāna. Viss minētais telpu padarīja mazliet saltu, to atdzīvināja vienīgi virs galda uzkārtā misiņa lampa ar lielu caurspīdīga porcelāna abažīiru. No ēdamistabas durvis veda uz plašu, četrstūrainu virtuvi. Virtuves galā neliels bruģēts pagalmiņš, kas tika izmantots kā noliktava, bija piekrauts ar bļodām, mucām un dažādiem nolietotiem virtuves priekšmetiem; pa kreisi no ūdenstvertnes, visgarām notekai, kurā izgāza taukainās samazgas, vīta no vitrīnas izņemtās, pārziedējušās puķes.

Veikals zēla. Sākumā nobijies no lielajiem izdevumiem, Kenī tagad gandrīz vai cienīja savu sievu, kas, viņaprāt, bija «liela gudriniece». Piecu gadu laikā abi jau bija noguldījuši ap astoņdesmit tūkstošiem'- franku uz izdevīgiem procentiem. Liza nereti uzsvēra, ka viņi nebūt nav godkāri un nedzenas pēc liela kapitāla, pretējā gadījumā viņa būtu jau sen piespiedusi vīru pelnīt vairumtirdzniecībā ar cūkgaļu «simtus un tūkstošus». Viņi taču esot jauni, viņiem vēl visa dzīve priekšā, turklāt slikti veikts darbs neesot pa prātam, viņi gribot strādāt ar prieku, lieki nepārpūlējot sevi, kā to dara katrs godīgs pilsonis, nevēlēdamies saīsināt savu mūžu.

— Man, vai zināt, Parīzē ir brālēns, — Liza vaļsirdības brīžos stāstīja. — Mēs netiekamies, jo mūsu ģimenes saķildojušās. Brālēns pieņēmis svešu uzvārdu — Sakārs, lai cilvēki aizmirstu dažas viņa nelietības ... Lūk, kā; taču esmu dzirdējusi, ka viņš pelnot miljonus. Bet vai tad tā ir dzīve? Mūžīgi atrasties ceļā, izbraukumos, vienmēr noņemties ar velnišķām spekulācijām — tā jau ir pašiznīcināšanās! Tad taču nevar ne mierīgi ieturēt vakariņas, vai nav tiesa? Mēs vismaz zinām, ko ēdam, mūs tāda noņemšanās neapgrūtina. Naudu mēs cienām tikai tāpēc, ka tā nepieciešama dzīvei. Protams, katrs cenšas tikt pie turības. Bet pelnīt tikai peļņas dēļ un pārpūlēt sevi tā, ka pēc tam vairs nejūt nekāda prieka, nē, tad taču labāk sēdēt klēpī saliktām rokām, jā, nudien . .. Starp citu, man ļoti gribētos redzēt tos brālēna miljonus. Es gan tiem lāgā neticu; reiz redzēju viņu braucam karietē; viņa ģīmis bija kā vasks, izskats neparasti noslēgts. Cilvēkam, kurš tik daudz pelna, nemēdz būt tāda sejas krāsa. Bet tā galu galā ir viņa paša darīšana... Mēs gan tomēr labāk pelnām tikai simt sū, bet tos tad arī lietderīgi izmantojam.

Ģimenes labklājība patiesi auga. Jau pirmajā gadā pēc kāzām viņiem piedzima meitiņa. Prieks bija skatīties uz šiem trim cilvēkiem. Viņu veikals plauka, viņi dzīvoja laimīgi bez liekas piepūles, kā to vēlējās Liza. Viņa rūpīgi novērsa katru iespējamo nepatikšanu cēloni, lai dienas šajā gaļas un tauku smaržas piesātinātajā laiskas labklājības gaisotnē ritētu mierīgi. Tas bija pārdomāts laimes stūrītis, komfortabla silīte, pie kuras mielojās māte, tēvs un meita. Tikai reizēm, atceroties nabaga Florānu, Kenī pārņēma skumjas. Līdz tūkstoš astoņsimt piecdesmit sestajam gadam viņš no brāļa šad tad saņēma vēstules. Vēlāk tās vairs nepienāca; kādā laikrakstā Kenī bija lasījis, ka trīs izsūtītie mēģinājuši bēgt no Velna salas, taču noslīkuši, nesasniedzot krastu. Policijas prefektūrā Kenī neko noteiktu neizdibināja; brāļa droši vien vairs nebija starp dzīvajiem. Zināmas cerības Kenī tomēr nezaudēja, bet mēneši ritēja. Vēl aizvien cerēdams atgriezties Francijā, Florāns klaiņoja holandiešu Gviānā, taču neiedrošinājās rakstīt. Kenī beidzot apraudāja brāli kā nelaiķi, no kura nav varējis pat atvadīties. Liza Florānu nepazina. Kad vīrs sievas klātbūtnē krita izmisumā, viņa atrada mierinošus vārdus, ļaudama vīram vai simto reizi stāstīt par savu jaunību, par dzīvi lielajā Ruajē-Kolāra ielas istabā, atcerēties trīsdesmit sešus izmēģinātos amatus un to, kā viņš, ģērbies viscaur baltā, mājās gatavojis gardus ēdienus, bet Florāns bijis tērpies viscaur melnā. Liza mierīgi, bezgala pretimnākoši vīru uzklausīja.

Kādā septembra rītā, kad Liza gozējās saulītē, bet Kenī no miega vēl aiztūkušām acīm kūtri bāza pirkstus iepriekšējā vakara tauku kausējumā, lūkojot, vai tas sastindzis, pēkšņi ieradās Florāns, uzkrizdams viņiem kā sniegs uz galvas šo kultivēto, nobriedušo prieku vidū. Gaļas veikala miers bija pagalam. Pēc Gavāra domām, «trimdinieku», kā viņš mazliet uzpūtīgi Florānu saukāja, katrā ziņā vajadzēja slēpt. Neparasti bāla un nopietna, Liza uzveda Florānu sestajā stāvā, kur ierādīja viņam savas pārdevējas istabu. Kenī nogrieza maizi un šķiņķi. Bet Fiorāns gandrīz neko nespēja norīt; viņam reiba galva, un mocīja nelabums. Ielicies gultā, Florāns piecas dienas nogulēja vienos murgos; bija sācies nervu drudzis, ko izdevās uzveikt, tikai enerģiski rīkojoties. Atguvis samaņu, Florāns gultas galvgalī ieraudzīja Lizu, viņa klusītēm maisīja tasē kādu šķidrumu. Florāns grasījās Lizai pateikties, bet viņa to apklusināja, likdama mierīgi gulēt, — gan parunāšoties vēlāk. Pēc trim dienām slimnieks bija uz kājām. Kādu rītu, uzkāpis augšā pie Florāna, Kenī pavēstīja, ka Liza viņus gaida otrajā stāvā, savā istabā.

Ķeru pārim te bija neliels dzīvoklītis ar trim istabām un mazu kabūzīti. Vispirms, izejot cauri tukšai telpai, kur atradās tikai krēsli, viņi nonāca neliela salonā, tur pustumsā aiz pastāvīgi aizvērtajām žalūzijām snauda mēbeles, kas bija piesardzīgi paslēptas baltos apvalkos, lai pārāk spilgtā gaisma nenoēstu maigi zilā ripsa krāsu; tālāk atradās gujamistaba, vienīgā apdzīvotā telpa, joti ērta, ar sarkankoka mēbelēm. Drēgnajā nišā pie sienas īpaša apbrīna cienīga bija gulta ar četriem matračiem, četriem spilveniem, biezām segām un dūnu pēli: saldas atdusas vieta sātīgi paēdušajiem. Sī gulta bija kā radīta miegam. Spoguļskapis, tualetes galdiņš-kumode, ar tamborētu segu pārklātais apaļais galds un četrstūrainām zīda mežģīņu sedziņām pārsegtie krēsli — viss šeit radīja īstas un spodras pilsoniskās greznības iespaidu. Pa kreisi pie sienas katrā pusē kamīnam, ko greznoja vāzes ar ainavu gravīrām un apzeltīts pulkstenis ar domās iegrimušu Gūtenbergu, kas pirkstu uzlicis uz grāmatas, karājās eļļas krāsām gleznoti Lizas un Kenī portreti bezgaumīgi izrakstītos ietvaros. Kenī bija smaidīgs; Liza atgādināja smalku, cienījamu dāmu; abi bija melnās drēbēs, tīri saposušies, it kā nolaizītiem matiem, maigi rožainām sejām, turklāt pamatīgi izskaistināti. Parketu klāja vilnas plīša grīdsega, kurā sarežģītas rozetes mijās ar zvaigznītēm. Pie gultas uzklātais, no uzkārstas dzijas galiem darinātais, pūkainais paklājiņš bija skaistās desinieces pacietīga darba auglis, tas tika noadīts, sēžot aiz letes. Bet starp visām šīm jaukajām lietām īpašu ievērību pelnīja pa labi pie sienas novietotais masīvais, četrstūrainais sekretārs ar atjaunotu lakojumu, kaut gan salabot tā apdrupušo marmora apdari un noslēpt melnkokā no vecuma radušās plaisas nebija izdevies. So mēbeli, kas vairāk nekā četrdesmit gadus bija kalpojusi tēvocim Gradelam, Liza nolēma saglabāt; pēc viņas domām, tā nesīšot laimi. Patiesībā sekretārs ar saviem dzelzs apkalumiem un īstu cietuma atslēgu izskatījās briesmīgs, turklāt bija tik smags, ka to nevarēja izkustināt no vietas.

Florānam un Kenī ienākot, Liza sēdēja pie' sekretāra nolaistā vāka, skaidrā, noapaļotā rokrakstā rindojot skaitļus. Viņa pamāja, lai viņu netraucē. Vīrieši apsēdās. Florāns pārsteigts apbrīnoja istabu, abus portretus, pulksteni un gultu.

>— Lūk, tā, — lēnām un apdomīgi pārbaudījusi aplēšu lapu, Liza beidzot ierunājās. — Uzklausiet mani... Dārgo Florān, mūsu pienākums ir ar jums norēķināties.

Viņa Florānu tā uzrunāja pirmoreiz. Paņēmusi rokā aplēšu lapu, Liza turpināja:

— Tēvocis Gradels nomira, neatstājot testamentu; jūs abi ar brāli esat vienīgie mantinieki... Tagad mums pienākas atdot jūsu daļu.

— Es taču neko neprasu, — Florāns iesaucās, — man nekas nav vajadzīgs!

Acīmredzot Kenī sievas nolūks nebija zināms. Viegli nobālis, viņš uzmeta Lizai niknu skatienu. Brāli viņš patiesi ļoti mīlēja, bet vai bija vērts uzreiz viņam tā uzplīties ar tēvoča atstāto mantojumu? Gan jau pagūs vēlāk.

— Es labi zinu, dārgo Florān, — Liza atsāka, — ka jūs neesat šeit ieradies, lai pieprasītu savu daļu. Tomēr naudas darījumi paliek naudas darījumi; labāk tos nokārtot uzreiz. Jūsu tēvoča ietaupījumi sasniedz astoņdesmit piecus tūkstošus franku. Tāpēc esmu ieskaitījusi jūsu daļā četrdesmit divus tūkstošus piecus simtus ... Lūk, te tie būs.

Viņa parādīja Florānam uz papīra rakstīto summu’

— Diemžēl daudz grūtāk bija novērtēt veikalu, inventāru, preces un klientūru. Varēju atzīmēt tikai aptuvenas summas, bet domāju, ka viss šeit ir uzskaitīts un augstu novērtēts ... Kopsummā sanāk piecpadsmit tūkstoši trīssimt desmit franku, no kuriem septiņi tūkstoši sešsimt piecdesmit pieci franki pienākas jums... Varbūt pārbaudīsiet?

Skaidrā balsī nosaukusi skaitļus, Liza pasniedza Florānam aplēšu lapu, ko viņš bija spiests paņemt.

— Nevar būt, ka tēvoča desu veikala vērtība bija piecpadsmit tūkstoši franku! — Kenī iesaucās. — Es par to nedotu ne desmit tūkstošu!

Beigu beigās sieva bija viņu sakaitinājusi. Kā viņa drīkstēja aiziet tik tālu savā godīgumā! Vai tad Florāns bija kaut ko vaicājis par desu veikalu? Viņam taču nekas nebija vajadzīgs, viņš pats to vēl nupat apgalvoja!

— Desu veikala vērtība bija piecpadsmit tūkstoši trīssimt desmit franku, — Liza mierīgi atkārtoja. — Saprotiet, dārgo Florān, mums nav vajadzības šajā jautājumā griezties pie notāra. Tā kā jūs esat augšāmcēlies, mēs mantojumu sadalīsim paši. Es, protams, domāju par to tūlīt pēc jūsu atbraukšanas un, kamēr jūs tur augšā gulējāt slims, pacentos kaut kā sastādīt inventāra sarakstu... Kā

redzat, nekas tur nav aizmirsts, esmu rakņājusies vecajās rēķinu grāmatās, esmu saukusi palīgā atmiņas. Lasiet skaļi, un, ja vēlaties, sniegšu jums paskaidrojumus.

Florāns beidzot pasmaidīja. Šīs sievietes nepiespiestais, šķietami dabiskais godīgums viņu aizkustināja. Viņš ielika aplēšu lapu jaunajai sievietei klēpī un, saņemdams viņas roku, teica:

— Dārgā Liza, esmu laimīgs, redzot, ka jūsu veikals zeļ, bet naudu nevēlos. Mantojums pieder manam brālim un jums, tāpēc ka rūpējāties par tēvoci līdz viņa nāves stundai. . . Man nekas nav vajadzīgs, un es nebūt nevēlos izjaukt jūsu tirdznieciskos plānus.

Liza neatlaidās, viņa pat sadusmojās, bet viņas vīrs, ne vārda nebilzdams, ar mokām valdīdamies, kodīja nagus.

— Ja tēvocis Gradels jus dzirdētu, — Florans iesmiedamies teica, — viņš atgrieztos no viņsaules un atņemtu jums savu naudu ... Tēvocis taču mani necieta.

— Tiesa kas tiesa, tevi viņš necieta, — Kenī gribot negribot nomurmināja.

Bet Liza vēl aizvien neatlaidās. Viņa apgalvoja, ka nevēlas sekretāra atvilktnē turēt svešu naudu, jo tas viņu nomāktu; viņa nespētu mierīgi dzīvot, to iedomājoties vien. Tad Florāns, aizvien vēl jokodamies, ieteica Lizai šo naudu ieguldīt desu veikalā. Tomēr zināmu materiālu atbalstu viņš nenoraidīja, jo droši vien neizdosies uzreiz atrast darbu; bet, tā kā viņa izskats nebija visai pievilcīgs, viņam bija nepieciešams iegādāties jaunas drēbes.

— Velns lai parauj! — Kenī iesaucās. — Tu pie mums gulēsi, ēdīsi, un mēs tev nopirksim visu nepieciešamo! Tas taču pats par sevi saprotams! ... Sasodīts, tu taču labi zini, ka mēs tevi uz ielas neatstāsim! ...

Kenī galīgi atmaiga. Viņam kļuva mazliet neērti savu bažu dēļ, ka būs jāšķiras no prāvas naudas summas. Viņš pat dzina jokus un apgalvoja, ka apņemas brāli uzbarot. Bet Florāns tikai lēnām purināja galvu. Tikmēr Liza, salocījusi aplēšu lapu, ielika to sekretāra atvilktnē.

— Jūs nerīkojaties pareizi, — it kā grasīdamās sarunu beigt, viņa noteica. — Savu pienākumu esmu izpildījusi. Tagad lai notiek, kā pats vēlaties. Saprotiet, es citādi nespētu mierīgi dzīvot. Mani pārāk nomāktu nepatīkamas domas.

Viņi pievērsās citam tematam. Lai policijai nerastos aizdomas, Florāna ierašanos vajadzēja kaut kā izskaidrot.

Florāns pastāstīja, ka ieradies Francijā ar svešiem dokumentiem, kas piederējuši kādam nabaga puisim, kurš Sirinamā saslimis ar dzelteno drudzi un viņa rokās nomiris. Dīvainas sagadīšanās pēc nelaimīgā vārds bijis Florāns, tikai uzvārds cits. Florānam Lakerjēram Parīzē dzīvojusi vienīgi māsīca, par kuras nāvi viņš Amerikā saņēmis ziņu; nekas nevarēja būt vienkāršāk kā notēlot šo cilvēku. Liza uzņēmās māsīcas lomu. Viņi nolēma visiem iestāstīt, ka pēc neveiksmīgiem klejojumiem no ārzemēm atgriezies Lizas brālēns, kas pagaidām apmeties pie Kenī-Gradeliem, kā laulāto pāri kvartālā dēvēja, un dzīvos tur, līdz būs atradis sev kādu vietu. Kad viss bija norunāts, Kenī iegribējās izrādīt brālim savu dzīvokli, lai palielītos pat ar niecīgāko tabureti. Tukšajā istabā, kur atradās tikai krēsli, Liza pavēra kādas durvis un parādīja Florānam nelielu kabūzīti, sacīdama, ka tur tagad gulēs pārdevēja, bet viņš varēs palikt sestā stāva istabā.

Vakarā Florāns jau bija saģērbts pilnīgi jaunās drēbēs. Viņš stūrgalvīgi atkal izvēlējās melnu mēteli un melnas bikses, neņemot vērā Kenī padomus un apgalvojumus, ka melnā krāsa izraisa skumjas. Turpmāk Florāns nevienam vairs netika slēpts, katram, kas vēlējās to dzirdēt, Liza stāstīja par savu brālēnu. Florāns augām dienām uzturējās veikalā, viņš ilgi sēdēja virtuvē uz krēsla vai, atbalstījis muguru pret sienu, stāvēja veikalā. Pie galda Kenī brālim lika daudz ēst, pukodamies, ja viņš pusi gaļas ēdiena atstāja uz šķīvja. Liza atguva savas lēnās, bezrūpīgās kustības; viņa Florānu pacieta pat no rītiem, kad viņš traucēja apkalpot pircējus; uz brīdi aizmirsusi svaiņa klātbūtni, tad pēkšņi atkal savā priekšā ieraudzījusi viņa drūmo stāvu, Liza iztrūkusies sarāvās, taču tūlīt veltīja Florānam burvīgu smaidu, lai viņš neapvainotos par tik nevērīgu izturēšanos. Šā kalsnā cilvēka nesavtīgums Lizu pārsteidza; svainis viņai iedvesa gan zināmu cieņu, gan neizprotamas bailes. Bet Florāns juta ap sevi vienīgi lielu sirsnību un mīlestību.

Kad pienāca gulētiešanas laiks, Florāns, mazliet saguris pēc dīkā aizvadītās dienas, uzkāpa augšā reizē ar abiem desu meistara mācekļiem, kuri dzīvoja mansardos līdzās viņa istabai. Vienam no tiem — Leonam bija tikai piecpadsmit gadu; šis trauslais, maiga izskata puišelis mēdza čiept šķiņķa atgriezumus un desu galus; tos viņš nobāza zem spilvena un naktīs ēda bez maizes. Nereti pirmajā rīta stundā Florānam likās, ka zēns kādu cienā

ar vakariņām; miegā iegrimušās mājas dziļajā klusumā līdz Florānam atlidoja apslāpētas balsis, čuksti, pēc tam skaļi šmaksti, papīra čaukstoņa, lāgiem atskanēja draiskas meitenes dzidrie smiekli, līdzīgi klusinātiem flažoleta trilleriem. Otrs meistara palīgs — Ogists Landuā bija dzimis Truā; divdesmit astoņu gadu vecumā viņš bija jau krietni aptaukojies un viņa nesamērīgi lielajai galvai draudēja plikpaurība. Jau pirmajā vakarā, kāpjot uz sesto stāvu, Ogists plaši un nesakarīgi izklāstīja Florānam savu dzīvesstāstu. Dodoties uz Parīzi, viņa vienīgais nolūks sākumā bijis papildināt zināšanas, pēc tam atgriezties Truā, kur viņu gaidīja māsīca Ogistīna Landuā, un atvērt tur savu desu veikalu. Viņam ar māsīcu bijis kopīgs krusttēvs, tāpēc abiem vārdi esot līdzīgi. Vēlāk Ogistā tomēr pamodusies godkāre un viņš sācis sapņot par pa: stāvīgu apmešanos Parīzē, izmantojot šim nolūkam no mātes mantoto naudu, ko, aizbraucot no Sampaņas, bija noguldījis pie notāra. Kad viņi uzkāpa sestajā stāvā, Landuā, aizturējis Florānu, cildinoši izteicās par Kenī kundzi. Viņa bez ierunām bija uzaicinājusi Ogistīnu Landuā no ceļa nogājušās, atlaistās pārdevējas vietā. Savā amatā Ogists jau bija krietni iemanījies, un arī Ogistīnai drīz vajadzēja beigt tirdzniecības praksi. Pēc gada vai pusotra abi apprecēsies, pēc tam atvērs savu gaļas izstrādājumu veikalu — varbūt Plezansā vai kādā biezi apdzīvotā Parīzes priekšpilsētā. Ar kāzām viņi nesteigsies, jo šogad speķis neesot cenā. Ogists neaizmirsa palielīties, ka Sentuāna svētkos kopā ar līgavu nofotografējies. Pēc tam viņš devās līdzi Florānam mansardā, lai vēlreiz uzmestu acis fotoattēlam, kuru Ogistīna bija atstājusi uz kamīna kā jauku izrotājumu Kenī kundzes brālēna istabai. Mirkli tur uzkavēdamies, Ogists lūkojās apkārt, kur viss viņam atgādināja meitenes klātbūtni, un, dzeltenīgajā sveces gaismā izskatīdamies ļoti bāls, piegājis pie gultas, vaicāja, vai Florānam gulēšana ir ērta. Ogistīna tagad dzīvošot apakšstāvā; tur viņai būšot labāk, jo mansardos ziemu stipri salst. Beidzot Landuā aizgāja, pamezdams Florānu vienu gultā iepretī fotoattēlam. Ogists Florānam šķita īsts Kenī dubultnieks, taču ar bālāku seju, bet Ogistīna — vēl nenobriedusi Liza.

Florāns sadraudzējās ar mācekļiem, brālis viņu lutināja, Liza pacieta viņa klātbūtni, un tomēr viņu māca neciešama garlaicība. Viņš velti meklēja privātskolniekus, tos neizdevās atrast. Bet rādīties Skolu kvartālā Florāns

neiedrošinājās — tur viņu varēja pazīt. Liza aplinkus ieminējās, ka Florānam derētu iegriezties kādā tirdzniecības namā, kur viņš varētu kļūt par rakstvedi vai rēķinvedi. Sai domai viņa pievērsās nemitīgi un beidzot pati piedāvājās sameklēt viņam darbu. Lizai aizvien vairāk krita uz nerviem Florāns, kas, dīkā dzīvojot un nezinot, ko īsti iesākt, maisījās viņai pa kājām. Sākumā tas bija pamatots riebums, kādu spēj modināt kurš katrs dīkdienis, to vien zinādams kā ēst un dzert; bet Lizai tad vēl nebija prātā pārmetumi, ka vīrabrālis dzīvo uz viņu rēķina.

— Es gan tā nevarētu dzīvot, neko nedarot un augām dienām tikai sapņojot! — viņa mēdza Florānam aizrādit. — Tieši tāpēc jums vakaros nav ēstgribas. Vajag sevi nogurdināt, saprotat?

Arī Gavārs centās sameklēt Florānam kādu darbavietu. Bet viņš to darīja īpašā veidā, turklāt pilnīgi slepeni. Viņam gribējās atrast kaut ko dramatisku vai rūgtas ironijas pilnu, «trimdiniekam» īsti piemērotu. Gavārs bija opozicionārs. Viņam jau bija piecdesmit gadu, bet viņš vēl joprojām nemitējās plātīties, ka esot piedalījies četru valdību gāšanā. Šarlu X, garīdzniekus un dižciltīgos — visus tos salašņas viņš izmetis laukā pa durvīm un, pieminot viņus, vēl līdz šim nicīgi raustīja plecus. Luiju Filipu ar viņa buržuāziju Gavārs dēvēja gluži vienkārši par nelgu un labprāt mēdza stāstīt notikumu ar vilnas zeķēm, kurās «karalis pilsonis» glabājis savu naudu. Bet četrdesmit astotā gada republika, nēc viņa domām, bija farss; strādnieku šķirā viņš bija vīlies. Taču atzīties, ka otro decembri sveicis ar aplausiem, Gavārs vairījās, jo Napoleonu III tagad uzskatīja par savu personisko ienaidnieku, par nelieti, kurš kopā ar de Mornī^1 un citiem slepeni nododas orģijām. Un mazliet klusākā balsī Gavārs piebilda, ka ik vakaru karietēs ar nolaistiem aizkariņiem uz Tilēriju pili tiek vestas sievietes — viņš pats reiz naktī Karuseļa laukumā dzirdējis orģijas troksni. Sagādāt valdībai pēc iespējas vairāk nepatikšanu — to, lūk, Gavārs uzskatīja par savu pienākumu. Nereti viņš izspēlēja tai ļaunu joku, par ko vēl ilgi klusībā smējās. Tā, piemēram, •Likumdošanas padomē Gavārs balsoja par kandidātu, kas

bija solījies «spīdzināt ministrus». Bet, ja kaut kā izdevās sagādāt zaudējumus valsts kasei, maldināt policiju vai īstenot pārdrošu pasākumu, tad šīm dēkām viņš piešķīra politiska protesta nokrāsu. Stāstīdams, ka «Tilēriju pils banda» viņu pazinusi un viņa priekšā trīcējusi, Gavārs, protams, meloja, tikai izlikdamies par bīstamu cilvēku; viņaprāt, pusi no šiem neliešiem vajadzēja giljotinēt, bet pārējos pēc nākamās sadursmes izsūtīt trimdā. Tomēr savās runās un politiskajos izlēcienos Gavārs aprobežojās vienīgi ar plātīšanos un tukšām tenkām, ko izraisīja tā pati vulgārā nepieciešamība pēc skandāla un zobu trī-šanas, kas Parīzes veikalniekus mudina atvērt slēģus, lai redzētu kritušos, kad ielās tiek celtas barikādes. Un tā pēc trimdinieka atgriešanās Gavārs, saodis ļauna stiķa iespējas, sāka gudrot īpaši atjautīgu paņēmienu, lai iznerrotu imperatoru, ministrus un citas amatpersonas, līdz pat zemākajam policijas seržantam.

Gavāra izturēšanos pret Florānu noteica aizliegta prieka jausmas. Viņš ziņkārīgi aplūkoja trimdinieku, iztapīgi miegdams ar acīm; viņš runāja pusbalsī par visparastākajām lietām, un pat viņa rokasspiediens pauda brīvdomātāja noslēpumainību. Beidzot Gavāram bija gadījies interesants piedzīvojums: viņš bija atradis biedru, kurš valdības acīs pa īstam kompromitējies. Pārāk daudz nemelojot, Gavārs tagad varēja plātīties ar to, kādām briesmām ir pakļauts. Ieraugot no ieslodzījuma izbēgušo cilvēku, kura kalsnums liecināja, ka tas ir daudz cietis, Gavāram, bez šaubām, uzmācās slepenas bailes; taču tās bija tīkamas bailes, kas izcēla viņu paša acīs, pārliecināja, ka viņš rīkojas pareizi, biedrojoties ar vienu no bīstamākajiem cilvēkiem. Florāns viņam bija svētums; zvērot viņš turpmāk piesauca tikai Florāna vārdu un pieminēja to vienmēr, kad pietrūka argumentu, lai galīgi iznīcinātu valdību.

Dažus mēnešus pēc valsts apvērsuma Gavārs bija zaudējis sievu. Tolaik viņš dzīvoja Senžaka ielā, kur līdz tūkstoš astoņsimt piecdesmit sestajam gadam turēja ēdien-veikalu. Pēc tam paklīda baumas, ka Gavārs kopīgi ar kaimiņu, pārtikas preču tirgotāju, kurš bija uzņēmies žāvētu dārzeņu sagādi Austrumu armijai, nopelnījis milzu summas. īstenībā Gavārs bija pārdevis savu ēdienveikalu un no iegūtā kapitāla procentiem dzīvoja veselu gadu. Bet par šīs bagātības avotiem viņš labprāt nerunāja; to darīt nebūtu ērti, jo tas traucētu atklāti izteikties par

Krimas kampaņu, kuru Gavārs uzskatīja par riskantu ekspedīciju, kas rīkota vienīgi tāpēc, lai «nostiprinātu troni un dažam labam līdzētu piebāzt pilnas kabatas». Pēc gada Gavāru viņa vientuļnieka dzīvoklī sāka mākt neciešama garlaicība. Gandrīz ik dienas apciemojot Kenī-Gradelus, Gavārs iedraudzējās ar tiem un pārcēlās uz dzīvi Ko-sonrī ielā. Tieši tur viņu savaldzināja Centrāltirgus kņada un neierobežotās iespējas tenkot. Gavārs nolēma noīrēt vielu putnu paviljonā vienīgi tāpēc, lai izklaidētos un piepildītu savas dīkās dzīves tukšumu ar tirgus' tenkām. Un tagad viņš patiesi dzīvoja bezgalīgā tenku jūrā; pat nenozīmīgākais skandāls kvartālā Gavāram nepagāja secen, un galva nemitīgi dūca no apkārtējām klaigām un dunas. Atradis savu stihiju, Gavārs svētlaimīgs metās tajā ar baudu, sajuzdams neskaitāmus tīkamus kairinājumus gluži kā saules gaismā peldoša karpa. Reizēm Gavāra tirgus veikaliņā iegriezās Florāns un spieda viņam roku. Pēcpusdienas vēl aizvien bija tveicīgas. Paviljona šaurajās ejās sēdēja sievietes, plūkdamas kautajiem putniem spalvas. Starp uzslietajiem audekla jumiem spraucās saules stari, no plūcēju pirkstiem svelmainajā gaisā lidoja dūnas, griezdamās kā sniegpārsliņas zeltītajos saulstaru putekļos. Florānu pavadīja saucieni, laipni aicinājumi, vesela virkne piedāvājumu: «Cienītais, vai nevēlaties skaistu pīlīti? ... Panāciet šurp ... Man ir jauki, trekni cālīši . . . Cienītais, cienītais! Nopērciet pāris balodīšu! . ..» Samulsis un apdullināts, Florāns centās tikt vaļā no šīm pārdevējām. Sievietes joprojām plūca spalvas un strīdējās pircēju dēļ, ap Florānu lidoja smalku dūnu spieti, siltais gaiss smacēja kā dūmi, kas vēl smacīgāki šķita kauto putnu asās dvakas dēļ. Ejas vidū pie ūdenstvertnēm Florāns beidzot sastapa Gavāru, kurš, izmeties vestē, rokas sakrustojis uz krūtīm pie zilā priekšauta, gari tērzēja sava veikaliņa priekšā. Desmit vai divpadsmit sieviešu vidū Gavārs labsirdīga prinča izskatā valdīja kā kungs un pavēlnieks. Šajā tirgus nodaļā viņš bija vienīgais vīrietis. Savas asās mēles dēļ sanaidojies ar piecām sešām pārdevējām, kuras citu pēc citas bija gan pieņēmis, gan atlaidis, Gavārs beidzot nolēma tirgoties pats, naivi apgalvodams, ka ar tādām stulbenēm, kuras to vien zina kā augām dienām trīt mēles, nav iespējams strādāt. Tomēr kāds cilvēks, ko promejot atstāt savā vietā, Gavāram bija nepieciešams, un tāpēc viņš pieņēma Maržolēnu, kas, izmēģinājis dažādus sīkus tirgus darbus, dīkā mētājās

apkārt. Dažreiz Florāns pie Gavāra uzkavējās veselu stundu, apbrīnodams viņa neizsīkstošo pļāpīgumu, plecīgo stāvu un brīvo izturēšanos starp visām šīm tirgotājām, gan pārtraucot vienu, gan strīdoties ar otru, gan pāri desmit novietnēm uzsaucot trešajai, gan atņemot pircē-juš ceturtajai, turklāt viņš klaigāja skaļāk par visiem, pārkliegdams simt pļāpīgo kaimiņieņu spēcīgās balsis, kas tricināja čuguna plāksnes tā, ka tās rībēja gluži kā tamtami.

Putnu gaļas tirgotāja vienīgie tuvinieki bija- svaine un tās māsasmeita. Pēc Gavāra sievas nāves viņas vecākā māsa Lekēra kundze, kas pirms gada bija kļuvusi atraithe, gandrīz ik vakaru ieradās mierināt nelaimīgo vīru un pārspīlēti apraudāja nelaiķi māsu. Viņa droši vien cerēja Gavāram iepatikties dfl ieņemt jaunākās māsas vēl silto vietiņu. Bet Gavārs kalsnas sievietes neiekāroja, sataustīt kaulus zem ādas viņam derdzās; viņš labprāt glāstīja brēngi nobarotus runčus un suņus un ar īpašu baudu raudzījās‘tikai uz apaļīgiem cilvēkiem. Aizvainota un nikna, jo māsasvīra nauda nedevās rokās, Lekēra kundze krāja sevī nedzēšamu naidu. Svainis kļuva par viņas ienaidnieku, kas nemitīgi nodarbināja domas, Redzot, ka Gavārs apmetas Centrāltirgū pāris soļu attālumā no paviljona, kurā viņa pati tirgojās ar sviestu, sieru un olām, Lekēra kundze žēlojas, ka svainis to dara, tīšām viņu kaitinādams, lai nestu viņai nelaimi. Nemitīgi gauzdamās, viņa kopš tā laika kļuva aizvien dzeltenīgāka un, dziļi galvā ieņēmusi šis domas, galu galā patiesi zaudēja kā pircējus, tā veiksmi tirdzniecībā. Pie Lekēra kundzes ilgāku laiku bija dzīvojusi otrās māsas meita, kuras māte zemniece, reiz atsūtījusi, bērnu pie viņas pilsētā, vairs nelikās par to zinis. Meitene uzauga Centrāltirgus vulgārajā vidē. Viņas uzvārds bija Sarjē, un tāpēc visi drīz vien iesauca viņu par Sarjetu. Sešpadsmit gadu vecumā Sarjeta jau bija tik valšķīga šķelme, ka Lekēra kundzes sieru nāca pirkt smalki kungi tāpēc vien, lai pie meitenes pamielotu acis. Bet Sarjetai ar viņas bālo melnīgsnējas madonnas seju ūn acīm, kas dega kā oglītes, šie smalkie kungi bija vienaldzīgi, viņas simpātijas piederēja vienkāršajiem ļaudīm. Sarjetas izredzētais bija kāds nesējs, kurš kalpoja par izsūtāmo pie Lekēra kundzes, — vienkāršs puisis rto Menilmontānas. Kad Sarjeta divdesmit gadu vecumā par nez no kurienes iegūtiem līdzekļiem atvēra tirgū pati savu augļu veikalu, viņas mīļākais, tā

sauktais Žila kungs, pārvērtās baltrocīti, kas vienmēr staigāja tīros kreklos un samta naģenē, bet tirgū ieradās vienīgi pēcpusdienās ar mājaskurpēm kājās. Viņi dzīvoja Voviljē ielā, liela nama ceturtajā stāvā, bet apakšstāvā atradās kafejnīca, kam bija slikta slava. Sarjetas nepateicība izraisīja Lekēra kundzē dzi]u sašutumu, un viņa pār māsasmeitu izgāza rupju vārdu straumi. Abas saķildojās; krustmāte nocietināja savu sirdi, bet Sarjeta kopā ar Žila kungu gudroja par audžumāti dažādas pasaciņas, kuras Žils izplatīja visā sviesta paviljonā. Gavāram Sarjeta likās amizanta, viņš pret meiteni izturējās ar lielāko iecietību un, sastopot tirgū, paplikšķināja tai pa vaigiem — viņa taču bija tik apaļīga, un āda viņai bija samtaini maiga ...

Kādu pēcpusdienu, kad Florāns, pārguris pēc veltīgas darba meklēšanas, sēdēja desu veikalā, ienāca Maržo-lēns. Šis garais puisis, drukns un lēnīgs kā īsts flāms, bija Lizas mīlulis. Viņa apgalvoja, ka Maržolēns ir labsirdīgs, mazliet pastulbs, bet spēcīgs kā zirgs un interesants kaut vai tāpēc vien, ka viņa vecāki nav zināmi. Liza pati bija iekārtojusi Maržolēnu darbā pie Gavāra.

Skaistā desiniece sēdēja aiz letes, šausminādamās par Florāna dubļainajiem zābakiem, kas bija noķēzījuši veikala baltsārtās grīdas plāksnes; divas reizes viņai vajadzēja celties un nobārstīt tās ar skaidām. Liza laipni uzsmaidīja Maržolēnam.

— Mani sūta Gavāra kungs, — jauneklis uzsāka, — viņš lika vaicāt...

Maržolēns aprāvās un, palūkojies apkārt, pusbalsī turpināja:

— Saimnieks man stingri piekodināja nogaidīt, līdz neviens nebūs klāt, un tikai tad pasacīt jums to, ko lika iemācīties no galvas: «Pavaicā, vai nekas bīstams nedraud un vai drīkstu pie viņiem aiziet, lai pārrunātu jau zināmo jautājumu».

— Saki Gavāra kungam, ka mēs viņu gaidām, — pieradusi pie putnu tirgotāja noslēpumainajiem paņēmieniem, Liza atbildēja.

Bet Maržolēns projām vēl negāja; maigā, padevīgā izskatā nostājies skaistās veikala saimnieces priekšā, viņš sajūsmā nenovērsa no tās acu. Uztvērusi šo klusas dievināšanas pilno skatienu, Liza šķietami aizkustināta turpināja:

— Kā tev patīk pie Gavāra kunga? Viņš nav slikts cilvēks, pacenties viņam izdabāt.

— Protams, Lizas kundze.

— Bet tu pats gan nodarbojies ar blēņām — vakar es tevi redzēju uz tirgus jumtiem; turklāt tu pinies ar visādiem salašņām. Esi jau pieaudzis, laiks padomāt par savu nākotni.

— Protams, Lizas kundze.

Viņa devās apkalpot kādu dāmu, kas ienākusi lūdza mārciņu kotlešu gaļas ar gurķīšiem. Pametusi leti, Liza piegāja pie gaļas cērtamā bluķa, kas stāvēja veikala galā pie sienas. Ar šauru nazi no kautās cūkas šķiņķa nogriezusi trīs šķēles, viņa ar kailo, stipro roku pacēla smagu, platu kapājamo nazi un trīsreiz uzcirta pa tām. Pēc katra cirtiena Lizas melnā smalkvilnas kleita mugurpusē viegli uzrāvās, bet zem apspīlētās korsāžas iezīmējās korsete. Dziļā nopietnībā, cieši sakniebtām lūpām un skaidru skatienu Liza, nesteidzīgi savākusi kopā, nosvēra kotlešu galu.

Pēc tam dāma aizgāja, taču Liza, trīsreiz cirzdama ar plato nazi pa gaļas šķēlēm, bija manījusi, ka Maržolēns sajūsmināts vēro viņas veiklās, spēcīgās kustības.

— Kā? Tu vēl aizvien esi šeit? — viņa iesaucās.

Bet, līdzko Maržolēns grasījās veikalu atstāt, Liza viņu aizturēja.

— Paklau, — viņa sacīja, — ja es vēlreiz redzēšu tevi kopā ar to draņķa skuķi Kadīni... Nemaz neliedzies! Šorīt jūs abi staigājāt subproduktu paviljonā, skatīdamies, kā sacērt aitu galvas... Nesaprotu, kāpēc tu, tik glīts puisis, pinies ar šo paklīdeni, ar tādu vējgrābsli... Nu labi, ej tagad un pasaki Gavāra kungam, lai viņš nekavējoties nāk šurp, kamēr neviena cita šeit nav.

Nokaunējies un izmisis, Maržolēns, ne vārda neteicis, devās prom.

Skaistā Liza palika stāvam aiz letes, galvu nedaudz pievērsusi Centrāltirgus pusei; bet Florāns, klusām viņu vērodams, apbrīnoja tās skaistumu. Līdz šim viņš brāļasievu vēl īsti nebija aplūkojis, jo kautrējās raudzīties uz sievietēm. Tagad Liza viņam bija labi saredzama aiz gaļas produktiem apkrautās letes. Viņas priekšā baltos porcelāna traukos gulēja aizsāktas Arlas un Lionas desas, mēles, vārīti sālītas cūkgaļas gabali un cūkas galva želejā, turpat stāvēja atvērta sīki sasmalcinātas ceptas cūkgaļas

burka un sardīņu bundža, kurā zem atgrieztā vāka vīdēja eļļa; bet plauktos pa labi un pa kreisi redzēja izliktus aukstās gaļas rituļus un cūkgaļas ruletes, parasto gaišsārto šķiņķi un gabalu Jorkas šķiņķa ar asiņainu liesumu zem biezās speķa kārtas. Un vēl tur bija gan apaļos, gan ovālos traukos izkārtotas pildītas mēles, galerts ar trifeļiem un meža kuiļa galva ar riekstiem; savā tuvumā Liza bija parocīgi novietojusi speķoto teļa gaļu un dzeltenās terīnēs zoss un zaķa aknu pastētes. Tā kā Gavārs aizvien vēl kavējās, Liza pārvietoja žāvēto cūkas krūtiņu uz maza marmora plauktiņa letes galā; pēc tam piestūma kausēto cūku tauku katlu līdzās cepeša tauku podam, noslaucīja melhiora svaru kausus, pataustīja metāla sutināšanas aparātu uz atdziestošās ogļu plītiņas un atkal klusējot novērsās, skatīdamās tālumā uz tirgu. Gaļas ēdieni tīkami smaržoja, Liza šķita apskurbusi no trifeļu aromāta šajā trula miera pilnajā gaisā. Todien viņa izskatījās neparasti spirgta; baltais priekšauts un piedurknes kā balto trauku papildinājums izcēla viņas augstās krūtis un sārtos vaigus, kuros atdzīvojās šķiņķu maigās nokrāsas un tauku caurspīdīgais blāvums. Vērojot brāļasievu, Florāns mulsa aizvien vairāk, viņas pilnīgais augums Florānu dīvaini satrauca, un viņš sāka to paslepen pētīt spoguļos pie veikala sienām. Liza tajos atainojās gan no muguras, gan no priekšas, gan arī no sāniem; viņu varēja redzēt pat pie griestiem ar lejup vērstu galvu, ar ciešo matu mezglu pakausī un sīkajām sprodziņām ap deniņiem. Tur bija bezgala daudz Lizu platiem pleciem, tuklām rokām, izrieztām krūtīm, tik izspīlētām un neizteiksmīgām, ka atgādināja vēderu un nemodināja ne mazāko iekāri. Spogulī sev blakus, starp divām cūkas kautķermeņa pusēm Florāns ar patiku vēroja Lizas profilu. Gar marmora sienām un spoguļiem āķos pie stieņiem karājās kautas cūkas un speķi, bet starp šiem speķiem un gaļu Lizas profils ar spēcīgo kaklu un noapaļotajām augsto krūšu aprisēm atgādināja druknas, miesās izplūdušas valdnieces attēlu. Tad gaļas un desu veikala saimniece pieliekusies draudzīgi uzsmaidīja divām zelta zivtiņām, kuras vienmēr peldēja vitrīnas akvārijā.

Ienāca  Gavārs. Viņš svarīgā izskatā devās uz virtuvi sameklēt Kenī. Pēc tam sāniski apsēdās uz neliela marmora galdiņa, ļaudams Florānam palikt savā vietā uz krēsla, Lizai — savā aiz letes, un, kad Kenī bija nostājies, atbalstīdams muguru pret pārcirstu cūkas rumpi, Gavārs

beidzot pavēstīja, ka ir atradis Florānam nodarbošanos, par ko visi tūlīt gardi varēs pasmieties, jo līdz ar to tiks pamatīgi iznerrota valdība.

Te., pēkšņi manīdams, ka durvis paver Sažē jaunkundze, no ielas ieraudzījusi Kenī-Gradelu veikalā tērzētāju pulciņu, Gavārs spēji apklusa. Uz rokas nesdama melnu groziņu, no kura nekad nešķīrās, sīkā večiņa savā noplukušajā tērpā un melnajā salmu cepurē bez lentēm, kas viņas bālajā sejā meta tumšu ēnu, viegli paklanījās vīriešiem, bet Lizai veltīja ironisku smaidu. Sažē jaunkundze bija sena Kenī-Gradelu paziņa, kādreizējā kaimiņiene; viņa vēl joprojām dzīvoja Piruetes ielā, kur bija apmetusies pirms četrdesmit gadiem, un droši vien iztika ar nelielu renti, par kuru klusēja. Reiz viņa tomēr pieminēja Šerbūru, sacīdama, ka tā esot viņas dzimtene. Vairāk nekas par veco Sažē nebija zināms. Viņa vienmēr runāja tikai par citiem un, smalki izokšķerēdama svešu dzīvi, zināja stāstīt pat to, cik daudz kreklu katrs ik mēnesi nodod mazgāšanā; nepieciešamība bāzt degunu kaimiņu dzīvē Sažē jaunkundzei bija tik liela, ka viņa atļāvās noklausīties sarunās aiz durvīm un atplēst svešas vēstules. No šīs mēlneses baidījās visi no Sendenī ielas līdz Zaņa Zaķa Ruso ielai, kā arī tie, kas dzīvoja Sentonorē un Mokonseija ielās. Sažē jaunkundze augām dienām staigāja ar tukšo groziņu rokā, aizbildinādamās, ka dodas iepirkties, kaut gan nepirka neko, tikai iznēsāja jaunākas tenkas un, izsekodama katram niecīgākam notikumam kvartālā, veidoja savā galvā katra nama, katra stāva un visu kvartāla iedzīvotāju pilnīgu biogrāfiju. Baumu izplatīšanā par vecā Gradela nāvi uz gaļas cērtamā bluķa Kenī vainoja tieši viņu; kopš tā laika viņš Sažē jaunkundzi neieredzēja. Bet viņa, starp citu, bija savākusi ļoti sīkas ziņas par tēvoci Gradelu un Kenī laulāto pāri; viņa varēja tos sadalīt pa kauliņam, sīki un smalki visu izklāstīt — viņa tos «zināja no galvas». Taču pēdējās divās nedēļās Florāna ierašanās Sažē jaunkundzi bija galīgi izsilusi no sliedēm; viņa dega drudžainā ziņkārē. Ja Sažē jaunkundzes zināšanās pēkšņi radās robs, viņa jutās kā slima. Un tomēr večiņa bija gatava apzvērēt, ka garo, izkāmējušo lamzaku jau kaut kur agrāk redzējusi.

Viņa piegāja pie letes un, citu pēc cita aplūkodama ēdienus, smalkā balstiņā runāja:

— Sazini nu, ko lai ēd, ko ne. Kad pienāk pusdienlaiks, es klīstu pa veikaliem kā tāda grēcīga dvēsele ... Bet nekas man nekārojas... Kenī kundze, vai jums nebūtu atlikusi kāda rīvmaizē apviļāta kotletīte?

Atbildi nenogaidījusi, Sažē jaunkundze pacēla vienu no sutināšanas aparāta melhiora vākiem. Tajā nodalījumā atradās desas, cīsiņi un asinsdesas. Ogļu plītiņa bija jau atdzisusi, uz restēm gulēja viens vienīgs aizmirsts cīsiņš.

— Palūkojieties otrā nodalījumā, Sažē jaunkundz, — desiniece sacīja. — Šķiet, ka tur vēl atradīsies kāda kotletīte.

— Nē, to man vairs negribas, — večiņa nomurmināja, taču iebāza degunu arī zem otra vāka. — Bija gan uznākusi kāre, bet rīvmaizē apviļātas kotletes nav ieteicams ēst vakarā — pārāk smaga barība . .. Drīzāk man derētu kaut kas tāds, ko nebūtu pat jāuzsilda.

Pagriezusies viņa nopētīja Florānu un Gavāru, kurš ar pirkstu galiem bungoja vakara jundu uz marmora galdiņa; bet Sažē jaunkundzes smaids, šķiet, aicināt aicināja viņus pārtraukto sarunu turpināt.

— Vai nevēlaties gabalu svaigi sālītas cūkgaļas? — Liza vaicāja.

— Gabalu svaigi sālītas cūkgaļas? Jā, varbūt tiešām ...

Paņēmusi šķīvja malā nolikto dakšiņu ar baltmetāla

rokturi, Sažē jaunkundze tūļādamās izdurstīja katru sālītās gaļas gabalu. Viegli uzsizdama kauliem, viņa novērtēja to biezumu, apgrieza otrādi katru gabalu un, pētīdama dažus sārtus gaļas gabaliņus, atkārtoja:

— Nē, nē, tie man neder.

— Tad ņemiet mēli, gabalu cūkas galvas vai speķotu teļa gaļu, — veikalniece pacietīgi piedāvāja.

Taču Sažē jaunkundze noraidoši purināja galvu. Pētīdama ēdienus un riebumā šķobīdama seju, viņa vēl brītiņu pakavējās veikalā, bet tad, redzot, ka visi klusē un neko izokšķerēt neizdosies, gāja prom, sacīdama:

— Nē, es nudien gribēju nopirkt kādu rīvmaizē apviļātu kotletīti, bet, vai zināt, šī te, kas atlikusi, šķiet, būs pārāk trekna .. . Pirkšu citreiz.

Liza pieliecās, lai starp skatlogā izkārtajām cīsiņu virtenēm ar acīm sekotu Sažē jaunkundzei. Viņa redzēja večiņu šķērsojam ielu un nozūdam augļu paviljonā.

— Vecā ragana! — Gavārs norūca.

Un, tā kā viņi beidzot palika vieni, Gavārs izstāstīja, kādu darbavietu atradis Florānam. Stāsts iznāca garš. Ga-vāra draugs, jūras zivju paviljona uzraugs Verlaka kungs,

smagas slimības dēļ bija spiests lūgt atvaļinājumu. Vēl šorīt nelaimīgais Gavāram bija sacījis, ka ļoti priecātos, ja pats varētu ieteikt savu pagaidu vietnieku, tad pēc izveseļošanās vieta saglabātos.

— Saprotiet, — Gavārs piebilda, — ilgāk par pusgadu Verlaks nenodzīvos, un viņa vietā paliks Florāns. Tā ir silta vietiņa ... Turklāt mēs iejauksim te arī policiju. Norīkojums taču ir atkarīgs no'prefektūras. Tas tik būs varens joks, kad Florāns dosies pēc algas pie policistiem!

Gavārs gardi iesmējās, gadījums viņam likās augstākā mērā komisks.

— Nē, es nevēlos šo vietu, — Florāns strupi iebilda. — Esmu nozvērējies neko no Impērijas nepieņemt. Labāk nosprāgt badā nekā spert kāju prefektūrā. Tas nav iespējams, vai dzirdat, Gavār?

Gavārs mazliet samulsa. Kenī nodūra galvu, bet Liza pagriezusies caururbjoši paskatījās Florānā, viņas kakls piepūtās, krūtis satraukumā izspīlējās tā, ka gandrīz pārplēsa korsāžu. Viņa jau grasījās kaut ko sacīt, kad pēkšņi ienāca Sarjcta, un atkal iestājās klusums.

— Ak vai! — Sarjeta, klusi iesmiedamās, iesaucās. — Aizmirsu nopirkt speķi... Nogrieziet, lūdzu, divpadsmit šķēlītes, bet labi plānas, esiet tik laipna, Kenī kundze. Tās man vajadzīgas cīrulīšiem... Žilam sagribējās ar tiem pamieloties... Nu, kā labi klājas, tēvocīt?

Ar saviem kuplajiem, plīvojošajiem brunčiem Sarjeta piepildīja vai visu veikalu. Svaiga un balta kā piens, sapinkotiem matiem, kurus sānos bija sajaucis tirgus caurvējš, viņa visiem uzsmaidīja. Gavārs saņēma abas Sar-jetas rokas savējās.

— Varu derēt, ka jūs aprunājāt mani, kad šeit ienācu, — viņa, kā parasts, nekaunīgi sacīja. — Ko īsti jūs teicāt, tēvocīt?

Liza pasauca Sarjetu.

— Skatieties — vai šķēlītes būs diezgan plānas?

Uz priekšā noliktā dēlīša Liza rūpīgi sagrieza speķi. Pēc tam, ietīdama to papīrā, vaicāja:

— Neko vairāk nevajadzēs?

— Nudien! Ak, esmu gluži kā sajukusi, lūdzu, nosveriet arī mārciņu kausēto cūkas tauku ... Man ļoti garšo cepti kartupeļi. Nopērku kartupeļus par diviem sū, klāt vēl saišķīti redīsu, un iznāk lieliskas brokastis! Jā, jā, Kenī kundze, esiet tik laipna, dodiet man vēl mārciņu kausēto cūkas tauku!

Desiniece uzlika uz svariem bieza papīra lapu. Ar buksuskoka lāpstiņu ņemdama taukus no katla, kas stāvēja zem plaukta, viņa ar vieglam rokas kustībām pa vienai piciņai lika tos uz svariem, līdz beidzot izauga krietna kaudzīte un tad nedaudz saplaka. Kad svaru kauss noliecās lejup, Liza, nocēlusi sveramo, satina papīrā un veikli ar pirkstu galiem ielocīja vistoklīša galus.

— Divdesmit četri sū, — viņa aprēķināja, — un seši par speķa šķēlītēm, tātad — trīsdesmit sū ... Vairāk neko nevajadzēs?

Sarjeta atbildēja noliedzoši. Joprojām smiedamās, zibinādama baltos zobus un lūkodamās vīriešiem tieši acīs, viņa samaksāja. Sarjetas pelēkie brunči bija sagriezušies šķībi, pavirši uz krūtīm uzsietais sarkanais lakatiņš vidū atklāja ballu krūšu josliņu. Promejot viņa Gavāram piedraudēja:

— Tātad jūs negribat teikt, par ko runājāt, kad ienācu? No ielas es skaidri redzēju, ka smējāties . .. Ak, cik jūs noslēpumains! Nu, ja tā, tad es jūs vairs nemīlēšu.

Atstājusi veikalu, Sarjeta steigšus šķērsoja ielu.

— Viņu mums uzsūtīja Sažē jaunkundze, — skaistā Liza skarbi noteica.

Tad atkal iestājās klusums. Gavāru nepatīkami pārsteidza Florāna attieksme pret viņa priekšlikumu. Klusumu pirmā pārtrauca Liza, ļoti draudzīgā tonī atsākdama sarunu:

— Florān, jūs velti atsakāties no vietas jūras zivju paviljonā. Pats labi zināt, cik grūti atrast nodarbošanos. Jūs savā stāvoklī nedrīkstat būt pārāk izvēlīgs.

— Iemeslu jau pateicu, — Florāns atbildēja.

Viņa paraustīja plecus.

pr Tam gan nav nopietna pamata. Jūs neieredzat valdību — to es vēl saprastu. Ret maizi pelnīt tas taču netraucē! Tā būtu liela aplamība ... Imperators nebūt nav jauns, mans draugs. Esmu pārliecināta, ka esat daudz cietis. Bet vai tad imperators varēja zināt, ka jūs tur baro ar sapelējušu maizi un sasmakušu gaļu? Šis cilvēks taču nevar būt visur klāt, visā iedziļināties .. . Paraugieties uz mums — mūsu veikala darījumiem viņš nekad nav licis šķēršļus... Nē, jums gan nav taisnība, Florān, nepavisam nav taisnība.

Gavārs apjuka aizvien vairāk. Tādus imperatora slavinājumus viņš savā klātbūtnē nespēja paciest.

— Nē, nē, Kenī kundze, jūs pārspīlējat, — Gavārs murmināja. — Tie visi ir nelieši...

— Ko nu par jums! — Liza iekaisusi viņu pārtrauca.’ — Ar savām brīvdomātāja runām jūs panāksiet vienīgi to, ka tiksiet reiz apzagts un noslepkavots. Lai paliek politika, citādi noskaitīšos ... Runa ir vienīgi par Florānu, vai nav tiesa? Nu, lūk, un tieši tāpēc es saku, ka viņam šī vieta katrā ziņā jāpieņem. Vai tu tā nedomā, Kenī?

Līdz šim klusējis, Kenī pēc sievas pēkšņā jautājuma nepatīkami samulsa.

— Vieta nav slikta, — viņš izvairīgi atbildēja.

Un atkal iestājās neveikls klusums, ko pārtrauca Flo-rāns.

— Lūdzu, nerunāsim vairs par to, — viņš teica. — Mans lēmums nav gRozams. Es nogaidīšu.

— Nogaidīsiet?! — zaudējusi pacietību, Liza iesaucās.

Viņas vaigi svila. Kā sastingusi viņa stāvēja ar balto

priekšautu ap gurniem, ar mokām valdīdamās, lai nepaspruktu asāks vārds. Dusmu uzliesmojumu novērsa citas pircējas ierašanās. Tā bija Lekēra kundze.

— Vai jūs nevarētu man nosvērt pusmārciņu izmeklētu uzkodu par piecdesmit sū mārciņā? — pircēja prasīja.

Lekēra kundze sākumā izlikās, ka nemana svaini, pēc tam klusējot pamāja viņam. Viņa nopētīja visus trīs vīriešus no galvas līdz kājām, droši vien cerēdama uzminēt noslēpumu pēc tā, ar kādu nepacietību visi gaidīja viņas aiziešanu. Lekēra kundze jauta, ka ir viņus iztraucējusi, un tieši tāpēc kļuva vēl dzēlīgāka, vēl stūraināka savos nobrukušajos brunčos un priekšautā, zem kura slēpās viņas rokas ar gariem, mezglainiem zirnekļa pirkstiem. Tad viņa viegli ieklepojās.

— Esat saaukstējusies? — Gavārs ievaicājās, gribēdams pārtraukt neveiklo klusumu.

Viņa to strupi noliedza. Lekēra kundzes āda ap izvirzītajiem vaigukauliem bija apstiepta, sarkanbrūna, un slepenā liesma, kas dedzināja iekaisušos plakstus, vēstīja, ka, nemitīgo dusmu un skaudības ierosināta, viņā perinās aknu slimība. Viņa vēlreiz pievērsās letei, ar neuzticības pilnu skatienu sekojot katrai Lizas kustībai kā tāda pircēja, kas pārliecināta, ka tūlīt tiks apkrāpta.

— Sardeles man nelieciet, — viņa Lizai sacīja, — es tās neciešu.

Paņēmusi plānu nazi, Liza nogrieza desas šķēlītes. Pēc tam ķērās pie kūpinātā un sautētā šķiņķa un, mazliet

saliekusies, acis nenovērsdama no naža, grieza kārdinošas filejas šķēles. Viņas tuklās, koši sārtās rokas viegli un maigi pieskārās gaļai, it kā aizguvušas no tās treknumu un elastīgumu, bet pirksti ap locītavām bija kā pietūkuši.

— Jūs droši vien gribēsiet arī speķoto teļa gaļu? — pastumdama uz priekšu kādu terīni, Liza vaicāja.

Šķita, ka Lekēra kundze ilgi pārdomā, taču beidzot piekrita. Šoreiz Liza gaļu grieza tieši terīnēs. Ar platā naža galu viņa ņēma speķoto teļa gaļu un zaķa pastēti. Un tad šķēli pēc šķēles lika uz papīra svaru kausā.

— Nosveriet man arī meža kuiļa galvu ar riekstiem, — Lekēra kundze savā nepatikamajā balsī pieprasīja.

Kenī kundze bija spiesta nosvērt arī meža kuiļa galvu ar riekstiem. Bet sviesta tirgotāja kļuva aizvien prasīgāka. Viņa vēlējās arī pāris gabaliņu galerta; tas viņai ļoti garšojot. Liza, kas jau bija sakaitināta, nepacietīgi rotaļājās ar nazi, cenzdamās pircējai iestāstīt, ka galerts vārīts kopā ar trifeļiem un to var pārdot tikai kā izmeklētas uzkodas par trim frankiem mārciņā. Taču Lekēra kundze nemitējās ar acīm rakņāties ēdienu traukos, gudrojot, ko vēl varētu pieprasīt. Kad izmeklēto uzkodu trauks bija nosvērts, pircēja lūdza pieliki klāt arī želeju un marinētos gurķīšus. Želeja, kas Savojas pīrāga veidā stāvēja uz porcelāna paliktņa, trīcēja zem Lizas dusmās drebošās rokas; un, izvelkot ar pirkstu galiem pāris apaļīgus gurķīšus no burkas, kas bija nolikta aiz ogļu plītiņas, Liza neviļus izšļakstīja etiķi.

— Ja nemaldos, divdesmit pieci sū? — Lekēra kundze nesteidzīgi vaicāja.

Viņa skaidri manīja Lizas mēmās dusmas. Tīksminādamās par tām, pircēja lēnām rakņājās kabatās, meklēdama sīknaudu, kas šķita iejukusi starp lielajām monētām. Viņa caur pieri palūkojās uz Gavāru; klusums, kas viņas klātbūtnē ieilga, sagādāja viņai baudu; viņa nozvērējās no šejienes neaiziet, kamēr visi tik «noslēpumaini» klusēs. Beidzot desu tirgotāja ielika pircējai rokās sainīti, un tā bija spiesta iet projām. Lēnām pārlaidusi skatienu veikalam, Lekēra kundze, neko neteikdama, aizgāja.

Kad viņa bija prom, Liza vairs neizturēja.

— Arī šo mums uzsūtījusi Sažē! — viņa iesaucās. — Vai tiešām tā vecā diedelniece raidīs šurp visu tirgu, lai uzzinātu, par ko mēs runājam? ... Un cik viņas visas viltīgas!... Kur tas redzēts, ka pulksten piecos pēcpusdienā kāds pērk kotletes rīvmaizē vai izmeklētas uzkodas! .. . Viņas ir gatavas sabojāt kuņģi, lai tikai nepaliktu neziņā... Bet, ja vecā Sažē vēl kādu mums uzsūtīs, nu, tad tik jūs redzēsiet, kā es to saņemšu! Kaut arī tā būtu mana miesīga māsa, es viņu iztriekšu laukā pa durvīm.

Redzot, ka Liza pa īstam sadusmojusies, visi trīs vīrieši klusēja. Gavārs piegāja pie letes un, atbalstījis elkoni uz vitrīnas margām, iegrima domās; viņš pagrozīja pirkstos margu slīpēta kristāla stabiņu, kas mazliet bija atdalījies no trīsstūrainās misiņa pamatnes, un, pēc īsa klusuma brīža pacēlis galvu, ierunājās:

— Uzskatu to gluži vienkārši par joku, — viņš teica.

-— Ko tad? — Liza, aizvien vēl dusmās trīcēdama, nesaprata.

— Jūras zivju paviljona uzrauga vietu.

Pēdējoreiz uzmetusi Florānam skatienu, Liza bezcerīgi noplātīja rokas, tad, apsēdusies uz polsterētā soliņa aiz letes, sakostiem zobiem cieta klusu. Gavārs gari un plaši klāstīja savu viedokli: viņaprāt, tā varētu pamatīgi iznerrot valdību, kas būtu spiesta maksāt algu naidniekam.

— Draugs, tie nelieši taču jūs mērdēja badā, vai nav tiesa? — Gavārs iztapīgi atkārtoja. — Nu, lai tad viņi tagad baro jūs.., Tas būs varens joks, mani tas acumirklī sajūsmināja.

Florāns pasmaidīja, kaut gan joprojām nepiekāpās. Izdabādams sievai, arī Kenī centās dot brālim labus padomus. Bet Liza acīmredzot viņos vairs neklausījās. Jau krietnu brīdi viņa uzmanīgi vēroja ielu tirgus pusē.

— A! Nu viņas sūtīs šurp Normandieti! — pēkšņi pie-trūkdamās kājās, Liza iesaucās. — Jo ļaunāk pašām! Nor-mandiete dabūs atmaksu par visām pārējām!

Veikala durvis atvēra slaida tumšmate. Tā bija skaistā zivju tirgotāja Luīza Mehidēna, tā sauktā Normandiete. Luīzas skaistums bija izaicinošs, viņai bija neparasti balta un maiga āda, augums gandrīz tikpat apaļīgs ka Lizai, bet skatiens daudz nekautrīgāks un krūtis ne tik izspīlētas. Luīza izturējās ļoti brīvi; ar šķindošo zelta važiņu virs priekšauta, ar moderno matu sasuku un ap kaklu apsieto mežģīņlenti viņa bija viena no koķetākajām Centrāltirgus karalienēm. Ap viņu vēdīja viegla jūras zivju dvaka, bet uz delnas mazā pirkstiņa tuvumā bija pielipusi siļķes zvīņa kā perlamutra mušiņa. Dzīvojot vienā un tajā pašā namā Piruetes ielā, abas sievietes bija cieši sadraudzējušās, taču vēl ciešāk viņas saistīja sāncensība, kas nemitīgi mudināja interesēties vienai par otru. Kā Normandieti, tā Lizu kvartālā dēvēja par skaistulēm. Abas tika pretstatītas, salīdzinātas, un tāpēc katra centās būt pārāka un nezaudēt skaistas sievietes slavu. Nedaudz noliekdamās pār leti, Liza paviljonā iepretī savam veikalam varēja saskatīt zivju tirgotāju starp lašiem un paltusiem. Viņas viena otru novēroja. Ja Liza ciešāk iežņaudzās korsetē, tad Normandiete tūlīt pirkstos uzmauca vēl vairāk gredzenu un aplika ap pleciem vēl vairāk mežģīņ-lenšu. Tiekoties abas izturējās ļoti laipni un piemīlīgi, caur pievērtajiem plakstiem aši meklēdamas otrā trūkumus. Viņas iepirkās viena pie otras un izlikās, ka ļoti mīl viena otru.

— Sakiet — vai rītvakar jūs asinsdesas gatavosiet? — Normandiete smaidīgā izskatā vaicāja.

Liza izturējās vēsi. Viņa dusmojās reti, bet dusmās bija barga un nepielūdzama. Strupi un negribīgi skanēja viņas atbilde «jā».

— Vai zināt, man šausmīgi garšo tikko no katliņa izņemta, karsta asinsdesa ... Rīt būšu klāt.

Luīza Mehidēna noprata, ka uz laipnu uzņemšanu pie sāncenses nav ko cerēt. Viņa uzmeta acis Florānam, it kā viņš to būtu ieinteresējis, tad, negribēdama aiziet, neko nesakot un nepaturot pēdējo vārdu, nepiesardzīgi piebilda:

— Aizvakar es pirku pie jums asinsdesu... Tā nu gan nebija visai svaiga.

— Nebija visai svaiga? — gaļas tirgotāja gluži bāla trīcošām lūpām atkārtoja.

Iespējams, ka Liza būtu savaldījusies, lai Normandiete nedomātu, ka viņa sāncensi apskauž mcžģīņlenšu dēļ. Taču Lizas pacietības mērs bija pilns, jo kaimiņienes nāca šurp, ne tikai Lizu izspiegot, bet arī apvainot. Saliekusies uz priekšu, ar dūrēm atbalstījusies pret leti, Liza viegli aizsmakušā balsī uzsāka:

— Bet sakiet — vai pagājušajā nedēļā, kad jūs man pārdevāt tās labi zināmās butes, vai es toreiz skrēju atpakaļ, lai citu klātbūtnē izkliegtu, ka jūsu butes ir sapuvušas?

— Sapuvušas?... Manas butes sapuvušas?... — zivju tirgotāja pietvīkusi iesaucās.

Izslējušās virs gaļas ēdieniem, abas sievietes aizelsušās mirkli stāvēja mēmas un briesmīgas. Aizkustinoši

jaukā draudzība pagaisa; viena vienīga vārda pietika, lai aiz laipnā smaida atņirgtos asi zobi.

— Jūs esat rupja! — skaistā Normandiete iesaucās. — Nekad vairs šeit nesperšu savu kāju! Tas nu ir par daudz!

— Protams, protams! — skaistā Liza attrauca. — Zinām gan, ar ko mums ir darīšana!

Izmetusi treknu vārdiņu, kuru dzirdot desiniece viscaur notrīcēja, zivju tirgotāja aizgāja. Šī aina norisinājās tik strauji, ka apjukušie vīrieši nepaguva ne atjēgties. Skaistā desiniece ātri atguva savaldu. Kad atgriezās darīšanās aizsūtītā pārdevēja Ogistīna, Liza jau turpināja sarunu, ne ar vārdu nepieminēdama notikušo. Paaicinājusi Gavāru sāņus, viņa ieteica pagaidām vēl galīgo atbildi Verlaka kungam nedot. Apņēmusies svaini pārliecināt, Liza lūdza šim nolūkam pāris dienu laika. Kenī pēc tam atgriezās virtuvē. Florāns kopā ar Gavāru izgāja laukā, un, kad abi iegriezās Lebigra kunga krodziņā iedzert glāzīti vermuta, Gavārs, norādot uz trim sievietēm, kuras stāvēja segtajā pārejā starp jūras zivju un putnu paviljonu, skaudīgi nomurmināja:

— Skat, cik dūšīgi mēļo!

Centrāltirgus bija gandrīz tukšs, bet ietves malā patiesi varēja redzēt Sažē jaunkundzi, Lekēra kundzi un Sarjetu. Vecmeita gari un pacilāti kaut ko stāstīja.

— Lekēra kundze, vai es neteicu, ka jūsu svainis allaž lup viņu veikalā?... Jūs pati to redzējāt, vai ne?

— Kā tad! Pali savām acīm! Viņš bija uzsēdies uz galda. Un jutās kā mājās.

— Es nu gan neko ļaunu tur nedzirdēju, — Sarjeta viņu pārtrauca. — Nesaprotu, kāpēc jūs tā iekaistat.

Sažē jaunkundze paraustīja piecus.

— Ak, manu skaistulīt, jūs tā spriežat tāpēc, ka vēl esat pārāk naiva ... Vai tiešām nesaprotat, kādēļ Kenī tā pielabinās Gavāra kungam?... Varu derēt, ka Gavāra kungs visu savu mantu novēlēs mazajai Polīnai.

— Jūs tā domājat? — nobālusi Lekēra kundze negantās dusmās iesaucās.

Tad sāpīgā balsī, it kā nupat saņēmusi smagu triecienu, turpināja:

— Es, protams, esmu vientuļa, neaizsargāta sieviete, bet šis cilvēks ir spējīgs uz visu... Jūs taču dzirdējāt, kā mana māsasmeita šo aizstāv. Viņa aizmirst, cik dārgi man maksājusi, viņa ir gatava nodot mani sasietām rokām un kā jām.

— Nē, kruslmāt, nē, — Sarjeta iebilda. — Jūs pati gan mani vienmēr esat tikai rājusi.

Uz vietas salabušas, abas sievietes apskāvās. Māsasmeita solījās nekad vairs krustmāti nekaitināt, krustmāte savukārt zvērēja pie visa, kas viņai svēts, izturēties pret Sarjetu kā pret pašas bērnu. Pēc tam Sažē jaunkundze abām deva padomu, kā rīkoties, lai Gavārs neizmestu vējā savu mantu. Nospriedušas, ka Kenī-Gradeli ir gatavās niecības, viņas nolēma tos uzraudzīt.

— Kas zina, kādas intrigas viņi tur dzen, — vecā Sažē teica, — bet tas ož pēc kaut kā nelāga ... Sakiet — ko jūs pārējās domājat par Kenī kundzes brālēnu Florānu?

Sastājušās vēl ciešāk, visas trīs pazemināja balsis.

— Jums labi zināms, — Lekēra kundze iesāka, — ka šis cilvēks, kādu rītu parādījies šeit cauros zābakos un putekjiem klātās drēbēs, atgādināja zagli, kas nupat izdarījis noziegumu ... Šis puisis man gluži vienkārši iedveš bailes.

— Nē, viņš neliekas Jauns, kaut arī ir tāds izkāmējis, — Sarjeta nomurmināja.

Sažē jaunkundze iegrima domās.

— Jau divas nedēļas es lauzu galvu, — viņa skali domāja, — tomēr pie skaidrības netieku ... Gavāra kungs viņu, protams, pazīst... Es arī noteikti esmu viņu kaut kur redzējusi, tikai nekādi nevaru atcerēties, kur tas bija...

Kamēr Sažē jaunkundze vēl joprojām lauzīja galvu, pie viņām kā viesulis piedrāzās Normandiete, kas bija izskrējusi no desu veikala.

— Tad ir gan smalka tā resnā zoss Kenī! — Normandiete iesaucās, laimīga, ka varēs izkratīt sirdi. — Ko domājat, šī man sacīs, ka es pārdodu sapuvušas zivis! Nu es viņai gan sadevu!... Tā viņas pretīgā bodīte ar savu smirdīgo cūkgaļu, lūk, tā gan indē nost cilvēkus!

— Ko īsti jūs viņai pateicāt? — izdzirdējusi, ka abas draudzenes saķildojušās, vecā Sažē, sajūsmā trīcēdama, vaicāja.

— Es? Itin neko, nudien neko! ... Ļoti pieklājīgi iegāju veikalā un pateicu, ka rītvakar atnākšu pēc asinsdesām, un tad viņa bruka man virsū ar muļķīgiem apvainojumiem ... Ak, nekrietnā liekule, bet, redz, cik godīga šī izliekas! Pag, viņa man vēl samaksās — un dārgāk, nekā domā!

Pārliecinātas, ka Normandiete melo, visas trīs tenkotajās tomēr nekavējoties pievienojās viņas rupjo vārdu straumei. Pagriezušās uz Rambito ielas pusi, sievietes, bārdamās un neskopodamās ar apvainojumiem, gudroja neticamas pasaciņas par Kenī virtuves netīrību. Šo trīs sieviešu dusmu izvirdums nevarētu būt briesmīgāks pat tādā gadījumā, ja Kenī būtu pārdevuši cilvēka gaļu. Zivju tirgotājai savu stāstu vajadzēja atkārtot trīs reizes.

— Bet ko tad brālēns, ko tas teica? — Sažē jaunkundze dzēlīgi vaicāja.

— Brālēns? — Normandiete griezīgi atsaucās. — Vai tiešām jūs ticat, ka tas ir brālēns? ... Tas garais lempis ir resnās mījākais!

Pret to nu tenkotājas skaļi iebilda. Lizas godīgumu kvartālā neviens neapšaubīja.

— Liecieties mierā! No tik resnām, taukos izplūdušām svētulēm nekad nevar neko zināt! ... Gribētu redzēt šo tikumības iemiesojumu bez drēbēm! Tādam vientiesim kā viņas vīram uzlikt ragus var viegli.

Sažē jaunkundze pašūpoja galvu, it kā būtu gatava pieņēmumam piekrist.

— It īpaši tāpēc, ka brālēns šeit pēkšņi kā no debesīm nokrita, — Sažē klusām piebilda, — un viss, ko abi Kenī par viņu stāsta, ir stipri apšaubāms.

— Viņš ir tās resnules mīļākais, goda vārds! — zivju tirgotāja atkārtoja. — Kaut kāds slaists, klenderis, ko šī pievākusi no ielas. Tas redzams uzreiz.

— Kalsni vīrieši mēdz būt pārgalvīgi, — Sarjeta pārliecināti iebilda.

— Viņa šo ieģērbusi pilnīgi jaunās drēbēs, — Lekēra kundze sacīja. — Tas viņai droši vien dārgi maksāja.

— Jā, jā, šķiet, ka jums ir taisnība... — Sažē jaunkundze noņurdēja. — Vajadzētu izdibināt...

Pēc tam viņas norunāja nepalaist garām nenieka no tā, kas notiek Kenī-Gradelu veikalā. Sviesta tirgotāja apņēmās atvērt svainim acis, lai viņš redz, kādu māju apmeklē. Normandiete bija jau mazliet norimusi; neapmierināta, ka ļāvusi pārāk lielu vaļu mēlei, šī būtībā labsirdīgā meiča aizgāja. Kad viņa bija prom, Lekēra kundze dzēlīgi sacīja:

— Esmu pārliecināta, ka Normandiete pati ir nepieklājīgi uzvedusies, viņa tā paradusi,.. Bet brālēnus, kas nokrituši no debesīm, šai gan labāk derēja nepieminēt, ja pati savā zivju veikalā atradusi zīdainiti. . .

Saskatījušās visas trīs mēlneses iesmējās. Bet, kad arī Lekēra kundze bija aizgājusi, Sarjeta piebilda:

— Velti mana krustmāte tik daudz trin savu mēli, no tā viņa tikai izdilst aizvien vairāk. Kad uz mani kāds vīrietis meta acis, viņa man nikni uzbruka. Bet pašai pagalvī nemūžam neatrast mazulīti, lai meklētu cik meklēdama.

Sažē jaunkundze atkal piekrītoši iesmējās. Taču, vienatnē atgriežoties Piruetes ielā, večiņa nosprieda, ka «tās trīs stulbenes» nav vērtas pat nieka virves, kurā viņas derētu pakārt. Viņa bažīgi domāja, vai tik nav pamanīta šo mēļotāju kompānijā, jo sanīsties ar Kenī-Gradeliem, bagātiem un katrā ziņā cienījamiem cilvēkiem, nebija izdevīgi. Tieši tāpēc Sažē jaunkundze ar līkumu devās uz Tirbigo ielu, kur atradās Taburo kundzes maiznīca, pati skaistākā šajā kvartālā. Taburo kundze bija Lizas tuva draudzene, neapstrīdama autoritāte jebkurā jautājumā. Ja kāds sacīja, ka «Taburo kundze teikusi to un to», iebildumi bija lieki. Iegājusi maiznīcā un pavaicājusi, kad tiks kurināta ceptuves lielā krāsns, Sažē jaunkundze aizbildinājās, ka gribot šeit pasūtīt kādu bumbieru sacepumu, pēc tam krietni saslavēja Kenī kundzi, tās veikala priekšzīmīgo tīrību un desu lielisko kvalitāti. Apmierināta ar šo morālo alibi un priecīga, ka, ne ar vienu nesanaido-joties, izdevies uzpūst jaušamās niknās cīņas liesmas, večiņa, nez kuro reizi lauzīdama galvu par to, kur agrāk redzējusi Kenī kundzes brālēnu, beidzot ar vieglu sirdi devās mājup.

Todien, pēc vakariņām izgājis laukā, Florāns brīdi staigāja pa vienu no Centrāltirgus segtajam pārejam. Gaisā kāpa viegla dūmaka, skumji pelēcīgo mijkrēsli paviljonos šķēla gāzes radziņu dzeltenā gaisma. Florānam pirmoreiz iešāvās prātā, ka viņš ir bijis uzbāzīgs; kā naivs, izbadējies ubags viņš nepieklājīgi bija ielauzies šajā resnvēderu pasaulītē; Florāns skaidri apzinājās, ka ir iztraucējis visu kvartālu un kā pārāk aizdomīgs kontrabandas brālēns kļuvis par apgrūtinājumu abiem Kenī. To atzīstot, Florānu pārņēma dziļas skumjas — ne jau tāpēc, ka viņš būtu manījis kaut mazāko brāļa vai svaines neapmierinātību, nē; Florānu sāpināja pat viņu labsirdība; viņš nespēja sev piedot, ka tik nesmalkjūtīgi bija pie viņiem apmeties. Florānā pamodās aizdomas. Atceroties pēcpus-

dienas sarunu, viņam uzmācās neizprotams nemiers. Viņš atskārta, ka visas uz letes izlikto ēdienu smaržas ir sagrābušas viņu savā varā un ka viņš pamazām gļēvi iestieg šajā laiskas pārpilnības purvā. Varbūt viņš velti bija noraidījis piedāvāto uzrauga vietu? Sīs domas izraisīja viņā smagu cīņu; lai pamodinātu snaudošo sirdsapziņu, Florāns juta nepieciešamību uzmundrināties. Bija sacēlies drēgns vējš, kas svilpoja segtajā pārejā. Aizpogājis redingotu, viņš atguva mieru un drošības sajūtu. Vējš izvēdināja no viņa drēbēm desu veikala treknās smaržas, kuras bija padarījušas viņu tik gļēvu.

Mājup ejot, Florāns satika Klodu Lantjē. Ievīstījies zaļganajā mētelī, mākslinieks runāja dobjā, dusmīgā balsī. Viņš nikni nosodīja glezniecību, saukāja to par suņa amatu, zvērēja nemūžam vairs neņemt rokā otu. Pēcpusdienā viņš ar kājas spērienu bija saplēsis skici — tās diedclnieces Kadīnes galvu. Tamlīdzīgi dusmu uzliesmojumi Klodam mēdza uznākt, apzinoties savu nespēju iemiesot spēcīgos, dzīvības pilnos mākslas tēlos visu, par ko sapņoja. Šādos brīžos Klodam nekas vairs neeksistēja, viņš klaiņoja pa ielām, visu redzēdams drūmās krāsās, un nākamo rītu gaidīja kā augšāmcelšanos no miroņiem. Klods apgalvoja, ka rītos viņš parasti esot priecīgs, bet vakaros bezgala nelaimīgs; katra diena viņam nozīmējot ilgu, bezcerīgu piepūli. Bezrūpīgo puisi, kurš naktīs klaiņoja pa Centrāltirgu, Florāns gandrīz vairs nepazina. Pirms kāda laika viņi bija tikušies Kenī gaļas veikalā. Zinādams trimdinieka dzīvesstāstu, Klods toreiz bija spiedis Florānam roku un nosaucis viņu par krietnu cilvēku. Starp citu, pie Kenī mākslinieks iegriezās reti.

— Vai jūs vēl aizvien dzīvojat pie manas krustmātes? — Klods vaicāja. — Nesaprotu, kā varat paciest tās virtuves gaisu. Tur taču smird! Vienu stundu sabijis viņu virtuvē, es jūtos pieēdies trim dienām. Muļķīgi, ka šorīt biju pie viņiem iegājis, tieši tāpēc laikam arī sabojāju skici.

Klods apklusa, taču, pagājis dažus solus, turpināja:

— Ak, šie kārtīgie, godīgie cilvēki! Taisni skauž, ka tie ir tik veselīgi! Biju reiz nodomājis gleznot viņu portretus, bet tik apajīgas, bezkaulainas sejas nekad man nav izdevušās ... Ko tur nu runāt! Lizas tante taču ne-aizspers ar kāju savus kastroļus. Tikai es, nelga, tā varēju saplēst Kadīnes galvu! Tagad, to apdomājot, man liekas, ka skice varbūt nemaz nebija tik slikta.

Pēc tam viņi uzsāka sarunu par krustmāti Lizu. Klods sacīja, ka viņa māte vairs nesatiekoties ar desu veikala saimnieci. Viņš aplinkus ieminējās, ka māte, apprecēdamās ar vienkāršu strādnieku, bija apkaunojusi māsu, bet Liza nežēloja nelaimīgos. Klods stāstīja arī par sevi: kāds krietns vīrs, redzot Kloda astoņu gadu vecumā zīmētos ēzelīšus un vecās sieviņas, bijis sajūsmā un solījies sūtīt viņu koledžā; bet tad labais cilvēks nomiris, atstādams Klodam mantojumā tūkstoš franku gada renti; ar to nu viņš varēja dzīvot, nemirstot badā.

— Un tomēr es labāk gribētu būt strādnieks, — Klods turpināja, — piemēram, galdnieks. Kas nekait galdniekam! Pieņemsim, ka jāuztaisa galds. Viņš izdara to un, laimīgs, ka darbu veicis, mierīgi liekas gulēt... Bet es naktīs vispār nespēju aizmigt. Man galvā joņo visas tās sasodītās skices, kuras neesmu pabeidzis. Es nekad neko neesmu varējis izdarīt līdz galam, nekad, nekad!

Kloda balss aizlūza, gandrīz pāriedama elsās. Tad viņš mēģināja smieties. Viņš sodījās, meklēja pašus neķītrākos vārdus, lai maigā, izsmalcinātā prāta saltajās dusmās apšaubītu savas spējas un centienus, iegrūstu sevi dubļos un nomelnotu. Beidzot Klods notupās pie viena no tirgus pagraba vēdlodziņiem, aiz kura dienu un nakti dega gāzes lampa. Tur viņš parādīja Florānam Maržo-lēnu un Kadīni, kas pagraba dzijumā, sēžot uz putnu kaujamā akmens bluķa, mierīgi ieturēja vakariņas. Abi šie ielas bērni prata veikli ielavīties tirgus pagrabos, noslēpties un mitināties tur pēc paviljonu slēgšanas.

— Skaists dzīvnieks, patiesi, skaists! — ar skaudīgu apbrīnu vērodams Maržolēnu, Klods atkārtoja. — Un tāds lopiņš jūtas laimīgs!... Tagad viņi abi notiesās savus ābolus, pēc tam kopā liksies gulēt vienā no lielajiem spalvu groziem. Tā vismaz ir īsta dzīve! ... Nudien, jūs pareizi darījāt, palikdams desu veikalā; jācer, ka tur jūs uzbaros.

Pēkšņi Klods aizgāja. Florāns uzkāpa savā mansardā, mākslinieka nervozais nemiers bija viņu samulsinājis, izraisīdams šaubas arī viņā. Nākamajā rītā Florāns devās ilgā pastaigā gar krastmalu, lai nebūtu jānīkst veikalā. Taču pie brokastu galda viņš nespēja turēties pretī Lizas valdzinošajam maigumam. Pārāk neuzplīdamās, Liza atkal ieminējās par jūras zivju paviljona uzrauga vietu kā par kaut ko tādu, ko derētu apsvērt. Sēdēdams pie pilna šķīvja, Florāns viņā klausījās, pret savu gribu pakļausi

damies ēdamistabas godbijīgajai kārtībai; zem kājām viņš sajuta mīkstu masu; griestu lampas misiņa spožums, dzelteno tapešu un gaišo ozolkoka mēbeļu nokrāsa mudināja rast šīs nevainojamās labklājības attaisnojumu, sajaucot jēdzienus par īsto un neīsto. Un tomēr Florānam pietika spēka vēlreiz noraidīt piedāvājumu; atkārtojot savus argumentus, viņš apzinājās, ka šādos apstākļos izrādīt stūrgalvību vai vecu naidu būtu nejēdzība. Liza nedusmojās; gluži otrādi, viņa smaidīja savu apburošo smaidu, kas Florānu mulsināja vairāk nekā viņas iepriekšējā vakara mēmais sašutums. Pie pusdienu galda bija runa tikai par gaļas sālīšanu ziemai, par to, ka šajā svarīgajā darbā būs jāpiedalās visam veikala personālam.

Vakari kļuva dzestrāki. Tūlīt pēc pusdienām ģimene mēdza pārcelties uz virtuvi. Tur bija daudz siltāk. Virtuve bija tik liela, ka ap vidū novietoto četrstūraino galdu varēja sasēsties vairāki cilvēki, nevienu netraucējot darbā. Gāzes lampas apgaismoja telpas sienas, kas cilvēka augstumā bija klātas ar baltām un zilām fajansa flīzēm. Pa kreisi slējās liela čuguna plīts ar trim riņķu caurumiem, kuros melniem akmeņogļu sodrējiem klātos dibenus gremdēja trīs lieli katli; plīts vienā galā atradās cepeškrāsns, virs tas — kūpinātava, ko izmantoja grilāžām; gar plīti, mazliet virs putu smeļamajām karotēm, pavārnīcām un garkātainām dakšiņām, stiepās rinda numurētu atvilktņu, kurās glabājās smalka un rupja rīvmaize, malti sausiņi, garšvielas, krustnagliņas, muskatrieksti un pipari. Pa labi pie sienas stāvēja gaļas cērtamais galds — milzīgs ozolkoka bluķis, viscaur izrobots un saskrambāts; pie tā bija pieskrūvēti dažādi aparāti: sūknis desu pildīšanai, mašīnas gaļas stampāšanai un malšanai, un visi šie rīki ar saviem ratiņiem un rokturiem atstāja noslēpumainu un satraucošu elles virtuves iespaidu. Plauktos pie sienām un pat zem galdiem stāvēja burkas, bļodas, spaiņi, šķīvji, skārda trauki, dziļo kastroļu baterija, piltuves, statīvi nažiem un grieznēm, sarindotas speķojamās un parastās adatas — īpaša taukos grimstoša pasaulīte. Par spīti priekšzīmīgajai kārtībai, tauki šeit pludoja, iesūkdamies fajansa flīžu starpās, nospodrinādami sarkanās grīdas plāksnes, ar pelēcīgu nosūbējumu apklādami plīts čugunu un noslīpēdami gaļas cērtamā bluķa malas tā, ka tās spīdēja un laistījās līdzīgi lakotam ozolkokam. Un starp šiem treknajiem nosēdumiem, kas pilienu pa pilienam bija krājušies no trijos katlos kausēto tauku izgarojumiem, droši vien ne pie griestiem, ne uz grīdas neatrastos nevienas ar taukiem neaplipušas naglas.

Kenī-Gradeli visu gatavoja mājās paši. No labākajiem piegādātājiem viņi pirka tikai augstvērtīgas pastētes, sīki sagrieztu ceptu cūkgaļu, konservus stikla burkās, sardīnes, sieru un gliemežus. Tāpēc ik septembri vajadzēja atsākt pa vasaru iztukšotā pagraba piepildīšanu. Nu vakara darbi turpinājās arī pēc veikala slēgšanas. Kenī, Ogistam un Leonam palīdzot, pildīja desas, sutināja šķiņķus, kausēja taukus, kūpināja cūkas krūtiņas, gatavoja liesos un piparotos speķus. Briesmīgu troksni sacēla kastroļu šķinda, gaļas kapājamie naži un cirvīši. Visā mājā izplatījās virtuves smakas. Turklāt darbi bija jāveic, nekavējot svaigo gaļas produktu — aknu un zaķa pastēšu, galertu, cīsiņu un asinsdesu — gatavošanu tekošās tirdzniecības vajadzībām.

Tovakar ap vienpadsmitiem, uzlicis uz uguns divus katlus tauku, Kenī noņēmās ar asinsdesu gatavošanu. Viņam palīdzēja Ogists. Liza un Ogistīna virtuves četrstūrainā galda galā lāpīja veļu, viņām iepretī ar seju pret plīti sēdēja Florāns, uzsmaidīdams mazajai Polīnai, kas, uzrāpusies viņam uz ceļgaliem, gaidīja, lai pašūpo. Viņiem aiz muguras Leons lēni, vienmērīgi kapāja cīsiņu gaļu uz ozolkoka bluķa.

Ogists izgāja pagalmā, lai vispirms ienestu divas ar cūku asinīm pildītas kannas. Kautuvē viņš vienmēr pats nolaida lopiem asinis un kopā ar cūku iekšām pārnesa tas mājās, bet sacirsto, tīro gaļu lika kautuves strādniekiem ar ratiņiem nogādāt veikalā. Kenī mēdza apgalvot, ka otra tāda meistara, kas tik veikli prastu nolaist asinis kā Ogists, Parīzē neatrast. Ogists patiešām apbrīnojami prata noteikt asiņu kvalitāti; ja viņš bija iepriekš sacījis, ka asinsdesas izdosies labas, tad tās patiešām iznāca lieliskas.

— Nu kā, vai šodien desas būs gardas? — Liza vaicāja.

— Domāju gan, Kenī kundze, domāju gan, — nolikdams zemē abas kannas, Ogists, lēnām stiepdams vārdus, atbildēja. — Vispirms to norāda tas, kā plūst asinis. Ja, izvelkot nazi, tas tecēs pārāk gausi, lad tā būs nelāga pazīme; tas nozīmē, ka asinis ir pārāk šķidras ...

— Pareizi gan, bet svarīgi arī tas, cik dziļi iedurts nazis, — Kenī Ogistu pārtrauca.

Ogisla bālajā sejā parādījās smaids.

— Nē, nē, — viņš iebilda. — Nazi vienmēr vajag durt četru pirkstu dziļumā, tāds ir vajadzīgais mērs ... Bet vai zināt ko? Ir vēl labāka pazīme! Kad, kuļot ar roku, asinis tecinu spainī, tām jābūt ļoti siltām, treknām kā svaigs krējums, bet ne visai biezām.

Ogistīna nolaida šuvekli. Pacēlusi acis, viņa vēroja Ogistu. Viņas sārtā seja, ko ieskāva cieti, kastaņbrūni mati, liecināja par saspringtu uzmanību. Ar tikpat lielu interesi Ogistu uzklausīja Liza un pat mazā Polina.

— Pēc tam es asinis kuļu, kuļu un kuļu, lūk, tā — skaidrs? — izdarīdams kustību, it kā kultu krējumu, Ogists turpināja. — Un, kad beidzot, izvilcis roku, apskatu to, tai jābūt kā ieeļļotai un viscaur vienmērīgi sarkanai... Tādā gadījumā varu galvot, ka asinsdesas izdosies ļoti gardas.

Ogists brīdi pastāvēja pakalpīgi gļēvā pozā ar gaisā izslietu roku; šī roka baltā uzroča galā, paradusi gremdēties asins spaiņos, bija gluži sārta, ar asiem nagiem. Iestājās klusums. Leons vēl aizvien kapāja gaļu. Polīna, mirkli aizsapņojusies, atkal ierāpās brālēnam klēpī un dzidrā balsliņā lūdza:

— Klau, brālēn, pastāsti man par vīru, kuru apēda zvēri.

Saruna par cūku asinīm bērna atmiņā bija atsaukusi stāstu par «vīru, kuru apēda zvēri». īsti nesaprazdams, ko mazā vēlas, Florāns vaicāja, par kādu vīru viņa runā. Liza iesmējās.

— Viņa grib dzirdēt stāstu par nelaimīgo cilvēku, to, kuru jūs kādu vakaru stāstījāt Gavāram, vai atceraties? Bērns būs noklausījies.

Florāns kļuva nopietns. Meitenīte, saņēmusi rokās resno, rudo runci, ielika to Florānam klēpī, teikdama, ka ari tas grib dzirdēt stāstu. Bet Mutons uzlēca uz galda. Tur apsēdies, runcis, kūkumu uzmetis, vēroja slaiko, kalsno vīru, kurš acīmredzot jau divas nedēļas nodarbināja runča prātu. Bet Polīna, nespēdama vien sagaidīt brālēna stāstu, nepacietīgi piecirta kājiņu. Kad mazā patiesi kļuva neciešama, Liza pievērsās Florānam:

— Stāstiet taču beidzot, ko mazā lūdz, tad viņa reiz liksies mierā.

Florāns mirkli vēl klusēja. Nodurtām acīm viņš raudzījās grīdā. Tad viņa skatiens lēnām pievērsās abām sievietēm, kas šuva, pēc tam Kenī un Ogistam, kuri gatavoja katlu asinsdesu vārīšanai. Gāzes lampa mierīgi dega, plīts krāsns izplatīja patīkamu siltumu, visa taukos pludojošā virtuve mirdzēja sātīgas gremošanas labsajūtā. Uzsēdinājis sev uz ceļgaliem mazo Polīnu un skumji viņai uzsmaidījis, Florāns sāka stāstīt:

— Reiz dzīvoja kāds trūcīgs cilvēks. Viņš tika aizsūtīts tāltālu pāri jūrai... Reizē ar viņu kuģī brauca četrsimt katordznieku. Viņš bija spiests pavadīt kopā ar noziedzniekiem piecas nedēļas, ģērbties rupja buraudekla drēbēs tāpat kā tie un ēst ar tiem no viena katla. Viņu apsēda lielas utis, nežēlīgs karstums izsūca spēkus. Virtuve, maizes ceptuve un tvaika mašīnas karsēja kravas telpas tā, ka desmit no ieslodzītajiem karstumā nomira. Dienā viņus pa piecdesmit cilvēkiem izlaida uz klāja paelpot svaigu gaisu, bet, tā kā no viņiem bijās, šaurajam pastaigu laukumam tika pievērsti divi lielgabalu stobri. Nabaga nelaimīgais cilvēks jutās atvieglots, kad pienāca viņa reize iziet pastaigā. Tad svīšana mazliet mitējās. Ēdienam viņš vairs nepieskārās, viņš bija smagi slims. Naktīs viņus atkal saslēdza dzelžos, un, kad vētras laikā, valstoties pa grīdu starp diviem blakusgulētājiem, nelaimīgo pārņēma mazdūšība, viņš raudot priecājās, ka neviens šīs asaras neredz ...

Polīna klausījās plaši ieplestām acīm, kā lūgšanā saliktām rociņām.

— Bet tas jau nemaz nav stāsts par vīru, kuru apēda zvēri, — meitene Florānu pārtrauca. — Brālēn, vai tas būs cits stāsts?

— Pacieties, pacieties, gan dzirdēsi, — Florāns laipni atbildēja. — Līdz notikumam ar vīru drīz nonāksim . .. Es stāstu visu no paša sākuma.

— Ak tā? Nu labi, — bērns apmierināti nomurmināja.

Taču mazā joprojām bija domīga, it kā velti pūlētos

atrisināt sarežģītu jautājumu.

— Bet ko nelaimīgais cilvēks bija nodarījis? — viņa nenocietusies beidzot vaicāja. — Kāpēc viņu iesēdināja kuģī un lika braukt tik tālu projām?

Liza un Ogistīna pasmaidīja. Bērna atjautība abas sajūsmināja. Un, izmantojot gadījumu, Liza, tieši neatbildēdama, nolasīja meitenei morāles sprediķi; viņa smagi satrieca Polīnu, sacīdama, ka šādos kuģos mēdz sēdināt arī nepaklausīgus bērnus.

— Tad jau tam cilvēkam, par kuru brālēns stāsta, patiešām naktīs bija jāraud, — Polīna prātīgi secināja.

Liza atkal ķērās pie šuvekļa un noliecās pār to. Keni sarunā neklausījās. Viņš nupat bija sagriezis un iemetis katlā sīpolu ripiņas, kuras plīts karstumā iesīcās smalkās, spiedzīgās balstiņās, kas atgādināja karstumā pamirušu cikāžu sisināšanu. Izplatījās kairinoša smarža. Kenī iegremdēja katlā lielo koka karoti, un katls iešņācās skaļāk, piepildīdams virtuvi ar ceptu sīpolu sīvo smaržu. Ogists uz šķīvja grieza speķi sīkos gabaliņos. Bet Leons aizvien straujāk cilāja kapājamo nazi, ik pa brītiņam sakasīdams kaudzītē cīsiņu gaļu, kas pamazām pārvērtās mīklveida masā.

— Kad kučņs sasniedza galapunktu, — Florāns turpināja, — nelaimīgo aizveda uz tā saukto Velna salu. Tur viņš sastapa citus biedrus, kas arī bija izraidīti no dzimtenes. Tie visi jutās dziļi nelaimīgi. Vispirms ieslodzītajiem lika strādāt īstus katorgas darbus. 2.andarms, kas viņus uzraudzīja, tos pārskaitīja trīsreiz dienā, lai pārliecinātos, vai kāds nav izbēdzis. Vēlāk viņiem ļāva darīt, ko paši grib, vienīgi naktīs ieslēdza lielā koka barakā, kur bija jāguļ starp diviem stieņiem iekārtos guļamtīklos. Gada nogalē ieslodzītie jau staigāja basām kājām, viņu drēbes bija sadilušas, zem tām vīdēja kaila miesa. Ieslodzītie no baļķiem cēla būdas, kur patverties no svelmainās saules, kas tajā zemē izdedzina visu; bet šīs būdas nespēja pasargāt no moskītiem, kuri naktīs sakoda cilvēkus tā, ka āda pārklājās ar pūtītēm un uztūka. Daudzi tāpēc nomira; pārējie izdila, kļuva bāli, dzelteni, apauga ar bārdu un tā nolaidās, ka viņu izskats modināja žēlumu.

— Ogist, nes šurp speķi! — Kenī uzsauca.

Un, saņēmis pasniegto šķīvi, viņš lēnītēm bēra katlā sīki sagrieztos speķa gabaliņus, ar karotes galu atdalīdams citu no cita. Tauki kusa. No plīts kāpa vēl biezāki garaiņi.

— Un ko viņiem deva ēst? — Polīna ziņkārīgi vaicāja.

— Deva risus, kuros mudžēja tārpi, un gaļu, kas nejauki smirdēja, — Florāns atbildēja, un viņa balss kļuva vēl dobjāka. — Lai rīsus varētu ēst, no tiem vispirms vajadzēja izlasīt tārpus. Krietni saceptu vai žāvētu gaļu kaut kā vēl varēja norīt, bet vārītā gaļa oda tik nelabi, ka no smakas vien piemetās vēdergraizes.

— Tad es labāk ēstu tikai sausu maizi, — brītiņu padomājusi, mazā sacīja.

Beidzis kapāt cīsiņu gaļu, Leons gaļas trauku nolika uz četrstūrainā galda. Mutons, kas aizvien vēl turpat

tupēja un, it kā neparasti pārsteigts par stāstu, nenovērsa acis no Florāna, bija spiests paiet sāņus, ko darīja ar lielu nepatiku. Saritinājies kamolā, runcis murrādams glūnēja uz cīsiņu gaļu. Bet Liza nespēja noslēpt savu pārsteigumu un riebumu: tārpainie rīsi un smirdīgā gaļa viņai acīmredzot likās gandrīz vai neticama cūcība, apkaunojums tiem, kas to ēda. Viņas glītā, rāmā seja un piepūties kakls liecināja, ka iepretī sēdošais cilvēks, kurš ēdis tik pretīgas lietas, iedveš viņai neizsakāmas šausmas.

— Tiesa gan, jautra dzīve tur nebija, — aizmirsis mazo Polinu un izklaidīgi raudzīdamies uz kūpošo katlu, Fio-rāns sacīja. — Katru dienu jaunas nepatikšanas, nemitīgi spaidi, ne mazākā taisnīguma, nekādas cilvēciskas žēlastības — tas viss gūstekņus šausmīgi kaitināja, un viņos lēnām brieda drudžaina atriebības kāre. Viņi dzīvoja kā lopi, kuriem nemitīgi draud ar paceltu pātagu. Nelieši gribēja iznīcināt viņos visu cilvēcisko. To nevar aizmirst, nē, tas nav iespējams. Sīs ciešanas reiz sauks pēc atriebības.

Florāns klusināja balsi, ko apslāpēja speķa gabaliņu jautrie sprakšķi un verdošo tauku čurkstoņa katlā. Taču Liza, kas bija visu dzirdējusi, nobijās no nepielūdzamās izteiksmes, kāda pēkšņi parādījās Florānam sejā. Viņa sprieda, ka Florāns ir liekulis, kurš prot pieņemt maiga, lēnīga cilvēka izskatu.

Bet Polīnas prieks sasniedza augstāko pakāpi, klausoties brālēna dobjajā balsī. Sajūsmināta par stāstu, meitenīte nepacietīgi dīdījās viņam uz cejiem.

— Un ko tad iesāka tas nabaga nelaimīgais? — meitene čukstēja.

Paskatījies uz mazo Polīnu, Florāns atkal pievērsās atmiņām, un viņa lūpās no jauna pavīdēja skumjš smaids.

•— Nabaga nelaimīgais, — viņš atbildēja, — nespēja samierināties ar dzīvi uz salas. Viņu nemitīgi vajāja viena vienīga doma — pārpeldēt jūru un sasniegt krastu, kas skaidrā laikā vīdēja pie apvāršņa kā balta svītra. Taču izdarīt to nebija tik vienkārši. Vajadzēja uzbūvēt plostu. Bet gūstekņu mēģinājumi bēgt gadījās ne reizi vien, tāpēc uz salas bija izcirsti visi koki, lai neviens tos nevarētu vairs izmantot. Noplicinātā sala karstajā saulē izdega tā, ka dzīve uz tās kļuva ar katru dienu bīstamāka un šausmīgāka. Tad nelaimīgais un divi no viņa biedriem nolēma izmantot baļķus, no kuriem bija celtas viņu būdas. Ar sakaltušiem koku zariem sastipri-e?

nājuši dažus no tiem, viņi kādu vakaru aizpeldēja prom. Vējš nesa plostu pretī krastam. Bet īsi pirms rītausmas bēgļi tik sparīgi uzdūrās smilšainam sēklim, ka plosts izjuka un baļķus aizrāva viļņi. Trīs nelaimīgie gandrīz uz visiem laikiem palika smiltīs; viņi iegrima tajās līdz viduklim; kad viens no tiem iestiga līdz zodam, abi pārējie bija spiesti vilkt viņu laukā. Beidzot bēgļi sasniedza klinti, uz kuras tik tikko pietika vietas, lai apsēstos. Kad uzlēca saule, nelaimīgie pamanīja pelēku, klinšainu krastu, kas aizklāja daļu apvāršņa. Divi no viņiem prata peldēt un nolēma peldus nokļūt krastā. Viņi bija ar mieru riskēt; tiem likās, ka noslīkt uzreiz ir labāk nekā lēnā bada nāvē mirt uz šīs klints. Trešajam biedram viņi solījās atbraukt pakaļ, līdzko būs sasniegta zeme un sameklēta' laiva.

— Ā, nu es saprotu! — mazā Polīna iesaucās, priekā sasizdama plaukstas. — Tas tomēr būs stāsts par viru, kuru apēda zvēri.

— Bēgļiem izdevās nokļūt krastā, — Florāns turpināja,

— bet krasts bija neapdzīvots, laivu laimējās atrast tikai pēc četrām dienām ... Atgriezušies uz klints, viņi atrada biedru guļam uz muguras nograuztām kājām un rokām, apgrauztu seju, viņa ādu sānos cilāja krabji, kas mudžēt mudžēja miroņa iekšās, un likās, ka baismīgs pirmsnāves gārdziens satricina šo pa pusei iznīcināto, vēl nesatrūdējušo ķermeni.

Lizai un Ogistīnai aiz riebuma izlauzās klusi saucieni. Leons, gatavojot asinsdesām cūku zarnas, nelabumā saviebās. Kenī, kas bija pametis darbu, palūkojās uz Ogistu, kurš grasījās vemt. Vienīgi Polīna smējās. Šis vēders, kurā mudžēja krabji, dīvainā kārtā šķita rēgojamies virtuves vidū, piejaucot cepta speķa un sīpolu gardajām smaržām aizdomīgu smārdu.

— Nesiet šurp asinis! — Kenī, kas nesekoja stāstam, uzsauca.

Ogists atnesa abas kannas. Un lēnītēm, tievām strūkliņām viņš lēja asinis katlā, bet Kenī ar spēcīgām kustībām maisīja ātri biezējošo virumu. Kad kannas bija iztukšotas, saimnieks, citu pēc citas vērdams vaļā atvilktnes virs plīts, pa šķipsniņai ņēma no tām garšvielas. Piparu deva bija vislielākā.

— Vai mirušo viņi turpat arī pameta? — Liza vaicāja.

— Un pēc tam paši no turienes laimīgi aizbrauca?

— Vējš atceļā mainījās, — Florāns atbildēja, — un viņus iedzina atklātā jūrā. Vienu no airiem aizrāva vilnis, bet pēc katras vēja brāzmas laivu tik neganti applūdināja ūdens, ka airētājiem to vajadzēja izsmelt ar rokām. Viņi cīnījās ar viļņiem netālu no krasta, paisums viņus krastam tuvināja, bēgums attālināja, pārtikas rezerves bija jau izsīkušas, un neatlika ne drusciņas maizes. Tā pagāja trīs dienas.

— Trīs dienas! — desu veikala saimniece iesaucās. — Trīs dienas bez ēšanas!

— Jā gan, trīs dienas bez ēšanas. Kad austrumu vējš laivu beidzot izmeta krastā, viens no bēgļiem bija tik novārdzis, ka, nespēdams piecelties, visu rīta cēlienu nogulēja smiltīs. Pret vakaru viņš nomira. Biedram neizdevās pierunāt viņu, lai zelē koku lapas.

Ogistīna paklusām iespurdzās, bet, samulsusi un nobijusies, ka šo smieklu dēļ viņu nenotur par bezsirdi, nomurmināja:

— Nē, ne jau tāpēc es smējos. Mani smīdina Mutons... Kundze, paskatieties taču uz to!

Arī Liza iesmējās. Trauks ar cīsiņu gaļu, kas joprojām stāvēja runcim deguna priekšā, droši vien bija tam izraisījis nepatiku vai riebumu. Spēji izslējies, Mutons cītīgi kasīja galdu, ar steigu lūkodams aprakt šo gaļas kaudzi, kā to mēdz darīt kaķi, aprokot savas netīrības. Pēc tam, uzgriezis traukam muguru, Mutons izstaipīja ķepas, apgūlās uz galda un, pievēris acis, svētlaimīgā tīksmē pielieca galvu. Nu visi ņēmās Mutonu slavēt: šis runcis nekad nezog, viņa tuvumā var mierīgi atstāt pat gaļu. Polīna diezgan nesakarīgi stāstīja, kā Mutons viņai pēc pusdienām nolaiza pirkstus un apmazgā seju, bet nekad nekož.

Liza vēlreiz gribēja dzirdēt, vai tiešām ir iespējams iztikt trīs dienas bez ēšanas. Tas viņai likās neticami. -

— Nē, es gan tam neticu! — viņa iesaucās. — Neviens vēl nav varējis trīs dienas nodzīvot neēdis. Mēdz gan teikt: «Mēs mirstam badā!» — bet tas ir tikai tāds izteiciens. Katrs tomēr kaut cik ir ēdis. Varbūt vienīgi kādi nožēlojami, visu pamesti, bojāejai nolemtie ...

Liza droši vien gribēja piebilst: «Nelietīgi klaidoņi,» —• taču, palūkojusies uz Florānu, aprāvās. Tomēr nicīgi savilktās lūpas un zīmīgais skatiens nepārprotami pauda, ka tik neprātīgi badoties spēj vienīgi nelieši. Cilvēks, kas var iztikt trīs dienas bez ēšanas, viņai katra ziņā likās loti bīstams. Godīgie nekad nenokļūst tamlīdzīgā stāvoklī.

Florānu smacēja karstums. Viņam iepretī kā saulītē iesnaudies baznīcas korists sēca plīts, kurai Leons nupat bija piemetis vairākas lāpstas akmeņogļu. Karstums virtuvē kļuva neciešams. Ogistam, kas bija uzņēmies tauku kausējamo katlu uzraudzīšanu, sviedri lija aumaļām; bet KenI, slaucīdams piedurknē sviedraino pieri, gaidīja, kad asinis iegūs nepieciešamo biezumu. Visus pārņēma sātīgi paēduša cilvēka miegainība un gurdenums.

— Kad nelaimīgais bija apracis smiltīs mirušo biedru, — Florāns lēnām atsāka, — viņš viens pats turpināja ceļu nezināmā virzienā. Holandiešu Gviāna, kurā viņš bija nokļuvis, ir mežaina, upēm un purviem bagāta zeme. Bēglis soļoja vairāk nekā nedēļu, neredzēdams ceļā nevienas cilvēku mītnes. Ik uz soļa viņam uzglūnēja nāve. Neciešama izsalkuma mocīts, viņš bieži vien neiedrošinājās nogaršot koku zaros karājošos gleznos augļus; viņu biedēja šo ogu metāliskais spīdums, to kumpainie izciļņi, kas bija pilni ar indīgu sulu. Neredzot ne mazākās debess maliņas, bēglis dienām ilgi soļoja zaļganajā krēslā zem biezā lapu juma, kur slēpās dzīvības briesmas. Lieli putni ar baismīgām spārnu vēdām lidoja viņam pār galvu, to spējie ķērcieni atgādināja pirmsnāves gārdzienus; viņa priekšā biezokni šķērsoja pērtiķi, auļoja zvēri, liekdami zarus un, līdzīgi vēja brāzmai, apbērdami viņu ar lapu lietu; bet visbīstamākās bija čūskas: kad, ejot pa sausām, čauganām lapām klāto zemi, pēkšņi starp ērmīgajiem sakņu pinekļiem pavīdēja smailās čūsku galviņas, viņš šausmās sastinga. Dažviet miklos, ēnainos nostūros mudžēja rāpuļi — melni, dzelteni, violeti, svītraini, plankumaini, līdzīgi sažuvušai zālei — un, negaidot iztraucēti, metās bēgt.. Tad nelaimīgais apstājies mēģināja saskatīt kādu akmeni, lai izrautos no muklāja, kurā stiga kājas; reizēm, pa gabalu ieraudzījis meža klajumā ap koku apvijušos žņaudzējčūskas asti un izslieto galvu, kas šūpojās kā milzīgs, zeltītām plāksnītēm klāts koka stumbrs, bēglis nobijies stundām ilgi stāvēja uz vietas. Naktis viņš pārgulēja koku zaros, uztrūkdamies no niecīgākās skaņas, likās, ka tumsā garām slīd bezgalīgas bruņurupuču rindas. Viņam trūka elpas zem šīm nebeidzamajām lapotnēm; tumšajās naktīs tur kļuva karsti un smacīgi kā peklē, gaiss bija pilns mikliem, lipīgiem izgarojumiem, asām koku smaržām un pretīgu ziedu dvakām. Bet, kad pēc ilgā, garā gājiena viņš beidzot izkļuva no biezokņa un atkal ieraudzīja debesis, viņam ceļā stājās platas upes; viņš devās straumes virzienā, uzmanīgi apiedams kai-manu pelēcīgās muguras, ar acīm iztaustīdams straumē slīdošās zāles, un, atradis drošākus ūdeņus, pārpeldēja upes. Pretējā krastā atkal pletās meži; dažviet tos aizstāja plaši, lekni līdzenumi ar bagātīgu augu valsti un zilgmojošiem dzidru ezeriņu spoguļiem. Tad cilvēks apmeta lielu līkumu; viņš nespēra ne soli, iepriekš nepārbaudījis zemi zem kājām, jo vienā no šīm gleznainajām vietām, kur zeme gurkst uz katra soļa, gandrīz bija noslīcis. Milzu zālaugi, barodamies bagātīgos melnzemes krājumos, tur aizsedz sasmakušus, inficētus purvus, dūņainus bezdibeņus; bet starp šīm zālāju segām, kas līdz pat apvārsnim klāj milzīgos, zaļganpelēkos klajumus, tikai dažviet atrodamas šauras cietzemes joslas, kuras nezinot var nozust bez pēdām. Kādu vakaru bēglis iestiga muklājā līdz viduklim. Pēc katra mēģinājuma izrauties dūņas viņam gandrīz sakāpa mutē. Divas stundas viņš nekustīgi stāvēja uz vietas. Kad uzlēca mēness, viņam izdevās pieķerties pie koka zara virs galvas. Asiņojošiem, negantu kukaiņu sadzeltiem, uztūkušiem locekļiem bēglis beidzot sasniedza kādas mājas. Viņš izskatījās tik novārdzis un nožēlojams, ka iedvesa šausmas. Piecdesmit soļu no mājām saimnieks viņam nometa ēdienu, bet pats ar šauteni rokā sargāja durvis.

Florāns apklusa, balss aizlūza, acis raudzījās tālumā. Šķita, ka tagad viņš sarunājas pats ar sevi. Mazo Polīnu māca miegs; piekļāvusi brālēnam atliekto galviņu, meitene pūlējās noturēt vaļā izbrīnītās acis. Bet Kenī sirdījās uz saviem palīgiem.

— Ak, tu lops! — viņš uzbļāva Leonam. — Pat zarnu noturēt, neproti... — Nu, uz ko tu skaties! Ne jau uz mani, bet uz zarnu ir jāskatās! ... Tā, lūk. Un tagad stāvi mierā.

Leons labajā rokā turēja zarnas tukšo galu, kurā bija iebāzta ļoti plata piltuve, un, kamēr Kenī ar lielu sme-ļamkaroli lēja piltuvē karsto virumu, puisis ar kreiso roku tina gatavo desu ap bļodu — apaļu metāla trauku. Melnā, kūpošā masa, palēnām tecēdama, piepūta zarnu, kas pilna viegli salocījās un nokrita. Un, kad Kenī katlu no uguns noņēma un kļuva redzami viņi abi — pusaudzis Leons ar smalko profilu un platsejainais Kenī —, kvēlošo ogļu spilgtā atblāzma viņu bālās sejas un baltas drēbēs iekrāsoja sārtas.

Liza un Ogistīna ar interesi sekoja notiekošajam, it īpaši Liza, kas savukārt rāja Leonu par to, ka viņš ar pirkstiem pārāk saspaida zarnu, — pēc viņas domām, no tā desās rodas mezgli. Kad zarnas bija piepildītas, Kenī tās ielaida katlā ar verdošu ūdeni. Šķita, ka viņš atviegloti uzelpo — nu tikai atlika desas uzvārīt.

— Bet kas notika tālāk, kas ar nelaimīgo notika tālāk? — nesaprazdama, kāpēc brālēns apklusis, Polīna, atvērusi miegainās acis, murmināja.

Šūpodams meitenīti klēpī, Florāns runāja aizvien gausāk, aizvien klusāk, gluži kā aukle dziesmiņu dziedot.

— Nelaimīgais, — viņš turpināja, — nonāca lielā pilsētā. Vispirms viņu noturēja par izbēgušu katordznieku, viņš vairākus mēnešus bija spiests pavadīt cietumā... Pēc tam nelaimīgo atbrīvoja, un viņš sāka nodarboties ar dažādiem amatiem: gan ar rēķinvedību, gan ar bērnu skološanu; bija pat salīdzis par melnstrādnieku zemesdar-bos. Viņš vienmēr sapņoja par atgriešanos dzimtenē. Ceļam nepieciešamā summa bija jau sakrāta, bet nelaimīgais pēkšņi saslima ar dzelteno drudzi. Kaimiņi, būdami pārliecināti, ka viņš vairs necelsies, sadalīja savā starpā viņa drēbes, un, kad slimnieks atspirga, viņam vairs nebija pat krekla, ko vilkt mugurā. Vajadzēja sākt visu no jauna ... Šā cilvēka veselība bija smagi iedragāta. Svešumā palikt viņš bijās... Beidzot tomēr radās izdevība no turienes aizbraukt un viņš atgriezās dzimtenē.

Stāstītāja balss mazpamazām kļuva klusāka. Līdz ar pēdējām lūpu kustībām tā apklusa pavisam. Stāsta beigās iemigusi, mazā Polīna gulēja, galviņu atbalstījusi brālēnam uz pleca. Florāns mazo pieturēja ar roku un nemanot viegli šūpoja uz ceļiem. Un, tā kā neviens viņam vairs nepievērsa uzmanību, viņš nekustīgi sēdēja ar iemigušo bērnu klēpī.

Tuvojās izšķirīgais brīdis, kā mēdza teikt Kenī. Desas izvilka no katla. Cenzdamies tām nepārplēst ādu un ne-samezglot galus, Kenī aptina tās ap maiksti un, iznesis pagalmā, nolika uz klūgu sieta, kur desām ātri vajadzēja nožūt. Saimniekam talkā gāja Leons, pieturēdams pārāk garos galus. Nesot cauri virtuvei, sulīgo desu virknes pameta aiz sevis smaržīgas dūmu grīstes, no kā gaiss kļuva vēl smacīgāks. Kad Ogists, grasīdamies palūkoties, vai tauki abos katlos jau izkusuši, nocēla tiem vākus, no kūsājošo tauku plīstošajiem burbuļiem izšāvās viegls, kodīgs tvaiks. Taukainu garaiņu mākoņi virtuvē izplatījās jau kopš pievakares; tagad tie aizmigloja gāzes lampu, piepildīja telpu un ieplūda visur, ietīdami blāvā dūmakā Kenī un abu palīgu tvīkstošos vaigus un baltās drēbes. Liza un Ogistīna piecēlās. Visi smagi elsa kā pēc pamatīgas ēšanas.

Ogistīna paņēma rokās aizmigušo Polīnu. Atlaizdams Ogistu un Leonu, Kenī, kas virtuves slēgšanu nevienam citam labprāt neuzticēja, solījās pats ienest iekšā atdzesētās desas. Leons aizgāja tumši pietvīcis: viņam zem krekla bija noslēpta gandrīz metru gara desa, kas droši vien pamatīgi svilināja. Palikuši trijatā, abi Kenī un Flo-rāns klusēja. Piecēlusies kājās, Liza nogaršoja gabaliņu karstās asinsdesas un, kozdama no tās pa kumosiņam, centās neapdedzināt skaistās lūpas; melnais desas galiņš mazpamazām nozuda viņas sārtajā mutē.

— Nu nē! — viņa iesaucās. — Normandiete velti cēla tādu traci... Desa atkal izdevusies lieliski.

Priekšnamā pie durvīm klauvēja, ienāca Gavārs. Ik vakaru viņš līdz pusnaktij sēdēja pie Lebigra. Šoreiz Gavārs bija ieradies, lai galīgi izšķirtu jautājumu par uzrauga vietu jūras zivju paviljonā.

— Saprotiet, — viņš teica, — Verlaka kungs vairs ilgāk nespēj gaidīt, viņš patiešām ir smagi slims . .. Lai Florāns beidzot izlemj. Atbildi solījos dot rīt pulksten vienos.

— Florāns piekrīt, — Liza mierīgi atbildēja, no jauna iecirzdama desas gabaliņā zobus.

Florāns, kas, dīvainas grūtsirdības mākts, vēl aizvien sēdēja savā vietā, velti mēģināja piecelties un iebilst.

-— Jā, jā, šis jautājums ir galīgi izlemts, — desiniece turpināja. — Vai zināt, dārgo Florān, jūs esat pietiekami daudz cietis. Viss tikko dzirdētais iedveš šausmas . ._. Ir laiks nokārtot savu dzīvi. Jūs esat cēlies no cienījamas ģimenes, esat izglītots, un blandīties kā īstam klaidonim jums nepiedien... Jūsu vecumā bērnišķīga rīcība nav vairs attaisnojama. Ja esat reiz dzīvē kļūdījies — labi, lai tas paliek, viss tiks aizmirsts, viss tiks piedots. Jūs atgriezīsities savas šķiras godīgu cilvēku sabiedrībā un galu galā dzīvosiet tāpat kā visi pārējie.

Florāns pārsteigts klausījās, nerazdams vārdus, lai iebilstu, Lizai, bez šaubām, bija taisnība. Šī veselīgā, miermīlīgā būtne nevarēja vēlēt viņam ļaunu. Bet ļauns droši vien bija viņš pats — kalsnais, drūmais, aizdomīgais tips, kas loloja sapņus, kuros nedrīkstēja atzīties. Fiorāns vairs nesaprata, kāpēc līdz šim bija stūrgalvīgi pretojies.

Bet Liza vēl ilgi un gari runāja, rādama viņu kā mazu zēnu, kurš izdarījis palaidnības un tāpēc jābiedē ar žandarmu. Viņa izturējās ļoti sirsnīgi, kā māte, viņai netrūka pārliecinošu argumentu. Kā pēdējo Liza beidzot piebilda:

— Dariet to mūsu dēl, Florān. Mēs kvartālā ieņemam zināmu stāvokli, un tas liek ievērot lielu piesardzību ... Starp mums runājot, es bīstos, ka var sākties tenkas. Šī darbavieta visu izlīdzinās, jūs būsiet svarīga persona, un tas būs pagodinājums arī mums.

Liza runāja ļoti pieglaimīgi. Florānam kļuva smagi no šīs pārpilnības: viņš šķita piesūcies ar virtuves smakām, pārēdies ēdienus, kuru smaržas piesātināja gaisu; viņš nolaidās līdz tās nemitīgi gremojošās, taukos pludojošās pasaulītes gļēvajai labklājībai, kurā dzīvoja jau divas nedēļas. Fiorāns juta, ka pieaugošie tauki kutina ādu un viņu viscaur pārņem tā pati miermīlīgā pašapmierinātība, kas piemita šiem bodniekiem. Vēlajā nakts stundā, virtuves karstajā gaisā viņa niknums saplaka, griba izkusa; rāmais vakars, desu un speķa smaržas, viņam klēpī aizmigušās mazās, apaļīgās Polīnas tuvums viesa viņā tīkamu gurdenumu, un viņš pieķēra sevi pie domas, ka labprāt pavadītu līdzīgus vakarus, vēl bezgala daudz tādu vakaru, līdz beidzot arī pats apaugtu ar taukiem. Bet it īpaši viņa lēmumu rosināja Mutons. Runcis saldi dusēja, vēderiņu izriezis, ar ķepu apsedzis purniņu, asti pabāzis zem sāniem kā pēli; un runča miegs bija tik svētlaimīgs, ka Fiorāns, to redzot, nomurmināja:

— Nē, tas galu galā būtu pārāk muļķīgi... Esmu ar mieru. Gavār, sakiet, ka esmu ar mieru.

Tad Liza iebāza mutē pēdējo desas kumosiņu un mierīgi noslaucīja rokas priekšauta stūrī. Kamēr Gavārs un Kenī apsveica Florānu par pieņemto lēmumu, viņa pati sagatavoja vīrabrālim svečturi. Pagātnei reiz vajadzēja pārvilkt svītru: bīstami politiski pasākumi nekāda labuma nedod, ar tiem paēdis nebūsi. Turot aizdegto svečturi rokā, Liza stāvēja un apmierināti skatījās Florānā, ar savu skaisto, rāmo seju atgādinādama svēto govi.

III

Trīs dienas vēlāk visas formalitātes bija nokārtotas — paļaujoties uz paša Verlaka kunga ieteikumu, prefektūra par viņa pagaidu vietnieku bez jebkādiem iebildumiem pieņēma Florānu. Gavārs katrā ziņā bija gribējis doties abiem līdzi. Vēlāk, kad bija palicis uz ielas divatā ar Florānu, viņš bikstīja tam ar elkoni sānos un, izsmējīgi miegdams ar acīm, klusējot smīkņāja. Orloža krastmalā sastaptie policisti viņam droši vien likās ļoti smieklīgi, jo, ejot tiem garām, viņš, viegli uzrāvis plecus, sašķieba seju, it kā censtos savaldīties, lai nepaspruktu skaļi smiekli.

Jau nākamajā dienā Verlaka kungs sāka iepazīstināt jauno uzraugu ar viņa pienākumiem. Vecais vīrs vairākus rītus pēc kārtas vadāja savu vietnieku nemierīgajā tirgus drūzmā, ko viņam pienācās uzraudzīt. Nabaga Verlaks, kā viņu mēdza dēvēt Gavārs, bija neliela auguma, bālu seju, viņš, ievīstījies flaneļos, zīda lakatos un šallēs, bieži klepoja, staigājot pa drēgno zivju paviljonu un ar slimīga bērna tievajām kājelēm brienot pa vēsa ūdens straumītēm.

Pirmajā rītā ieradies tirgū pulksten septiņos, Florāns pagalam apjuka, acis mulsi šaudījās apkārt, galvā dūca. Ap deviņiem izsoļu galdiem jau ložņāja uzpircējas, pulcējās ierēdņi ar reģistru grāmatām, bet sagādes aģenti ar kaklā uzkārtām ādas somām, sēžot pie izsoļu galdiem uz otrādi apgrieztiem krēsliem, gaidīja iemaksas. Preces izkrāva un iesaiņoja ar soliem norobežotā laukumā un pat uz ietvēm. Visgarām laukumam slējās nelielu groziņu krāvumi, tiem nemitīgi pievienojās kastes, grozi un jūras gliemežiem pieblīvēti maisi, no kuriem sūcās ūdens urdziņas. Nevaļīgie preču sagādnieki, veicīgi kāpjot pāri šiem krāvumiem, vienā rāvienā izvilka salmus no groziņiem, tos iztukšoja un aši aizmeta prom; pēc tam uz lieliem, apaļiem divosu groziem veikli izkārtoja zivju lomus, piešķirdami tiem pievilcīgu izskatu. Kad lielie grozi bija izvietoti, Florānam šķita, ka viņa priekšā uz ietves izpleties sēklis, pilns bojā ejošām zivīm, kuras, vēl mocīdamās agonijā, zaigo perlamutra sārtās, koraļļu purpursarkanās un pērļu baltās krāsās, gan visos šajos 1ās-mainajos, gan zaļganpelēkā okeāna blāvajos toņos.

Raibajā jūklī bija redzams it viss, ko nejauši izmestam tīklam atdevuši dziļūdens augi, aiz kuriem slēpjas okeāna dzelmes noslēpumainā dzīve: dažnedažādas mencas, butes un limandas — parastas, netīri pelēkas, bālganiem plankumiem klātas zivis; trekniem zalkšiem līdzīgie, dūņu zilie jūras zuši mazām, melnām actiņām, tik glumi, ka šķita rāpojam, it kā būtu vēl dzīvi; platās, plakanās rajas ar gaišo vēderiņu maigi sārtajām apmalēm un krāšņām, it kā marmora mugurām, ar smailiem mugurkaula skriemeļu pagarinājumiem un stingām spurām, kuras atgādināja ar florenciešu bronzu svītrotas cinobra plāksnītes, tik tumši raibumainas kā krupji vai indīgi ziedi; baismīgiem ķīniešu elkiem līdzīgie jūrassuņi apaļām galvām, plaši atplestām mutēm un īsiem, gaļīgiem sikspārņu spārniem — šie briesmoņi ar savu riešanu droši vien apsargā milzu bagātības okeāna dzelmju alās. Tālāk, noliktas atsevišķi katra savā kārklu klūgu pītenī, gulēja skaistās zivis: sudrabainie laši, kuru zvīņas šķiet iegrebtas gludā metālā; sapali ar vēl platākām, rupjāka grebuma zvīņām; treknie paltusi un lielās butes ar sīku, blīvu, rūgušpiena baltu zvīņojumu; gludie, spīdīgie, melnganiem ādas maisiem līdzīgie tunči; apaļīgie jūras asari tik milzīgām, atplestām rīklēm, ka varēja domāt — tiem, sastingstot agonijas brīdī, kaklā iestrēgusi pārmērīgi lielā dvēsele. Un visapkārt, kur vien raugies, pa pāriem saliktas, ņirbēja gan pelēkās, gan zeltainās plekstes; alvas atgriezumiem līdzīgie, tievie, stingie smilšu zuši; siļķes, viegli izlocījušās savos sudrabainām plāksnītēm izrakstītajos tērpos, rādīja saspiestās, asiņainās žaunas; apaļīgās zelta zivtiņas šķita viegli iekrāsotas ar karmīnu; savu sānu lāsumaino perlamutru zibināja zeltītās makreles zaļgan-brūni svītrotām mugurām, bet rudās barbes ar baltiem vēderiņiem un plūksnainām, vizošām astēm, noliktas ar galvu pret groza centru, atgādināja dīvainus atplaukušus ziedus, kuros pērļu baltums mijās ar košu purpuru. Netrūka arī sārto akmeņgraužu ar ļoti gardu gaļu un spilgti sarkano sazānu; kastēs kā opāls laistījās merlūzas, bet salakas mazos, tīros ķocīšos, tikpat glītas kā zemeņu vācelītes, izplatīja stipru vijolīšu smaržu. No sārto un pelēko garneļu groziņiem, no šiem maigo krāsu vienkāršajiem sakopojumiem, nemanāmi raudzījās neskaitāmas ahāta acu zīlītes, bet dzeloņainie langusti un melnraibie omāri, kas bija vēl dzīvi, kustoties knaukšķināja salauztās spīles.

Florāns nevērīgi klausījās Verlaka kunga paskaidrojumos. Caur segtās pārejas stikla jumtu pēkšņi ielauzies

saules stars atdzīvināja lieliskās, viļņu noskalotās, mīkstinātās krāsas, varavīkšņainos, izplūdušos gliemežnīcu toņus, merlūzu opālu, makreļu perlamutru, barbju zeltu, siļķu sudrabainos rakstus un lašu lielo zvīņu sudrabu. Varēja likties, ka šeit savas dārglietu lādītes iztukšojusi kāda jūras princese, pamezdama uz zemes neredzēti dīvainas dārglietas: bezgalīgas kaklarotu virknes, ērmotu rokassprādžu un milzīgu brošu kaudzes, veselu kalnu nezināmam nolūkam paredzētu fantastisku dārgumu. Uz raju un jūrassuņu mugurām apsūbējuša metāla ietvaros mirgoja lieli, tumši dārgakmeņi, mēļi un zaļgani, bet smilšu zušu tievie alvas stienīši un salaku astes un spuras vizēja kā smalki juvelierizstrādājumi.

Florānam sejā iesitās svaigas vēsmas — labi pazīstamais jūras vējš, rūgts un sāļš. Atmiņā atausa Gviānas piekraste, saulainais laiks pārcelšanās dienās. Viņš šķita apstājies neliela līča krastā, kad jūra atkāpjas un aļģes kūp saulē, atkailinātās klintis nožūst un no zvirgzdiem ceļas spēcīga jūras elpa. Svaigajām zivīm ap viņu bija loti tīkama smarža — tā mazliet sājā, kārdinošā smarža, kas ietekmē ēstgribu.

Verlaks ieklepojās. Miklums viņam ķērās pie kauliem, viņš ciešāk ievīstījās šallē.

— Tagad pāriesim uz saldūdens zivju nodaļu, — Verlaks sacīja.

Tur, sākdamies pie augļu paviljona, kas Rambito ielas pusē bija pēdējais, gar izsoļu galdiem stiepās divi lokveida baseini, kuru atsevišķos nodalījumus šķīra čuguna režģi. Pa vara krāniem, izlocītiem kā gulbja kakls, baseinos plūda tievas ūdens strūkliņas. Kādā nodalījumā mudžēja vēži, virs ūdens līmeņa kustējās karpu melnganās muguras, nemitīgi vijās un raisījās zušu netveramie gredzeni. Verlakam uznāca jauna, neatlaidīga klepus lēkme. Gaiss šeit bija daudz miklāks, varēja jaust liegu upes dvesmu, smiltīs snaudoša, remdena ūdens dvaku.

Torīt no Vācijas bija vairumā savesti vēži gan kastēs, gan grozos. Bija arī no Holandes un Anglijas piegādāto balto zivju pārpilnība. Pie baseiniem izsaiņoja Reinas zeltainbrūnās karpas ar bronzas krāsas zvīņām, kuras atgādināja norobežotas emaljas plāksnītes, neizsakāmi skaistas savā metāliskajā rūsganumā; tur izsaiņoja arī prāvas līdakas, šos nežēlīgos upju pirātus ar smailēm, asinskārām mutēm; lieliskus tumšus līņus, kuri atgādināja ar zaļganpelēka nosūbējama plankumiem klātu misiņu.

Starp visiem šiem stingrajiem zeltījumiem lielajos divosu grozos ar spilgtu baltumu un muguras tēraudzilumu, kas, pārejot vēderiņa maigajā caurspīdīgumā, pakāpeniski no-bāla, izcēlās plakanas, murdā noķertas zivtiņas: grunduļi un asari, foreļu partijas un parasto randiņu kaudzītes; taču viskošākie krāsu plankumi šajā grandiozajā klusajā dabā bija treknie, sniegbaltie jūraszaķi. Svaigās karpas no maisiem uzmanīgi sabēra baseinos, kur tās apmetās otrādi un mirkli gulēja kā sastingušas, pēc tam spēji ienira, nozuzdamas dziļumā. Zušu mazuļus no groziem izmeta visus uzreiz, un tie iekrita baseinā kā cieši savi-jics čūsku kamols; bet lielie zuši bērna rokas resnuma, izslietām galvām paši ieslīdēja ūdenī gluži kā lunkani zalkši, kas nozūd krūmājā. Guļot uz netīrajiem klūgu groziem, zivis kopš agra rīta mocījās agonijā, lēnām mirdamas izsoles apdullinošajā troksnī; ierāvušas sānus, tās plātīja mutes, it kā tiekdamās uzsūkt miklumu no gaisa, un zivju klusā žagošanās, ik pēc trim sekundēm atkārtodamās, izvērtās milzu žāvās.

Tikmēr Verlaka kungs bija atkal ievedis Florānu jūras zivju nodaļā. Vadājot apkārt savu nākamo vietnieku, viņš deva sīkus, visai sarežģītus norādījumus. Paviljonā no trim pusēm ap deviņiem izsoļu galdiem drūzmējās pūlis, katra pusē veidojot viļņojošos galvu jūru, kurai pāri pacēlās uz augstām taburetēm sēdošie ierēdņi, kas sastādīja sarakstus.

— Vai tiešām visi šie cilvēki kalpo komisionāriem? — Florāns izbrīnījies jautāja.

Tad, apejot paviljonu no ielas, Verlaka kungs ieveda Florānu vienā no norobežotajiem izsoļu laukumiem. Izrādījis dažādos nodalījumus, viņš jauno uzraugu iepazīstināja ar personālu, kas sēdēja ap lielu, dzeltenu, pēc zivīm smirdošu koka rakstāmgaldu, uz kura zivju grozi bija atstājuši netīras šļakatas. Par citiem augstāk stiklotajā kabīnē sēdēja municipalitātes nodokļu inspektors, atzīmēdams izsoļu summas. Mazliet zemāk divas sievietes augstos sēdekļos, rokas atbalstījušas pret šaurām pultīm, ierakstīja tabulās komisionāriem nepieciešamās preču cenas. Izsoles laukums bija sadalīts divās daļās: rakstāmgalda priekšā stiepās gara akmens lete, kuras abās malās izsoles vadītājs novietoja lielos divosu grozus, novērtēdams preces gan pa partijām, gan pa atsevišķiem gabaliem, bet aizmugurē augstajā krēslā sēdošā tabeļvede ar spalvaskātu rokā gaidīja izsoles iznākumus. Verlaks

parādīja Florānam vēl vienu dzeltena koka kabīni iepretī, otrpus nožogojuma: tajā sēdēja pārlieku resna, padzīvojusi kasiere, kārtodama stabiņos sū un piecfranku monētas.

— Kontroles šeit ir divas, — Verlaks skaidroja, — viena no Senas prefektūras, otra no policijas prefektūras. Pēdējā, nozīmējot komisionārus, pieprasa arī tiesības tos uzraudzīt. Bet pilsētas administrācija savukārt vēlas piedalīties tirgus darījumos, lai noteiktu stingras cenas.

Verlaka kungs vienmuļā balsī gari un plaši klāstīja, kādas nesaskaņas mēdz būt abu prefektūru starpā. Taču Florāns viņā neklausījās. Viņš raudzījās uz tabeļvedi vienā no augstajiem sēdekļiem. Ta bija slaida tumšmate lielām, melnām acīm, gadus trīsdesmit veca, pēc izskata visai klīrīga; rakstot viņa spalvaskātu turēja izstieptos pirkstos gluži kā smalki izglītota dāmiņa.

Florāna uzmanību no viņas novērsa izsaucējs, nolikdams uz letes lielu, treknu paltusu un spiedzīgā balsī saukdams:

— Kas sola trīsdesmit franku?... Trīsdesmit franku!... Trīsdesmit franku!...

Šo summu viņš atkārtoja gan augstākos, gan zemākos toņos, veidojot īpatnēju, negaidītiem intervāliem pilnu skaņu gammu. Izsaucējs lielā, zilā priekšautā ar lācīti bija kuprītis greizu seju, izspūrušiem matiem. Mētādams rokas un zibenīgi lūkodamies apkārt, viņš sparīgi sauca:

— Trīsdesmit viens! Trīsdesmit divi! Trīsdesmit trīs! Trīsdesmit trīs, piecdesmit! Trīsdesmit trīs, piecdesmit!...

Atvelkot elpu, kuprītis pagrieza grozu, piebīdīdams to pašā letes malā, kur pār to noliecās pircējas, viegli ar pirkstu galiem taustīdamas zivi. Pēc tam izsaucējs, ar jaunu sparu spalgā balsī kliegdams, rādīja katra cenas pielicēja nosaukto suminu, acumirklī uztverdams niecīgāko mājienu, pacelta pirksta, saraukto uzacu, savilkto lūpu un piemiegto plakstu nozīmi; turklāt viņš visu darīja pārāk strauji un neskaidri izrunājot vārdus, tā ka Florāns, gandrīz neko nespēdams uztvert, apjuka, it īpaši, kad kuprītis vēl dziedošākā, vienmuļā balsī, gluži kā baznīcas korists nobeidzot bībeles pantu, novilka:

— Četrdesmit divi! Četrdesmit divi!... Četrdesmit divi franki par pallusu!

Pēdējo summu bija solījusi skaistā Normandiete. Florāns viņu pazina starp zivju uzpircējām, kuras spiedās pie dzelzs reliņiem, kas norobežoja izsoles vietu. Rīts bija dzestrs. Gar dzelteno rakstāmgaldu bija sastājušās sievietes apmetņos ar kažokādas oderi — vesela izstāde platu, baltu priekšautu, kas ieskāva apaļīgus vēderus, izrieztas krūtis un druknus plecus. Starp visām šīm izspūrušajām sievām ar lakatiņiem galvā, starp mēļgana-jiem degvīna cienītāju deguniem, nekautri pavērtajām lūpām un pārvērstajām sejām, kuras atgādināja saplaisājušus podus, skaistā Normandiete atšķīrās ar savu augsto, sprogaino matu sasukājumu, maigo sejas krāsu un mežģīņlcntēm. Pazinusi Kenī kundzes brālēnu, viņa, bezgala pārsteigta, sačukstējās ar blakusstāvētājām.

Troksnis pieņēmās tā, ka Verlaka kungs bija spiests paskaidrojumus izbeigt. Laukumā vīrieši spalgās, stieptās balsīs, it kā caur ruporu saukdami, piedāvāja savus bagātos lomus; it īpaši viens no viņiem, aizsmakušā, ķērkstošā balsī saukdams: «Gliemeži! Gliemeži!» — auroja tik skaļi, ka tirgus jumti trīcēja. Gliemežus sabēra grozos, otrādi apgriežot maisus, citi tos tukšoja ar lāpstām. Pieaugošajā kņadā un drūzmā uzpircējas spiedās pret dzelzs reliņiem tā, ka tie brakšķēja; gar acīm nemitīgi slīdēja plati, apaļi divosu grozi, kurus pilnus ar rajām, plekstēm, makrelēm, jūras zušiem un lašiem šurp un turp nēsāja preču piegādātāji. Kuprainais izsaucējs ar izvirzīto apakšžokli aizrāvies sparīgi mētāja kalsnās rokas. Beigu beigās, pakāpies uz ķebļa, viņš, šķobīdams seju, vējā plīvojošiem matiem centās pilnā balsī izkliegt bezgalīgās skaitļu rindas, kaut gan no izkaltušās rīkles nāca vienīgi neizprotami sēcieni. Kabīnē virs viņa municipalitātes nodokļu inspektors, sīks večuks, bija dziļi ierāvis galvu mākslīgā karakula apkaklē, un zem melnās samta cepures rēgojās vienīgi viņa degungals; bet slaidā, tumšmatainā tabeļvede augstajā koka sēdeklī joprojām mierīgi rakstīja, pat rāmās acis nepamirkšķinādama no aukstuma viegli piesār-tušajā sejā un nelikdamās ne zinis par kuprīša skaļo tarkšķēšanu, kas lidoja augšup gar viņas brunčiem.

— Mūsu Logrs ir lielisks, — Verlaka kungs smaidot čukstēja. — Labākais izsaucējs šai tirgū ... Viņš izsolīs pat zābakzoles plekšu vietā.

Verlaka kungs kopā ar Florānu atgriezās paviljonā. Vēlreiz ejot gar saldūdens zivju galdiem, kur izsole ritēja daudz gausāk, vecais uzraugs paskaidroja, ka šajā tirdzniecības nozarē cenas krītas, jo saldūdens zivju zveja Francijā stipri panīkst. Vārgs, gaišmatains izsaucējs vienmuļā balsī, bez liekiem žestiem izsauca zušu un vēžu pēdējās cenas, bet preču piegādātāji, staigājot gar baseiniem, ar ķeselēm vilka laukā zivis no ūdens.

Tikmēr drūzma ap izsoles galdiem kļuva aizvien lielāka. Pēc labākās sirdsapziņas veikdams instruktora pienākumus, Verlaka kungs, ar elkoņiem laužot ceļu pūlī, veda savu pēcteci uz tām vietām, kur izsole ritēja sevišķi spraigi. Tur bagātākās uzpircējas mierīgi gaidīja vērtīgās zivis, lai pēc tam uzkrautu nesējiem plecos tunču, pal-tusu un lašu nastas. Ielu tirgotājas, apsēdušās zemē, dalīja savā starpā kopīgi nosolīto siļķu un limandu grozus. Te varēja sastapt arī dažus buržuā, sīkus rantjē, kuri no attālākajiem kvartāliem bija ieradušies tirgū pulksten četros no rīta, lai iepirktu svaigas zivis, taču galu galā iekūlās ķezā: par četrdesmit vai piecdesmit frankiem viņi bija spiesti pieņemt, milzīgas jūras zivju partijas un augu dienu par daudz zemāku cenu mēģināja tās izpārdot saviem paziņām. Dažviet spiediena ietekmē pūlis pēkšņi pašķīrās. Kāda pārāk saspiesta tirgotāja, no pūļa skavām ireidzot atbrīvojusies, vicināja gaisā dūres un bēra rupjus lamuvārdus. Pēc tam pūlis atkal cieši saslēdzās. Lielajā burzmā vairs nespēdams elpot, Florāns sacīja, ka ir jau pietiekami daudz redzējis un visu sapratis.

Ar Verlaka kunga palīdzību izspraucies cauri drūzmai, Florāns nonāca aci pret aci ar skaisto Normandieli.

— Tātad tas ir pilnīgi nolemts, Verlaka kungs? — nostājusies viņu priekšā, skaistā zivju tirgotāja majestātiski vaicāja. — Vai tiešām jūs gribat mūs pamest?

— Tiešām gan, — sīkais večuks atbildēja. — Braukšu uz laukiem, uz Klamāru, atpūsties. Zivju smaka mani bendē nost. .. Lūk, šis kungs būs mans pagaidu vietnieks, — viņš pagriezies norādīja uz Florānu.

Skaistajai Normandietei aizrāvās elpa. Un aizejot Flo-rānam šķita, ka viņa, klusu smiedamās, čukst ausīs kaimiņienēm:

— Skaisti gan! Nu tik šeit sāksies jautra dzīve!

Zivju tirgotājas izvietoja savas preces. No reizē atgrieztajiem krāniem uz visām marmora letēm straumēm šļācās ūdens. Salkdams kā lietusgāze, tas plūda taisnām strūklām un, skanīgi atsizdamies pret akmens letēm, izšļakstījās uz visām pusēm, bet no galdu slīpajām malām kā no avota pilēja smagas lāses, veidojot ejās klusu čalojošas urdziņas, kuras pie noteku caurumiem satecēja mazos ezeriņos, pēc tam sazarojās neskaitāmās sīkās straumītēs un plūda lejup pa nogāzi uz Rambito ielas pusi. Gaisā kāpa mikli garaiņi, Florānam sejā iesitās sīki ūdens pilieni — kā spirgta elpa, kā labi pazīstamais jūras vējš, rūgts un sājš; tad uz letēm izliktās svaigās zivis viņam atkal atgādināja sārtu perlamutru, asinssarkanus koraļļus, pienbaltas pērles, visas okeāna lāsmainās, blāvi zaļgan-pelēkās nokrāsas.

Šis pirmais rīta cēliens Florānā modināja lielas šaubas. Viņš nožēloja, ka bija pakļāvies Lizas gribai. Nākamajā dienā, izrāvies no virtuvē valdošās sātīgi paēdušu cilvēku miegainības, Florāns, dusmās gandrīz vai raudādams, vainoja sevi gļēvumā. Un tomēr, no Lizas mazliet bīdamies, doto vārdu neiedrošinājās lauzt; acu priekšā rēgojās viņas neapmierināti savilktās lūpas, mēmais pārmetums glītajā sejā. Viņaprāt, Liza bija pārāk nopietna, pašpārliecināta, lai uzdrīkstētos tai pretī runāt. Gavārs, par laimi, izteica domu, kas Florānu nomierināja. Tās dienas vakarā, kad Florāns kopā ar Verlaka kungu bija izstaigājis tirgus izsoles, Gavārs, pasaucis Florānu sāņus un vairākkārt novirzījies no temata, beidzot ieminējās, ka «nabaga Ver-laks» jūtas dziļi nelaimīgs. Tad, izteicis skarbas piezīmes par nelietīgo valdību, kas ar smagu darbu dzen nāvē savus kalpotājus, nenodrošinot tos pat ar tik daudz līdzekļiem, lai tie varētu mierīgi nomirt, Gavārs beidzot ieminējās, ka derētu vecajam uzraugam atstāt daļu viņa algas. Florāns ierosinājumu uzņēma ar prieku — viņš taču uzskatīja sevi tikai par Verlaka kunga pagaidu vietnieku; turklāt, dzīvojot un ēdot brāļa mājās, viņam pašam nekas nebija vajadzīgs. Gavārs izteica domu, ka pilnīgi pietiktu, ja Florāns ik mēnesi ziedotu piecdesmit, franku no tūkstoš piecsimt franku algas, tad pusbalsī piebilda, ka drīz tas vairs nebūšot vajadzīgs, jo nelaimīgajam patiesi esot dilonis pēdējā stadijā, Florāns solījās apciemot Verlaka sievu un visu viņai paskaidrot tā, lai neciestu vīra pašcieņa. Šī labdarība Florānam sagādāja gandarījumu, tagad viņš uzrauga vietu pieņēma ar pārliecību, ka uzupurējas otra labā, — tieksme uzupurēties bija iesakņojusies viņā uz mūžu. Un tomēr viņš nozvērināja Ga-vāru, ka šī vienošanās paliks tikai starp viņiem. Bet, tā kā skaistā Liza iedvesa neizprotamu bijību arī Gavāram, viņš noslēpumu neizpauda, par tādu rīcību izpelnīdamies uzslavu.

Gaļas un desu veikalā visi beidzot jutās apmierināti. Skaistā Liza pret vīrabrāli izturējās ļoti draudzīgi; va-kaios viņa laikus sūtīja Florānu gulēt, lai rītos viņš vieglāk varētu piecelties; viņa pati uzsildīja Florānam brokastis un, uz ielas sarunājoties ar vīrabrāli, vairs nejutās neērti — nu taču viņš valkāja naģeni ar uzšuvēm! Kenī, būdams sajūsmā par ģimenes draudzīgo noskaņojumu, sēzdamies pie vakariņu galda starp sievu un brāli, jutās tik pašapzinīgs kā vēl nekad. Vakariņas nereti ieilga līdz pulksten deviņiem, tikmēr saimnieces pienākumus aiz letes veica Ogistīna. Viņi ēda lēnām, ar baudu izgaršodami katru kumosu, ēšanu brīžam pārtrauca stāsti par jaunākajiem notikumiem kvartālā vai Lizas nešaubīgi labvēlīgie spriedumi par politiku. Florānu iztaujāja par tirdzniecību zivju paviljonā. Viņš pamazām pierada pie noteiktās kārtības, un šī ērtā dzīve galu galā viņam pat iepatikās. Pārkāpjot gaišdzeltenās ēdamistabas slieksni un ieraugot tās spodrību, sajūtot siltumu, Florāns acumirklī atmaiga. Lizas gādība viņu apņēma kā siltas dūnas, kurās gremdējās visi viņa locekļi. Šajās vakariņu stundās vispilnīgāk izpaudās ģimenes savstarpējā cieņa un saskaņa.

Taču Gavāram Kenī-Gradelu mājas dzīve likās pārāk miegaina. Par Lizas labvēlīgo attieksmi pret imperatoru Gavārs neļaunojās, uzskatīdams, ka sievietes spriedumi par politiku nav vērā ņemami, turklāt viņš juta patiesu cieņu pret skaisto desinieci, šo nevainojami godīgo sievieti, kas tik prasmīgi vadīja veikalu. Un tomēr priekšroku Gavārs deva Lebigra krodziņam, kur mēdza pavadīt vakarus nelielā draugu pulciņā, starp cilvēkiem ar viņa pārliecību. Kopš Florāns bija pieņēmis jūras zivju paviljona uzrauga vietu, Gavārs centās viņu samaitāt, stundām ilgi vadājot apkārt un pārliecinot, ka tagad tam noteikti jāuzsāk īsta vecpuiša dzīve.

Lebigra kungam piederēja lielisks, moderni un grezni iekārtots krodziņš. Atrazdamies Piruetes un Rambito ielu labajā stūrī, ar četrām zaļi krāsotās kastēs iestādītām Norvēģijas balteglēm pie ieejas, tas varēja būt cienīgs līdzinieks Kenī-Gradelu lielajam gaļas un desu veikalam uz pretējā stūra. Aiz logu dzidrajiem stikliem bija skaidri saredzama zāle ar maigi zaļām sienām, kuras rotāja lapu vītņu, vīnogulāju zaru un vīnogu ķekaru gleznojumi. Grīdas klāja lieli baltu un melnu akmens plākšņu kvadrāti. Telpas dziļumā sarkani drapētas kāpnes veda uz biljarda istabu otrajā stāvā, zem kāpnēm vīdēja vaļēja pagraba lūka. Pa labi īpašas greznības iespaidu atstāja lete, mirdzoša kā slīpēts sudrabs. Tās cinkotā apšuve sniedzās līdz sarkanbalta marmora pamatnei, ieskaudama to kā plata gondolveida apmale, kā vizuļojošs metāla galdauts, līdzīgs spožiem izšuvumiem rotātai altārsegai. Letes galā uz gāzes plītiņas snauda karstvīnam un punšam paredzētās porcelāna tējkanniņas spožām misiņa maliņām; otrā letes galā atradās augsta, skulpturāliem veidojumiem bagātīgi greznota strūklaka; vīna dzesēšanai un trauku skalošanai starp trim cinkotām renītēm letes vidū bija ierīkota ūdens-tvertne, kurā rindojās aizsākto vīna pudeļu zaļganie kakliņi. Udenstvertnes abās pusēs stāvēja pēc lieluma sarindotu glāžu armija: mazās degvīna glāzītes, bieza stikla vīna glāzes, alus kausi, glāzes ar augstām kājiņām; un visi šie otrādi apgrieztie trauki savās bālajās sieniņās atspulgoja letes metālisko spīdumu. Pa kreisi uz paliktņa stāvēja melhiora urna, kas bija pilna ar vēdekļveidīgi sakārtotām karotītēm.

Parasti Lebigra kungs lepni sēdēja aiz letes uz mīksta, sarkanu ādu apvilkta soliņa. Viņam pa rokai atradās slīpēta kristāla liķieru karafes, līdz pusei iebāztas konsoles caurumos. Milzīgais spogulis, pret kuru viņš balstīja tuklo muguru, aizņēma visu starpsienu; gar to stiepās divi plaukti — divas stikla plāksnes ar karafēm un pudelēm. Uz viena no šiem plauktiem karafēs melnēja ķiršu, plūmju un persiku sīrupi; uz otra starp simetriski sakārtotām cepumu paciņām rindojās caurspīdīgi gaiši zaļi, iesarkani un maigi dzeltenīgi flakoniņi, kas šķita pildīti ar neparastiem dzērieniem, sevišķi dzidriem puķu ekstraktiem. Likās, ka spoguļa gaišajā, spožajā fonā šie spilgtie, it kā degošie flakoniņi karātos gaisā.

Lai piešķirtu savam uzņēmumam kafejnīcas izskatu, Lebigra kungs pie sienas iepretī letei bija novietojis pāris lakotu čuguna galdiņu un četrus krēslus. Pie griestiem karājās piecu gāzes radziņu lustra ar matstikla kupoliem. Pa kreisi virs sienā iebūvētā turniketa atradās apaļš, zeltīts pulkstenis. Dziļāk veikala stūrītī blāva stikla sīkrū-tainā šķērssiena atdalīja atsevišķu kabinetu; dienā tajā ieplūda bāla gaisma pa logu, kas pavēra skatu uz Piruetes ielu; vakaros virs abiem neīsta marmora galdiņiem iedegās gāzes lampa. Tieši šai vietā pēc vakariņām mēdza pulcēties Gavāra politiskie domubiedri. Tur viņi jutās kā mājās, un saimnieks jau bija paradis šo vietu pataupīt viņiem. Kad pēdējais atnācējs aizvēra aiz sevis stiklotās šķērssienas durvis, viņi, juzdamies pilnīgā drošībā, varēja

atklāti spriest par «lielās tīrīšanas nepieciešamība». Un neviens no kafejnīcas apmeklētājiem neiedrošinājās viņus traucēt.

Jau pirmajā dienā Gavārs Florānam mazliet raksturoja kafejnīcas saimnieku Lebigra kungu. Tas bija lāga vīrs, kurš arī šad tad ienāca pie viņiem iedzert tasi kafijas. Lebigra klātbūtne viņus netraucēja, jo reiz viņš pats bija izteicies, ka ir piedalījies četrdesmit astotā gada cīņās. Lebigrs runāja maz un nelikās visai gudrs. Pa ceļam uz kabinetu katrs no šiem kungiem vispirms klusējot spieda roku saimniekam pāri glāzēm un pudelēm. Nereti Le-bigram blakus uz sarkanu ādu apvilktā soliņa sēdēja neliela auguma gaišmate, kas bija pieņemta viesu apkalpošanai pie letes; bet pie galdiņiem un biljarda istabā viesus apkalpoja viesmīlis baltā priekšautā. Meitene, vārdā Roza, bija loti maiga un padevīga. Gavārs, piemiegdams aci, Florānam pačukstēja, ka viesu apkalpotāja ir pārlieku padevīga saimniekam, Tomēr Rozas pakalpojumus kompānija izmantoja, un viņa līksmā, pazemīgā izskatā varēja pie viņiem nākt un iet pat vētraināko politisko diskusiju laikā.

Dienā, kad putnu gaļas tirgotājs iepazīstināja Florānu ar saviem draugiem, abi, ieejot kabinetā, sastapa tur vienīgi klusu, domīgu, gadus piecdesmit vecu vīru ērmotā cepurē un garā, brūnā mētelī. Atbalstījis zodu pret resnā niedres spieķa ziloņkaula rokturi, viņš sēdēja pie pilna alus kausa, bet kuplā bārda aizsedza viņa muti tā, ka šis cilvēks likās mēms un bez lūpām.

— Kā klājas, Robiņ? — Gavārs vaicāja.

IJz jautājumu neatbildēdams, Robins klusējot sniedza Gavāram roku; nenoteiktais smaids, kas sveicinot pavīdēja Robiņam sejā, piešķīra vēl lielāku maigumu viņa acīm; pēc tam viņš, atkal uzlicis zodu uz spieķa roktura, pēri alus kausam vēroja Florānu. Lai novērstu bīstamas tenkas, Florāns bija nozvērinājis Gavāru neko par viņa piedzīvojumiem nestāstīt, un tāpēc zināmā neuzticība, ko pauda bārdainā kunga piesardzīgā izturēšanās, viņam iepatikās. Florāns tomēr maldījās. Robins nemēdza būt runīgāks. Viņš vienmēr ieradās pirmais, līdzko pulkstenis nosita astoņi, un, neizlaižot spieķi no rokām, nenovelkot ne mēteli, ne cepuri, apsēdās vienā un tajā pašā kaktiņā; bez cepures Robins nekad nebija redzēts. Tā sēžot līdz pusnaktij, viņš klausījās sarunās un, četras stundas lēnītēm malkodams kausu alus, citu pēc cita vēroja runātos

tājus, it kā ar acīm tverdams vārdus. Vēlāk, izvaicājot Gavāru, Florāns uzzināja, ka šo savādnieku visi uzskata par nozīmīgu personību; Robins esot apbrīnojami gudrs. Pēc Gavara domām, tas bija viens no valdībai bīstamākajiem opozicionāriem, tomēr īsti pamatot savas domas Gavārs nespēja. Robins dzīvoja Sendenī ielā, viņa dzīvoklī neviens nebija spēris kāju. Taču Gavārs mēdza plātīties, ka reiz esot tur iegājis. Dzīvokļa spodrais parkets bijis klāts zaļiem audekla celiņiem; mēbeles bijušas pārvalkos, alabastra galda pulkstenis — rotāts kolonniņām. Robiņa kundze, kuru no mugurpuses Gavārs šķita manījis atvērtajās durvīs, likusies ļoti smalka, veca dāma ar anglisku matu sasuku, tomēr droši to apgalvot viņš nevarēja. Nebija izprotams, kāpēc īsti šis pāris apmeties trokšņainajā tirdzniecības kvartālā; nekur nestrādājot, Robins nez kur vadīja savas dienas un kas zina ar kādiem līdzekļiem izlika, taču pagrabiņā ieradās ik vakaru šķietami noguris un sajūsmināts par gaidāmo ceļojumu uz augstākās politikas virsotnēm.

— Nu, ko teiksiet par troņa runu, vai jūs to lasījāt? — Gavārs vaicāja, paņemdams no galda avīzi.

Robins paraustīja plecus. Te skaļi aizcirtās stiklotās šķērssienas durvis un kabinetā ienāca kuprītis. Fiorāns uzreiz pazina kupraino izsaucēju, kas tagad bija nomazgājies, pārģērbies tīrās drēbēs un aplicis platu, sarkanu šalli, kuras viens gals nokarājās pār kupri kā venēciešu apmetņa stērbele.

— Ā, lūk, arī Logrsl — putnu tirgotājs iesaucās. — Tūlīt viņš mums izklāstīs savas domas par troņa runu.

Bet Logrs bija saniknots. Viņš gandrīz norāva aizkara rozeti, pakarinot uz tās savu cepuri un šalli. Strauji apsēdies, Logrs uzsita dūri uz gaida un, atgrūdis avīzi, noteica:

— Kālab man jālasa tie viņu sasodītie melil

Pēc tam viņš izplūda dusmās.

— Kur tas redzēts, ka saimnieki tā ņirgātos par tautu! Divas stundas biju spiests gaidīt savu algu! Kantorī sanāca desmit tādu gaidītāju... Nu, un kas tur liels? Sak, gaidiet vien, mīlīši... Galu galā Manuri kungs tomēr ieradās pats savā karietē, protams, tiešā ceļā no kādas vazaņķes ... Šie komisionāri taču ir īstākie zagļi un uzdzīvotāji! ... Turklāt tas nekrietnais cūka visu algu man izmaksāja sīknaudai

Savu pievienošanos Logra domām Robins pauda, viegli piemiedzot acis. Bet kuprītis pēkšņi bija atradis upuri, kur izgāzt dusmas.

— Roza! Roza! — pavēris kabineta durvis, viņš sauca.

Un, kad jaunā meiča, viscaur trīcēdama, nostājās Logra

priekšā, viņš tai asi uzbruka:

— Ko tas nozīmē? Kad jūs reiz būsiet tik laipna un ievērosiet arī mani? ... Jūs skaidri redzējāt, ka es ienācu, un tomēr vēl aizvien nevīžojat pasniegt tasi aukstas, melnas kafijas!

Gavārs pasūtīja vēl divas tases. Roza steidzās izpildīt visus trīs pasūtījumus, bet Logrs ar bargu skatienu sekoja katrai viņas kustībai, šķietami pētīdams glāzes un cukura trauciņus. Malciņu iedzēris, viņš kļuva rāmāks.

— Ja nu kādam neveicas, tad tas gan laikam ir Sarvē, — Logrs pēc brītiņa ierunājās. — Viņš gaida Kle-mansu uz ielas stūra.

šarvē tomēr ienāca Klemansas pavadībā. Tas bija slaids, kalsnējs, rūpīgi noskuvies puisis smailu degunu, plānām lūpam; viņš dzīvoja Vavēna ielā aiz Luksemburgas dārza. Šarvē uzdevās par privātskolotāju. Politisko uzskatu ziņā viņš bija ebertists^2. Viņam bija gari mati uzliektiem galiem, mugurā pavalkāti, ļoti rūpīgi izgludināti svārki; viņš tēloja Konventa piekritēju, labprāt asi, neparasti augstprātīgi spiedelēja, izrādīdams lielu erudīciju un vienmēr uzveikdams pretiniekus. Gavārs no viņa bijās, taču nevienam to neatklāja, bet aizmuguriski mēdza izteikties, ka Šarvē «šauj pāri strīpai». Robins, kā parasti, visu apstiprināja, piemiedzot acis. Reizēm vienīgi Logrs, runājot par algu jautājumu, nepiekāpīgi apstrīdēja Šarvē. Tomēr grupas despots bija un palika Šarvē, pārspēdams pārējos autoritātes un izglītības ziņā. Jau vairāk nekā desmit gadu viņš dzīvoja kopā ar Klemansu uz ne visai drošiem brīvas laulības pamatiem, kas pelna nosodījumu, taču abas puses stingri ievēroja savstarpējo nolīgumu. Zināmā mērā pārsteigts, Florāns vēroja jauno sievieti un drīz vien atskārta,' kur to jau redzējis; tā neapšaubāmi bija slaidā, tumšmatainā tabeļvede, kura rakstīja izstieptiem pirkstiem kā smalki izglītota dāmiņa.

Abiem jaunatnācējiem pa pēdām sekoja Roza; ne vārda nesakot, viņa nolika Šarvē priekšā kausu alus, bet Kle-mansai pasniedza paplāti; Klemansa lēnā garā sāka gatavot groku: uzlējusi citrona šķēlītēm verdošu ūdeni, saspaidīja tās ar karotīti, pārkaisīja ar cukuru un, nenovēršot acis no karafītes, pievienoja rumu, cenzdamās nepieliet vairāk par nepieciešamo mēriņu. Tad Gavārs iepazīstināja Florānu ar klātesošajiem, it īpaši ar Šarvē. Abus privātskolotājus viņš stādīja priekšā kā ļoti talantīgus cilvēkus, kuri lieliski varēs saprasties. Taču likās, ka šeit jau kaut kas bija zināms par Florānu, jo sasveicinoties jaunie paziņas neparasti cieši spieda viņam roku, gandrīz vai pēc brīvmūrnieku parauga. Šarvē pret Florānu izturējās diezgan laipni. Tomēr no jebkādiem aplinku mājieniem visi šeit vairījās.

— Vai Manuri arī jums algu izmaksāja sīknaudā? — Logrs Klemansai vaicāja.

Par apstiprinājumu viņa, izvilkusi no kabatas, attina dažus viena un divu franku vīstoklīšus. Šarvē palūkojās uz Klemansu; viņa skatiens sekoja naudas vīstoklīšiem, kas pārbaudīti cits pēc cita nozuda Klemansas kabatā.

— Mums vajadzētu norēķināties, — Šarvē pusbalsī ieminējās.

— Protams, un šovakar pat, — viņa nočukstēja.

— Starp citu, rādās, ka viss jau nokārtots. Esmu četras reizes brokastojusi uz tava rēķina, atceries? Bet pagājušajā nedēļā aizdevu tev simt sū.

Florāns izbrīnījies novērsās, lai viņi nejustos neērti. Kad pēdējais vīstoklītis nozuda Klemansas kabatā, viņa, iedzērusi malciņu groka, atbalstīja muguru pret stikloto sienu un mierīgi klausījās vīru sarunās par politiku. Gavārs atkal paņēma avīzi un, cenzdamies piešķirt balsij komisku nokrāsu, skaļi nolasīja torīt Palātas atklāšanas brīdī teiktās troņa runas fragmentus. Šarvē izsmēja šo oficiālo frazeoloģiju, iznīcinot katru rindiņu. Viņam bezgala uzjautrinoša likās kāda frāze: «Kungi, mēs esam pārliecināti, ka, balstoties uz jūsu apgaismotāju atziņām un tautas konservatīvajām jūtām, varēsim celt vispārējo labklājību no dienas dienā!» Logrs, piecēlies kājās, nodeklamēja šo teikumu, ļoti veikli caur degunu atdarinot imperatora neskaidro izrunu.

— Tad ir gan jauka labklājība! — Šarvē iesaucās.

— Mēs visi sprāgstam badā!

— Tirdzniecība galīgi pagrimst, — Gavārs apgalvoja.

— Un kas tas par kungu, kurš «balstās uz apgaismotāju atziņām»? — Klemansa piebilda, labprāt padižodamās ar prasmi literāri izteikties.

Pat Robins īsi iesmējās kuplajā bārdā. Saruna kļuva dzīvāka. Viņi atļāvās uzbrukt arī Likumdošanas padomei, asi to nosodīdami. Logrs nebeidza nikni ārdīties. Florāns atkal viņā pazina jūras zivju paviljona izsoļu lielisko vadītāju ar spalgo balsi un izvirzīto apakšžokli; kuprītis sasparojies plātīja rokas, it kā ar tām mestu gaisā vārdus, un viņa aprautā runa atgādināja suņa rejas; runājot par politiku, Logrs vienmēr bija tikpat satracināts, kā izsolēs piedāvājot zivis. Turpretī Sarvē pīpes dūmos un gāzes lampas garaiņos, kas pamazām izplatījās šaurajā telpā, kļuva vēl aukstasinīgāks; viņš runāja griezīgā balsī, it kā ar cirvi cirzdams katru vārdu, bet Robins tikai viegli šūpoja galvu, nepaceldams zodu no sava spieķa ziloņkaula roktura. Tad pēc kādas Gavāra piezīmes izraisījās saruna par sievietēm.

— Sieviete ir līdztiesīga vīrietim, — Šarvē skaidri un gaiši pavēstīja, — un tāpēc tā nedrīkst kļūt vīrieša dzīvē par apgrūtinājumu. Laulība ir biedriska apvienība .., Visu uz pusēm, vai nav tiesa, Klemansa?

— Pats par sevi saprotams, — jaunā sieviete atbildēja un, galvu atbalstījusi pret stikloto šķērssienu, lūkojās griestos.

Florāns pamanīja apkārtbraukājošo augļu un dārzeņu tirgotāju Lakaiju ienākam kabinetā kopā ar plecīgo nesēju Aleksandru, Kloda Lantjē draugu. Abi ilgi sēdēja pie otra galdiņa; viņi nepiederēja šo kungu sabiedrībai. Taču politika visus tuvināja, un beidzot arī abi atnācēji, piestūmuši krēslus tuvāk, pievienojās nelielajam pulciņam. Uzskatīdams Lakaiju un Aleksandru par tautas pārstāvjiem, Šarvē dedzīgi centās dabūt viņus savā pusē, bet Gavārs ar tiem saskandināja, tēlodams veikalnieku bez aizspriedumiem. Labsirdīgais milzis Aleksandrs bija jautra rakstura un atstāja liela, apmierināta bērna iespaidu. Iesirmais Lakaijs, saīdzis un pārguris no mūžīgās braukāšanas pa Parīzes ielām, brīžam greizi nolūkojās uz nesatraucamā mierā sēdošo buržuā Robiņu, uz viņa stiprajiem zābakiem un biezo, silto mēteli. Lakaijs un Aleksandrs palūdza sev pa glāzītei, un, tā kā kompānija tagad bija pilnā sastāvā, sarunas risinājās aizvien skaļāk, aizvien kaismīgāk.

Pa šķērssienas pavērtajām durvīm Florāns tovakar redzēja arī Sažē jaunkundzi stāvam pie letes. Izvilkusi zem priekšauta noslēpto pudeli, viņa vēroja, kā Roza tajā iepilda pamatīgu devu upeņu liķiera un mazāku mēriņu degvīna. Pēc tam pudele atkal nozuda zem priekšauta; noslēpusi zem tā arī rokas un nostājusies plašā baltos gaismas lokā pie letes iepretī lielajam spogulim, kurā atainojās liķieru karafes un pudeles kā rindās sakārtas venēciešu laternas, vecmeita lūkoja izraisīt sarunu. Vakaros pārlieku sasilušajā pagrabiņā iespulgojās visi metāla un kristāla priekšmeti. Šajos spilgtajos gaismas atspulgos vecā Sažē melnajos brunčos atgādināja dīvainu kukaini. Redzot, ka viņa no Rozas mēģina kaut ko izzināt, Florāns noprata, ka ir pamanīts aiz pavērtajām durvīm. Kopš viņš bija ieņēmis Centrāltirgus zivju paviljona uzrauga vietu, Sažē jaunkundze gadījās viņam ceļā uz katra soja, visbiežāk segtajās pārejās, kur bija apstājusies kopā ar Lekēra kundzi un Sarjetu; visas trīs sievietes tad paslepus pētīja Florānu un likās bezgala pārsteigtas par viņa jauno uzrauga posteni. Roza droši vien negribēja sarunā ielaisties, jo Sažē jaunkundze pēkšņi pagriezās, it kā grasīdamās tuvoties Lebigra kungam, kas, sēžot pie lakotā čuguna galdiņa kopā ar kādu krodziņa apmeklētāju, spēlēja piketu. Galu galā viņa klusītēm pielavījās pie stiklotās šķērssienas, kur to pamanīja Gavārs. Viņš neieredzēja tenkotā ju.

•— Aizveriet taču durvis, Florān! — Gavārs asi uzsauca. — Nav vairs iespējams justies kā mājās.

Pusnaktī promejot, Lakaijs pusbalsī pārmija dažus vārdus ar Lebigra kungu. Atvadoties no Lakaija, Lebigrs, citiem nemanot, veikli iespieda viņam saujā četras piec-franku monētas, pačukstēdams pie auss:

— Iegaumējiet — rīt jums vajadzēs man atdot divdesmit divus frankus. Persona, kas aizdod, necik nevēlas atlaist ... Neaizmirstiet arī, ka esat man parādā par trīs-reizēju ratu lietošanu. Viss būs jāsamaksā.

Krodziņa saimnieks novēlēja kungiem labunakti. Solīdamies tūlīt likties gultā, viņš viegli nožāvājās, atklādams rindu veselīgu zobu, bet Roza vēroja saimnieku padevīgas kalpones izskatā. Lebigrs viņu rupji pagrūda, pavēlēdams nodzēst kabinetā gāzes lampu.

Gavārs, izgājis uz ielas, sagrīļojās un gandrīz pakrita.

— Velns lai parauj! — būdams jautrā prātā, viņš iesaucās. — Redz, ko nozīmē nebalstīties uz apgaismotāju atziņām!

Joks visus sasmīdināja, pēc tam viņi šķīrās. Florāns turpmāk bieži iegriezās Lebigra krodziņa stiklotajā kabinetā, kur viņu saistīja klusējošais Robins, kaismīgais Logrs un salta naida pilnais Sarvē. Vakaros, pārnākot mājās, Florāns uzreiz vēl nelikās gulēt. Viņš bija iemīļojis savu mansardu, šo jaunas meitenes istabiņu, kur Ogis-tīna bija atstājusi gan drēbju gabalus, gan sīkus, trauslus sieviešu nieciņus. Uz kamīna vēl joprojām mētājās viņas matadatas, zeltītas kartona kārbiņas ar pogām un pastilām, izgrieztas bildītes un tukši, vēl pēc jasmīniem smaržojoši pomādes trauciņi; vienkārša, nekrāsota koka galda atvilktnē bija palikuši diegi, adatas un līdzās lūgšanu grāmatiņai nodriskāts «Sapņu atslēgas» eksemplārs; uz naglas aizmirsta karājās balta vasaras kleita ar dzelteniem punktiņiem, bet zem ūdens krūzes uz plaukta, kas aizvietoja tualetes galdiņu, slēpās liels traips, ko atstājis apgāzts bandolīna flakoniņš. Nevienā sievietes alkovā Florāns droši vien nejustos tik labi kā šajā istabiņā, kur no šaurās dzelzs gultas, no abiem pītajiem krēsliem un pat no pelēcīgajām, krāsu zaudējušajām papīra tapetēm vēdīja vienīgi apaļīgās meitenes aprobežotība un naivums. Un viņš jutās laimīgs, redzot tīros aizkariņus, bērnišķās apzeltītās kārbiņas, «Sapņu atslēgu» un pomādes plankumus kā neveiklas koķetērijas pēdas uz sienām. Tas viss Fiorānu spirdzināja, atsaucot atmiņā jaunības sapņus. Viņš karsti vēlējās, kaut tā, kuras istabiņā viņš mita, būtu bijusi nevis Ogistīna ar cietajiem, kastaņbrūnajiem matiem, bet gan viņa māsa, krietna, jauka meitene, kas visam ap sevi, pat nenozīmīgiem sīkumiem, prastu piešķirt savu topošas sievietes grāciju.

Bet vēl patīkamāka sajūta Fiorānu pārņēma, kad viņš vakaros apstājās pie loga, elkoņus atbalstījis uz palodzes. Mansarda lodziņš bija iebūvēts jumta nišā, un tam priekšā atradās šaurs balkons ar augstām dzelzs margām; kastē uz balkona Ogistīna bija izaudzējusi granātkoku. Kad naktis kļuva vēsākas, Florāns granātkoku ienesa istabā, līdz rītam nolikdams to pie gultas kājgaļa. Dažas minūtes stāvēdams pie loga, viņš dziļi ieelpoja svaigo gaisu, kas plūda no Sēnas pāri Rivoli ielas namiem. Lejā neskaidri atšķirami klājās Centrāltirgus pelēkie jumti. Tie atgādināja iemigušus ezerus, starp kuriem kā sudrabaina viļņa lāsmojums lāgiem pamirdzēja kāds nedrošs loga atspulgs. Tālumā, kur slējās gaļas un putnu paviljoni, jumti bija vēl melnāki un, tumsai sabiezējot, šķietami attālināja apvārsni. Florāns priecājās par plato debesmalu, ko varēja saredzēt aiz loga, par milzīgā tirgus plašumu, kas Parīzes šauro ieliņu vidū miglaini atsauca atmiņā kādu piekrasti, kāda jūras liča nedzīvos, svina pelēkos ūdeņus, kas tālu bangu iespaidā tikko manāmi viļņojās. Florāns iegrima sapņos, viņam ik vakaru rādījās cita piekraste. Domās atgriežoties pie astoņiem ārpus Francijas pilnīgā bezcerībā aizvadītajiem gadiem, Florānu pārņēma dzijas skumjas un reizē liels prieks. Pēc tam viņš, viscaur trīcēdams, aizvēra logu. Bieži, apstājoties pie kamīna un noņemot apkaklīti, Florānu mulsināja Ogistīnas un Ogista fotoattēls: tie abi, rokās saķērušies, ar biklu smaidu lūpās noskatījās viņa vakara tualetē.

Pirmās jūras zivju paviljonā aizritējušās nedējas Florāns bija pacietis ar mokām. Mebidēnu ģimenes atklāti naidīgā izturēšanās noskaņoja pret viņu visu tirgu. Skaistā Normandiete gaidīt gaidīja izdevību sariebt skaistajai Lizai, un šis «brālēns» viņai likās Joti piemērots upuris.

Mehidēnu dzimtā pilsēta bija Ruāna. Vecā Mebidēnu māte mēdza stāstīt, kā ieradusies Parīzē ar zušu grozu rokā. Kopš tās dienas viņa zivju tirdzniecību vairs nepameta. Parīzē apprecējusies ar nodokļu inkasentu, zivju tirgotāja drīz vien kjuva atraitne ar divām mazām meitiņām. Tolaik viņa bija tā, kura ar saviem platajiem gurniem un apbrīnojami svaigo sejas krāsu izpelnījās skaistās Normandietes iesauku, ko vēlāk mantoja vecākā meita Luīza. Tagad vecajai Mehidēnai, izplūdušai, smagnējai sievai, bija sešdesmit pieci gadi, viņa bija pārvērtusies cienīgā matronā ar drēgnajā zivju paviljonā aizsmakušu balsi un nozilējušu ādu. Mazkustīgais dzīvesveids Mehidēnu māti padarīja milzīgi resnu: viņas viduklis bija izplūdis, galva liecās atpakaļ pilnīgo krūšu un pieaugošo tauku iespaidā. Taču vecā sieviete nekādā ziņā negribēja atteikties no sava laika modes: viņa valkāja puķainu kleitu, dzeltenu lakatu un rišainu aubi, atgādinādama klasisko zivju sievu ar skaļu balsi, straujām kustībām, sānos izaicinoši iespiestām dūrēm un rupju lamuvārdu birumu uz lūpām. Nožēlojot vecā Nevainīgo upuru laukuma tirgus laikus, Mehidēnu māte mēdza stāstīt, kādas priekšrocības tirgotājām bijušas senāk, kad tās varējušas ar dūrēm pārmācīt pat policijas inspektoru; šie stāsti mijās ar atmiņām par Šarla X un Luija Filipa valdīšanas laiku, kad galma pieņemšanās vajadzējis ierasties zīda tērpos, ar kupliem ziedu pušķiem rokā. Mehidēnu māte, kā viņu tagad saukāja, ilgāku laiku bija Senlē Svētās jaunavas brālības karognesēja. Ejot procesijās vai baznīcā, viņa vilka mugurā tilla kleitu, galvā lika tilla aubīti ar atlasa lentēm un augstu nesa bagātīgi kuplām bārkstīm izrotāto karogu ar izšūtu dievmātes tēlu, tuklajos pirkstos turēdama zeltīto karoga kātu.

Kvartālā tenkoja, ka Mehidēnu mātei esot iekrāts prāvs kapitāls. Par to varēja spriest vienīgi pēc masīvajām zelta rotaslietām, ar kurām lielo svētku dienās viņa apkarināja kaklu, rokas un vidukli. Vēlākajos gados Mehi-dēnas meitas vairs nespēja saprasties. Jaunākā — Klēra, laiska gaišmate, nosodīja vecākās māsas Luīzas rupjību un, lēni sliepjot vārdus, solījās nekad nekļūt par viņas kalponi. Abas droši vien beigās būtu saplēsušās, ja vecā Mehidēna tās neizšķirtu. Māte Luīzai atdeva savu vietu jūras zivju paviljonā. Bet Klēru, kurai raju un siļķu smaka izsauca nelabumu un klepu, iekārtoja saldūdens zivju nodaļā. Vecā Mehidēna bija nozvērējusies nekad vairs ar tirdzniecību nenoņemties, taču joprojām nebeidza staigāt no vienas meitas letes pie otras, nemitīgi jaukdamās veikala darīšanās un apnikdama meitām ar savu pārmērīgo rupjību.

Klēra bija untumaina būtne, ļoti maiga un tomēr nerimtīga kašķa meklētāja. Stāstīja, ka viņa vienmēr rīkojas tikai tā, kā ieņēmusi galvā. Par spīti nevainīgas jaunavas sapņainajai sejiņai, Klērai piemita mēma stūrgalvība, neatkarības kāre un tieksme dzīvot pēc sava prāta, nesekojot citu paraugam; ja šodien Klēra rīkojās apbrīnojami taisnīgi, tad rīt viņas netaisnība jau varēja izraisīt sašutumu. Reizēm, stāvot aiz letes, viņa sacēla kājās visu tirgu, bez jebkāda pamata paaugstinādama vai pazeminādama cenas. Klērai ar viņas dabisko trauslumu un maigo ādu, ko baseinu ūdens vienmēr atsvaidzināja, ar smalkajiem vaibstiem un vingrajiem locekļiem — šai meitenei, kas bija līdzīga baznīcu vitrāžās attēlotajām madonnām, trīsdesmit gadu vecumā neizbēgami vajadzēja kļūt smagnējai, izplūst miesās un pārvērsties tikpat neķītrā, vulgārā sievā, starp kādām viņa dzīvoja Centrāltirgus šaubīgajā sabiedrībā. Bet pagaidām divdesmit divus gadus vecā Klēra starp savām karpām un zušiem, Kloda Lantjē vārdiem runājot, bija īsta Muriljo madonna, kaut gan nereti viņa atgādināja izspūrušu madonnu lielos, smagos zābakos un rupji pašūtās drēbēs, kuras tai nepiestāvēja. Nebūdama koķeta, Klēra izturējās nicinoši, kad Lulza, uzsējusi savus lenšu pušķus, izsmēja viņu par šķībi sagriezušos lakatiņu. Kvartālā mēļoja, ka Mehidēnu kaimiņš, bagāta veikalnieka dēls, nespēdams panākt Klēras «jā» vārdu, dusmās un sarūgtinājumā devies tālā ceļojumā.

Skaistā Normandietc — Luīza likās maigāka rakstura. Reiz viņa bija saderināta ar kādu ierēdni no labības tirgus, bet laulības izputēja, jo nelaimīgajam jauneklim pēkšņi bija uzkritis miltu maiss, pārlauzdams viņam mugurkaulu. Luīžu tas tomēr nekavēja pēc septiņiem mēnešiem dzemdēt dūšīgu puišeli. Mehidēnu paziņas skaisto Normandieti dēvēja par atraitni. Bet vecā Mehidēna mēdza izteikties: «Kad vēl bija dzīvs mans znots ...»

Mehidēnas bija varens spēks. Iepazīstinājis Florānu ar jaunajiem pienākumiem, Verlaka kungs ieteica viņam raudzīties uz dažām tirgotājām caur pirkstiem, ja nevēlas sarežģīt sev dzīvi; Verlakam Florāns likās tik simpātisks, ka viņš uzticēja tam ari sīkus amata noslēpumus: dažkārt esot nepieciešama iecietība, mākslota stingrība un reizēm pat dāvanu pieņemšana. Uzraugs ir vienlaikus policijas komisārs un miertiesnesis, kam pienākas rūpēties par kārtību tirgū un izšķirt pircēju un pārdevēju strīdus. Florāns gan centās ievērot stingrību, taču, būdams vāja rakstura, iekrita galējībās, kad vajadzēja lietot varu; turklāt savu zīmogu viņam bija uzspieduši ilgie ciešanu gadi, un tāpēc šā atstumtā cilvēka drūma seja neatstāja labu iespaidu.

Skaistās Normandietes cīņas taktika bija šāda: par katru cenu ievilkt Florānu ķildā. Viņa bija nozvērējusies, ka jaunais uzraugs nenoturēsies savā vietā ne divas nedēļas.

— Ko domājat! — kādu rītu, sastopot Lekēra kundzi, Luīza teica. — Resnajai Lizai laikam šķiet, ka mēs kārojam pēc viņas ēdienu atliekām! Mums gan ir labāka gaume nekā viņai. Tas viņas «brālēns» ir gatavais riebeklis!

Kad Florāns, pēc izsolēm uzsācis apgaitu, lēnām soļoja ejās starp letēm, no kurām straumēm tecēja ūdens, viņš skaidri dzirdēja, ka skaistā Normandiete viņu pavada ar nekaunīgiem smiekliem. Viņas lete otrajā rindā pa kreisi atradās iepretī Rambito ielai, saldūdens zivju nodaļas tuvumā. Luīza pagriezās un, neizlaižot no acīm savu upuri, ņirgājās kopā ar kaimiņienēm. Bet, kad viņš, galvu nodūris, acis pievērsis akmens grīdai, lēnām gāja garām Luīzas letei, viņa, izlikdamās pārlieku jautra, viegli ar roku uzsita zivīm, atgrieza līdz galam vaļā krānu un pilnīgi pārplūdināja eju. Taču Florāns bija nesatraucams.

Bet kādu rītu liktenīgā sadursme notika. Tuvojoties skaistās Normandietes letei, Florāns sajuta neciešamu smirdoņu. Uz marmora letes atradās: lielisks aizsākts lasis, izceldamies ar savu dzeltenīgi sārto gaļu; paltusi, balti kā krējums; jūras zuši, apspraudīti melnām adatām, ar kādām atzīmē porcijas; svaigo zivju klāstu papildināja pa pāriem saliktas plekstes, barbes un asari. Bet starp šīm zivīm, kuru acis mirdzēja un žaunas vēl bija asins-sārtas, redzamā vietā nolikta, gulēja liela, sarkanīga, tumšiem plankumiem izraibināta raja, apbrīnojami krāšņa savās neparastajās krāsās; taču šī lielā raja bija sapuvusi, tās aste bija atdalījusies, atlupušo spuru adatas dūrās cauri cietajai ādai.

— Tā raja jāmet prom, — piegājis tuvāk, Florāns aizrādīja.

Skaistā Normandiete īsi iesmējās. Pacēlis acis, Florāns redzēja, ka viņa stāv, atbalstījusies pret bronzas stabu ar diviem gāzes radziņiem, kuri apgaismoja četras vietas uz katras letes. Pakāpusies uz kastes, lai pasargātu kājas no mikluma, Luīza Florānam šķita ļoti gara. Viņa bija sakniebusi lūpas, taču izskatījās vēl skaistāka nekā parasti: viņas mati bija ieveidoti, galva šķelmīgi piešķiebta, uz platā, baltā priekšauta izcēlās pārāk sārtās rokas. Florāns nekad vēl nebija redzējis Luīžu tā izrotājušos: viņai ausīs bija gari auskari, ap kaklu važiņa, pie krūtīm sakta, vienā labās rokas pirkstā un divos kreisās rokas pirkstos — vairāki gredzeni.

Tā kā Luīza neatbildējusi joprojām lūkojās caur pieri Florānā, viņš atkārtoja:

— Jūs dzirdējāt? Novāciet šo raju!

Bet Florāns nebija ievērojis stūrītī uz krēsla sēdošo Mehidēnu māti. Vecā piecēlās, izslēja galvu savā ragainajā aubē un, atbalstījusi dūres pret marmora leti, nekaunīgi teica:

— Ko vēl ne! Kāpēc lai viņa met prom savu raju? Varbūt jūs viņai atmaksāsiet zaudējumu?

Beidzot Florānam viss kļuva skaidrs. Pārējās tirgotājas smīkņāja. Viņš juta sev visapkārt mēmu sašutumu, kas gaidīt gaidīja vienu vienīgu vārdu, lai izlauztos. Florāns savaldījās, viņš izvilka no pagaldes atkritumu spaini un pats iemeta tajā raju. Mehidēnu māte jau iespieda dūres sānos, bet skaistā Normandiete, kas līdz šim vēl nebija pavērusi sakniebtās lūpas, atkal īsi, jauni iesmējās, un, draudīgu saucienu pavadīts, Florāns, izlikdamies, ka neko nedzird, bargā izskatā aizgāja.

Ik dienu tirgotājas gudroja jaunas intrigas. Uzraugs, staigājot pa paviljonu, bija spiests modri raudzīties apkārt gluži kā ienaidnieka zemē. Viņu ķēra samitrinātu sūkļu šļakatas, viņš gandrīz pakrita uz atkritumiem, kas tika mesti viņam zem kājām, un pakausī ietriecās nesēju lielie grozi. Kādu rītu bija saķildojušās divas tirgotājas, un, steidzoties aizkavēt kautiņu, Florānam vajadzēja pieliekties, lai sejā netrāpītu sīkās butes, ar kurām ķildnieces apmētājās tieši viņam pār galvu; klātesošie skaļi smējās, bet Florāns atskārta, ka abas tirgotājas ir uz vienu roku ar Me-hidēnām. Nožēlojamais skolotāja darbs Florānu bija apbruņojis ar eņģeļa pacietību; viņš prata saglabāt iespaidīgu aukstasinību, par spīti tam, ka viņā plosījās dusmas un nepelnītā pazemojumā asiņoja sirds. Estrapādes ielas puikas nekad nebija izrādījuši tik negantu nežēlību kā šīs tirgus sievas, viņi nekad nebija Florānam uzbrukuši ar tādu niknumu kā šīs tuklās megēras, kuru resnie vēderi un pilnīgās krūtis trīsēja homēriskos smieklos, līdzko viņš iekrita slazdā. Zivju tirgotāju pietvīkušās sejas no viņa nenovērsās, bet blēdīgās intonācijas, platie gurni un izrieztās krūtis, gorīgās gūžas un roku mājieni pauda, ka visas gaida iespēju izgāzt pār viņu neķītru vārdu birumu. Redzot šo nekaunīgo zivju sievu brunčus, no kuriem plūda asa smaka, Gavārs droši vien sajūsmā ģībtu, bet, ja sievas kļūtu pārāk uzbāzīgas, tad dalītu pļaukas pa labi un kreisi. Turpretī Florāns, tāpat kā senāk kautrēdamies no sievietēm, juta, ka pamazām grimst šo pārlieku valdzinošo tirgus skaistuļu barā, kas aizsmakušām balsīm, muskuļainām rokām griezās ap viņu satraucošā riņķa dejā, ar savu izskatu vien nomākdamas viņu kā ļauni murgi.

Starp visām šīm nesavaldīgajām sievām tomēr bija arī kāda Florānam labvēlīga būtne. Klēra visiem skaidri pavēstīja, ka jaunais uzraugs ir krietns cilvēks. Kad Florāns gāja viņai garām, tirgus sievu rupjo vārdu pavadīts, meitene viņam uzsmaidīja. Tur viņa sēdēja ar savām gaišajām, uz kakla un pār deniņiem krītošajām matu cirtām, bezrūpīga un nevīžīga pavirši sapogātajā kleitā. Visbiežāk Florāns Klēru sastapa pie zivju baseiniem, kur viņa, iegremdējusi rokcis ūdeni, pārlika zivis no viena nodalījuma citā vai draiskodamās grozīja misiņa delflniņus, kuriem no rīkles strūkloja ūdens. Čalojošo strūklu iespaidā Klēra atgādināja graciozu, tikko no strauta izkāpušu, trīcošu peldētāju, kas nav vēl paguvusi kārtīgi saģērbties.

Kādu rītu Klēra izrādīja īpašu laipnību. Viņa pieaicināja uzraugu., lai parādītu brangu zuti, ko izsolē visi bija apbrīnojuši. Klēra pacēla režģi, kas drošības pēc bija nolaists virs baseina, kura dibenā zutis šķita iesnaudies.

— Pag, tūlīt jūs kaut ko redzēsiet, — viņa leica.

Meitene lēnām un uzmanīgi iebāza ūdenī kailo, slaido

roku ar zilganām dzīsliņām zem samtainās ādas. Sajutis viņas pirkstu pieskārienu, zutis acumirklī saritinājās, tad, strauji locīdamies, piepildīja šauro ūdens tvertni ar savu gredzenu lāsumaino zaļganumu. Bet, līdzko zutis no jauna iesnaudās, Klēra to atkal iztraucēja, joka pēc pakutinot ar pirkstu galiem.

— Varens zutis, — Florāns uzskatīja par vajadzīgu bilst, — tik skaists sen nav redzēts.

Tad Klēra atzinās, ka sākumā viņai bijis bail no zušiem. Tagad gan viņa zinot, kā zutis jāsažņaudz dūrē, lai tas neizslīdētu no pirkstiem. Un viņa notvēra vēl vienu, turpat līdzās gulošu, tikai daudz mazāku. Tas locījās meitenes sažņaugtās dūres abās pusēs. Klēru zutis sasmīdināja. Nometusi to, viņa tvēra citu, viņa rakņājās pa baseinu ar saviem smalkajiem pirkstiem, savandīdama visu šo čūsku midzeni,

Vēl brīdi tur stāvēdama, Klēra stāstīja, ka tirgošanās vairs lāgā neveicoties. Lielus zaudējumus zivju tirgotājām nodarot iebraucēji, kas segtajā pārejā pārdod savus lomus. Pa Klēras kailo, nenoslaucīto roku, ko saltais ūdens bija atvēsinājis, lejup tecēja strūkliņas. No katra pirksta pilēja lielas lāses.

— Ak, jā! — Klēra pēkšņi atcerējās. — Es taču gribēju parādīt jums arī karpas.

Un, atvērusi trešo režģi, viņa ar abām rokām izcēla no ūdens karpu, kas agonijā sita ar asti. Bet Klēra tad sameklēja citu — ne tik lielu, kuru varēja noturēt vienā rokā; pēc katra zivs elpas vilciena viņas pirksti nedaudz atliecās. Klērai ienāca prātā iebāzt īkšķi karpas atplestajā mutē.

— Tā nekož, — klusi iesmējusies, Klēra čukstēja. — Karpas nav ļaunas. Tāpat vēži, no tiem es ari nebistos.

Vēlreiz iegremdējusi roku baseina nodalījumā, kur vīdēja neskaidrs mudžeklis, Klēra izvilka vēzi, kas ar spīlēm bija ieķēries viņas mazajā pirkstiņā. īsu brīdi viņa mēģināja vēzi nopurināt, bet droši vien tas knieba pārāk sāpīgi, jo, tumši pietvīkusi, taču joprojām smaidīga, meitene ar spēju, niknu rāvienu spīli nolauza.

— Piemēram, līdakai es gan neuzticētos, — cenzdamās noslēpt uzbudinājumu, Klēra sacīja. — Tā man iegrieztu pirkstā kā ar nazi.

Un viņa norādīja uz prāvām līdakām, kuras, sarindotas pēc lieluma, gulēja uz rūpīgi noberztiem, apbrīnojami tīriem dēļiem līdzās bronzas krāsas līņiem un nelielām grunduļu kaudzītēm. Meitenes rokas tagad bija glumas, karpu gļotām notraipītas; viņa turēja tas atplestas, stāvot uz slapjās grīdas pie baseiniem, blakus miklajām uz letes izliktajām zivīm. Šķita, ka ap viņu plūst spēcīga ikru smarža — tā pati, kas ceļas dūņainās, meldriem un ūdensrozēm apaugušās vietās, kad zivis dodas nārstot un, sakt-kaislē pamirušas, gozējas saulē. Nebeigdama smaidīt, Klēra nesatraucamā mierā, kāds piemita šai nobriedušajai, taču bezkaislīgajai meičai ar aukstām zivs asinīm, noslaucīja priekšautā rokas.

No Klēras draudzīgās izturēšanās Florānam liela prieka nebija. Tā tikai citiem radās iegansts vēl neķītrāk ņirgāties, kad viņš apstājās pie meitenes letes, lai patērzētu. Bet Klēra, raustīdama plecus, apgalvoja, ka viņas māte ir veca neliete un arī māsa neko vairāk nav vērta. Klēra vai plīsa aiz dusmām, redzot, cik netaisni pret jauno uzraugu izturas tirdzinieki. Bet cīņa turpinājās un kļuva nežēlīgāka ar katru dienu. Florāns jau domāja, vai nepamest šo vietu; viņš nebūtu tur palicis ne divdesmit četras stundas, ja nebītos izrādīties mazdūšīgs Lizas acīs. Viņam rūpēja tas, ko Liza teiks, ko nodomās. Par nemitīgo cīņu starp zivju tirgotājām un paviljona uzraugu Lizai, bez šaubām, viss bija zināms, jo cīņas troksnis skaļi atbalsojās tirgus velvēs un katra jauna sadursme izraisīja kvartālā bezgalīgas tenkas.

— Nu nē, es zinātu gan, kā viņām iedzīt prātu galvā! — Liza pēc vakariņām mēdza teikt. — Visas tās sievas ir tik pretīgas, ka man pat ar mazo pirkstiņu riebtos tām pieskarties, — īstas salašņas, netīras vazaņķes! Kaut vai tā pati Normandiete — pēdējā paklīdene! Ak, es gan viņai rādītu! Saprotiet, Florān, ir jālieto vara, nekas cits nelīdzēs. Velti jūs lolojat cēlas idejas. Labāk pierādiet viņām reiz savu varu, tad tik jūs redzēsiet, cik visas kjūs rātnas.

Pēdējā sadursme bija šausmīga. Kādu rītu zivju tirgū ieradās maiznieces Taburo kundzes kalpone, lai nopirktu svaigu buti. Redzot šo pircēju dažas minūtes gRozamies letes tuvumā, skaistā Normandiete nolēma pati spert pirmo soli — aicināt viņu klāt un pieglaimoties.

— Nāciet pie manis, es palīdzēšu izvēlēties... Varbūt ņemsiet parīti sīko limandu vai kādu skaistu paltusu?

Un, kad pircēja, beidzot pienākusi klāt un paostījusi lielu buti, neapmierināti saviebās kā parasti, kad vēlas nosist precei cenu, skaistā Normandiete ielika viņai izstieptajā rokā biezā, dzeltenā papīrā ietītu buti, sacīdama:

— Palūkojiet, cik tā ir smaga.

Kalpone, sīka, maza overņiete, nosvērusi zivi rokās, pavēra tai žaunas, taču, joprojām rādīdama neapmierinātu seju, klusēja. Pēc tam it kā nožēlojot vaicāja:

*— Un cik tad maksā?

— Piecpadsmit franku, — zivju tirgotāja atbildēja.

Overņiete nekavējoties atlika buti uz marmora letes.

Šķita, ka viņa jau grasās iet prom. Bet skaistā Normandiete pircēju aizturēja.

— Nu tad sakiet savu cenu.

— Nē, nē, tas ir par dārgu.

— Un tomēr pasakiet.

— Ja vēlaties, varu dot astoņus frankus.

Vecā Mehidēna, it kā no miega uztrūkusies, iesmējās. Pircēji laikam domā, ka viņas savu preci zog.

— Astoņus frankus par tik treknu buti? Mazulīt, varbūt tik daudz tev dod par vienu nakti, lai tu savu miesu vari uzturēt svaigu un tīru? — Bet Luīza apvainotā izskatā novērsās. Taču kalponīte, vēl pēris reižu atgriezusies, piedāvāja viņai deviņus un galu galā pat desmit frankus. Kad viņa jau nolēma aiziet pavisam, zivju tirgotāja uzsauca:

— Labi, nāciet šurp un dodiet naudu.

Apstājusies pie letes, kalpone uzsāka draudzīgu sarunu nr Mehidēnu māti. Taburo kundzei izdabāt neesot viegli. Šovakar pie viņas vakariņās būšot ciemiņi — radinieki no Bluā, notārs ar sievu. Taburo kundzes radi esot ļoti smalki: arī kundze pati, būdama gan tikai maizniece, ir smalka, izglītota dāma.

— Jūs taču to man uzšķērdīsiet, vai ne? Esiet tik laipna, — pārtraukusi sarunu, overņiete teica.

Skaistā Normandiete, veikli ar pirkstu uzšķērdusi zivi, izmeta iekšas atkritumu spainī. Tad, pabāzusi priekšauta stūrīti zem žaunām, notīrīja tur pielipušos smilšu graudiņus. Pēc tam, pati ielikdama zivi overņietes groziņā, sacīja:

— Tā, skaistulīt, par to jūs man vēl pateiksities.

Taču pēc ceturtdaļstundas kalponīte, pietvīkusi gluži

sarkana, atskrēja atpakaļ; viņa bija noraudājusies, augumiņš dusmās trīcēja. Uzmetusi buti uz marmora letes, kalponīte rādīja zivs vēderpusē platu šķēlumu, kas sniedzās līdz mugurkaulam. No meitenes lūpām izlauzās saraustītu vārdu straume, par spīti tam, ka viņu slāpēja asaras.

— Taburo kundze to neņem pretī. Viņa saka — tādu nevarot likt viesiem galdā. Bet mani nolamāja par pēdējo muļķi, kas ļauj kuram katram sevi aplaupīt... Zivs taču ir bojāta, jūs pati redzat. Es neapskatīju to no otras puses, es paļāvos uz jūsu vārdiem ... Dodiet atpakaļ manus desmit frankus.

— Preci vajag pārbaudīt, pirms to pērk, — skaistā Normandiete mierīgi atbildēja.

Bet, kad overņiete paaugstināja balsi, piecēlās Mehi-dēnu māte.

— Lieciet mūs mierā, vai dzirdējāt? Neviens nekad neņem atpakaļ zivi, kas diez kur vāļājusies pie pircējiem. Kas zina, kur jūs to esat izmetusi no rokām, ja tagad tā ir tik sliktā izskatā!

— Es? Izmetusi no rokām?

Meitenei aizrāvās elpa.

— Jūs abas esat zagles, jā, zagles! — skaļi elsodama, viņa kliedza. — Taburo kundzei taisnība!

Tas bija kā zibens spēriens. Māte un meita satracinātas, paceltām dūrēm izplūda lamās. Mazā kalponīte, pagalam apjukusi, elsoja vēl skaļāk, juzdamās kā bumba, ko abas tirgotājas piespēlē viena otrai, apmētādamas viņu asiem vārdiem, — no vienas puses tos aizsmakusi bēra vecā Mehidēna, no otras — spalgā balsī Luīza.

— Vācies beidzot! Tava Taburo kundze ir vairāk sasmakusi nekā šī zivs. Viņu pašu derētu salāpīt, pirms pasniegt viesiem.

— Par desmit frankiem atdot zivi, kurai nav nekādas vainas? Paldies! Ko vēl jūs negribēsiet!

— Un tavi auskari — cik tie tev maksājuši?... — Tūlīt var redzēt, kur esi tos nopelnījusi...

— Kā tad! Ne velti viņa naktīs kvern Mondetūra Ielas stūrī.

Ķildas karstākajā brīdī ieradās Florāns, kuru pasaukt bija devies tirgus sargs. Paviljons galīgi sadumpojās. Ja ir runa par to, vai siļķe jāpārdod par diviem sū, tad tirgotājas ir gatavas izskrāpēt cita citai acis, bet, uzstājoties pret pircēju prasībām, viņas saprotas lieliski. «It kā maizniecei naudas trūktu! Viņa to saņem par neko!» sievas auroja. Viņas dauzīja ar kājām, viņas rīdīja abas Mehidēnas kā suņus uz košanu, bet dažas, pametušas leti solu rindas otrā galā, grasījās klupt matos mazajai kalponītei, kas, milzīgi apjukusi, šķita piešmaukta, nogremdēta nebeidzamu apvainojumu un lamu jūrā.

— Atdodiet jaunkundzei viņas desmit frankus, — uzzinājis trača cēloni, Florāns stingri noteica.

Te vecā Mehidēna pavisam zaudēja savaldu.

— Ko? Arī tu vēl šeit bāzīsi savu degunu, dārgumiņ? ... Lasies prom!... Rau, kā es atdodu desmit frankus!

Paķērusi buti, viņa atvēzējās un tēmēja ar to over-ņietei, trāpīdama tieši sejā. Meitenei no deguna sāka plūst asinis, zivs atrāvusies nokrita, ar plīkšķi atsizdamās pret zemi kā slapja lupata, un sašķīda. Šī brutālā izdarība Florānam laupīja pacietību. Skaistā Normaridiete izbijusies atkāpās,

— Jūsu veikals uz nedēļu tiek slēgts! — Florāns uzkliedza. — Es vispār jums aizliegšu šeit tirgoties! Vai sapratāt?

Bet, kad aizmugurē atskanēja svilpieni, viņš tik draudīgā izskatā pagriezās, ka tirgotājas aprima, izlikdamās, ka ne pie kā nav vainīgas. Kad Mehidēnas bija atdevušas desmit frankus, Florāns viņām lika nekavējoties izbeigt tirgošanos. Vecā Mehidēna slāpa vai nost aiz dusmām, jaunā, stipri nobālusi, klusēja. Viņu, skaisto Normandieti, padzīt no letes! Bet Klēra mierīgā balsī noteica, ka māsa ir to pelnījusi; šo vārdu dēļ, vakarā pārnākušas mājās savā Piruetes ielas dzīvoklī, abas māsas gandrīz sakāvās. Pēc nedēļas Mehidēnas atgriezās tirgū ļoti rāmas, īgnas un nerunīgas savās apslāpētajās dusmās. Viņas redzēja, ka paviljonā valda miers un atjaunojusies kārtība. Droši vien tieši kopš tās dienas skaistā Normandiete bija sākusi kalt briesmīgus atriebības plānus. Viņa noprata, ka trieciens nācis no skaistās Lizas puses; nākamajā dienā pēc trača sastapusi Lizu, kas pagāja garām lepni izslietu galvu, Luīza bija nozvērējusies bargi atmaksāt viņai par triumfējošo skatienu. Visos tirgus stūros notika nebeidzamas apspriedes starp Sažē jaunkundzi, Lekēra kundzi un Sar-jetu; gudrot pasaciņas par Lizas un brālēna netiklību vai par matiem, kas bieži atrodami Kenī veikala desās, viņām sen bija līdz riebumam apnicis, jo no šīm tenkām nekas prātīgs neiznāca, bet Luīžu tās nepavisam neapmierināja. Viņa gribēja izgudrot kaut ko īpaši Jaunu, kas sāncensi ievainotu tieši sirdī.

Luīzas dēlēns brīvi auga zivju tirgotāju vulgārajā vidē. Kopš trīs gadu vecuma Luīza ņēma viņu līdzi uz tirgu un nosēdināja uz lupatas starp zivīm. Brālīgi nogūlies blakus lielajiem tunčiem, mazulis turpat arī aizmiga un pamodās starp makrelēm un merlūzām. Palaidnis tik stipri oda pēc sijķēm, ka šķita izlīdis no milzu zivs vēdera. Līdzko māte pagrieza dēlēnam muguru, viņš cēla no siļķēm sienas un mājiņas — ilgu laiku tā bija viņa iemīļotākā rotaļa; zēns mēdza spēlēt ari karu: sarindojis uz letes barbes, viņš, atdarinādams ar lūpām trompetes un bungu skaņas, stūma zivis citu citai virsū, līdz tās sadūrās ar galvām, pēc tam salika atpakaļ kaudzē, sacīdams, ka tur guļ kritušie. Paaudzies zēns sāka ložņāt gar krustmātes Klēras leti, meklējot uzšķērsto karpu un līdaku peldpūšļus; nolicis zemē, viņš tos saspieda tā, ka tie pārsprāga; skaļie sprakšķi zēnam sagādāja prieku. Septiņus gadus vecais draiskulis skraidīja ejās gar letēm, slēpās zem soliem, starp koka kastēm, kas bija apkaltas ar cinku, un kļuva par visu zivju tirgotāju luteklīti. Kad viņas rādīja kaut ko jaunu, kas zēnu sajūsmināja, viņš, priekā sizdams plaukstas, murmināja: «O! Tas tik ir «mišs»!» Tā radās viņa iesauka «Mišs». «Miš, nāc šurp, Miš, skrej turp!» — no visām pusēm viņu sauca zivju sievas. Kur tik viņš nebija redzams! Viņu varēja atrast zem izsoļu galdiem grozu kaudzēs, starp atkritumu spaiņiem. Viņš atgādināja mazu, baltsārtu zivtiņu, kas veikla un šaudīga brīvi peld straumē. Zēns ūdeni mīlēja kaisli kā zivtiņa. Viņš ar baudu plunčājās tirgus peļķēs, mērcēja galvu un rokas notekūdeņos, kas plūda no letēm. Nereti viņš slepus atgrieza krānu un jutās laimīgs, kad viņu aņšļāca ūdens strūkla. Bet. viņa iecienītākā vieta bija laukums pie baseiniem pagraba kāpņu tuvumā, kur māte vakaros parasti dēlēnu atrada un veda mājās viscaur izmirkušu, nozilējušām rokām, ar ūdeni piesmeltiem zābakiem un pat kabatām.

Septiņu gadu vecumā puišelis bija skaists kā eņģelītis, bet rupjš kā važonis. Viņam bija kastaņbrūni, cirtaini mati, jaukas, maigas acis un pareizi veidotas lūpas, no kurām bira tik rupji vārdi un lāsti, kādi iestrēgtu kaklā pat žandarmam. Uzaudzis neķītru tirgus sievu vulgārajā vidē, Mišs vienā laidā bēra zivju sievu leksikona rupjos izteicienus un izaicinoši sānos iespiestām dūrēm mēdza atdarināt saniknoto Mehidēnu mēti. Tad no viņa mutes sīkā, kristāldzidrā baznīcas kora zēna balstiņā straumēm gāzās īstas lamas: «Ak jūs, vazaņķes, nelietes!» — «Ej izšņauc degunu savam vīram!» — «Cik tev maksā par tavu ādu?» Cenzdamies runāt neķītrības, Mišs, šis smaidīgam, madonnai klēpī sēdošam zīdainim līdzīgais bērns, jau kopš mazotnes piesārņoja savu valodu. Zivju tirgotājas viņš smīdināja līdz asarām. Tas viņu uzmundrināja vēl vairāk, un galu galā zēns vairs nespēja izteikt pat paris vārdu, nepievienojot tiem «velns lai parauj!». Par spīti visam, puišelis bija burvīgs, viņš nesaprata neķītro izteicienu īsto jēgu, kaut gan šo rupjo vārdu krājumu bēra tik aizrautīgi, it kā skaitītu lūgšanas, un, dzīvojot starp zivju paviljona spirgtajām vēsmām un asajām smakām, bija ziedošs un veselīgs.

Tuvojās ziema; Mišs togad bija ļoti salīgs. Kopš pirmajām sala dienām zēnu saistīja tirgus uzrauga kantoris. Tas atradās paviljona kreisajā stūrī, Rambito ielas pusē. Kantorī bija galds, dokumentu skapis, atzveltnis, pāris krēslu un krāsns. Un tieši krāsns bija tā, pēc kuras Vlišs ilgojās. Florāns dievināja bērnus. Redzot, ka zēns samirkušām kājām stāv aiz kantora loga, viņš aicināja to iekšā. Abu pirmā saruna Florānu bezgala pārsteidza. Apsēdies pie krāsns, Mišs mierīgi teica:

— Gribu mazliet te pacepināt savus ķegļus, vai saproti? ... Velns lai parauj, kā laukā salst!

Pēc tam, skaļi, dzidri iesmējies, piebilda:

— Šorīt mana krustmāte Klēra izskatās pēc vecas zivs... Uzrauga kungs, saki — vai tiesa, ka tu viņai pa naktīm sildi kājas?

Florāns apstulba, taču zēns viņu dīvaini saistīja. Kaut gan skaistā Normandiete joprojām izturējās klīrīgi, viņa bez iebildumiem ļāva dēlēnam apmeklēt Florānu. Tāpēc Florāram likās, ka viņš drīkst zēnu pieņemt: pēcpusdienās aicinot Mišu pie sevis, Florāna nolūks bija no drais-kūja pamazām izveidot prātīgu puisi. Florānam šķita, ka viņa brālis Kenī atkal ir kjuvis maziņš un viņi, kā senāk, divatā dzīvo lielajā Ruajē-Kolāra ielas istabā. Florāna iepriecinājums, viņa pēc pašuzupurēšanās alkstoša cilvēka sapnis bija vienmēr dzīvot kopā ar kādu jaunu būtni, kura nekad nekļūtu vecāka un kurai viņš nemitīgi varētu kaut ko mācīt, tās nevainībā smeldamies cilvēkmīlestību. Jau trešajā dienā Florāns atnesa ābeci. Zēna saprātīgums viņu sajūsmināja. Mišs mācījās burtus ar īstu Parīzes ielas zēna kaismi. Ābeces ilustrācijas viņu ārkārtīgi uzjautrināja. Pēc mācībām puišelis šaurajā kantorlelpē atrada milzum daudz iespēju izklaidēties, bet krāsns tomēr bija un palika viņa lielākais draugs, neizsīkstošu prieku avots. Vispirms viņš krāsnī cepa kartupeļus un kastaņus, bet tas viņam drīz apnika. Tad, nočiepis grunduļus no krustmātes Klēras letes un savēris pa vienam diedziņā, viņš cepa tos, turot krāsnī virs kvēlošām oglēm; šo ēdienu zēns tiesāja ar baudu bez maizes. Reiz Mišs atnesa karpu; tā nekādi negribēja cepties un sabojāja kantora gaisu tā, ka vajadzēja atvērt logu un durvis. Kad virtuves smakas kļuva pārāk kodīgas, Florāns zivis izmeta laukā. Bet lielākoties viņš tikai pasmējās. Pēc pāris mēnešiem Mišs jau tekoši lasīja, un viņa burtnīcas bija apbrīnojami tīras.

Bet vakaros, stāstot par savu labo draugu Florānu, zēns mātei piedūca pilnas ausis. Draugs viņam bija zīmējis kokus un cilvēkus būdiņās. Labais draugs Florāns bija rīkojies, lūk, tā vai šitā un sacījis, ka visi kļūtu daudz labāki, ja prastu lasīt. Tādējādi skaistā Normandiete bija allaž spiesta klausīties stāstos par cilvēku, kuru labprāt būtu iznīcinājusi. Reiz Luīza dēlēnu atstāja ieslēgtu mājās, lai viņš netiktu pie drauga, taču zēns aiz bēdām tik rūgti raudāja, ka nākamajā dienā māte atkal ļāva viņam pilnu vaļu. Šai sievietei ar plecīgo stāvu un nekaunīgo izskatu tomēr pietrūka stingrības. Kad Mišs, sausās drēbēs pārnācis mājās, stāstīja, kā bija sildījies, Luīžu pārņēma neizsakāmas pateicības jūtas, viņa bija laimīga, ka dēls atradis pajumti, kur patverties un sasildīt kājas pie kurošās krāsns. Vēlāk Mišs viņai kaut ko nolasīja priekšā no vecas, notraipītas avīžlapas, kurā bija ietīts gabaliņš jūras zuša, un Luīza tad jutās dziļi aizkustināta. Pamazām viņā brieda pārliecība, ka Florāns varbūt nemaz nav tik Jauns, taču šīs domas viņa nevienam neatklāja; Florāna inteliģence modināja Luīzā cieņu un pieaugošu ziņkāri;

viņa vēlējās Florānu iepazīt tuvāk, ielūkoties dziļāk šā cilvēka dzīvē. Un tad Luīza pēkšņi izgudroja kādu ieganstu, iestāstīdama pati sev, ka tas palīdzēs īstenot atriebības nolūku: pret brālēnu vajadzēja izturēties bezgala laipni, lai sanaidotu to ar resno Lizu, tad viss izdosies daudz smieklīgāk.

— Vai tavs labais draugs Florāns par mani kādreiz apvaicājas? — kādu ritu, palīdzēdama Mišām saģērbties, Luīza jautāja.

— Nē, — zēns atbildēja. — Mēs abi tikai rotaļājamies.

— Nu, tad pasaki viņam, ka es vairs neļaunojos un esmu pateicīga par to, ka viņš māca tev lasīt.

Kopš tās dienas zēns vienmēr saņēma kādu rīkojumu. Ejot no mātes pie uzrauga vai no uzrauga pie mātes, viņam arvien bija jānodod laipni jautājumi vai atbildes, kuras viņš neapzinīgi atkārtoja; tādā veidā Mišs būtu varējis pavēstīt lielākās neķītrības. Bet skaistā Normandiete negribēja izrādīties bikla; reiz, kad Mišām bija glītrakstīšanas stunda, viņa atnāca pati un apsēdās uz otra krēsla. Izturēdamās ļoti mierīgi, Luīza izteica Florānam daudz glaimojoša. Florāns jutās vēl neveiklāk nekā viņa. Abi runāja vienīgi par zēnu. Florāns bažījās, ka drīz vairs nevarēs turpināt mācības kantorī, bet Luīza lūdza skolotāju nākt vakaros pie viņiem. Viņa ieminējās arī par atlīdzību. Florāns pietvīcis atteicās iet, ja būs runa par naudu. Tad viņa solījās atlīdzināt, dāvinot vislabākās zivis.

Miers bija noslēgts. Skaistā Normandiete pati ņēma Florānu savā aizbildniecībā. Galu galā visi ar jauno uzraugu pamazām sarada; tirgotājas atzina, ka, par spīti savām ļaunajām acīm, Florāns ir labāks nekā Verlaks. Vienīgi Mehidēnu māte nicīgi raustīja plecus, joprojām neieredzēdama «garo kaulu kambari», kā viņa nicīgi saukāja Florānu. Kādu rītu Florāns smaidot apstājās pie Klēras zivju baseina, bet jaunā meiča, nikna, sabozusies un tumši pietvīkusi, palaida vaļā rokā iežņaugto zuti un pagrieza Florānam muguru. Florānu tas tik ļoti pārsteidza, ka viņš pavaicāja Luīzai, ko nozīmē tāda Klēras izturēšanās.

— Lieciet viņai mieru! — Luīza atbildēja. — Viņa taču ir galīgi ķerta... Nekad nevienam nepiekrīt. Viņa tā izturas tāpēc, lai mani kaitinātu.

Luīza triumfēja, lepni stāvēdama aiz letes un izskatīdamās vēl koķetāka ar savu neparasto matu sasuku. Sastopot skaisto Lizu, Luīza nicīgi nolūkojās sāncensē un reiz pat iespurdzās viņai tieši sejā. Pārliecība, ka varēs desiniecei sariebt, ja izdosies brālēnu dabūt savā pusē, Luīzai izsauca dzijus, dobjus smieklus, un viņas baltais kakls trīcēja. Pēkšņi viņa iedomājās, ka derētu Mišu skaisti sapost skotu uzvalciņā un samta cepurītē. Līdz šim zēns vienmēr bija skraidījis nevīžīģi ģērbies, saplēstā blūzē. Bet gadījās, ka tieši tad Mišā atkal pamodās lielā kaislība uz ūdeni. Ledus jau bija izkusis, laiks kļuva ar katru dienu siltāks. Atgriezis līdz galam vajā ūdenskrānu un pabāzis zem tā elkoni, lai strūkla tecētu lejup gar pirkstiem, zēns izpeldināja savu skotu uzvalciņu, dēvēdams šo spēlīti par «notekcauruli». Māte pārsteidza Mišu kopā ar diviem citiem zeņķiem; ielējuši samta cepurītē ūdeni, viņi skatījās, kā tajā peld divas baltas zivtiņas, kuras Mišs bija nočiepis no krustmātes Klēras letes.

Gandrīz astoņus mēnešus Florāns nodzīvoja Centrāltirgū it kā nemitīgā pusmiegā. Nesatricināmais miers un kārtīgais dzīvesveids, kas tagad pēc septiņiem ciešanu gadiem bija sācies, radīja sajūtu, ka viņš nevis dzīvo, bet velk dzīvību. Florāns ar zināmu tukšumu galvā ļāvās šīs rāmās dzīves plūsmai, ik rītu atkal brīnīdamies, ka vēl aizvien sēž sava šaurā kantora atzveltnī. Kuģa kajītei līdzīgā, necilā telpa ar kailajām sienām viņam patika. Tajā viņš patvērās no pasaules, no nerimtīgās tirgus kņadas, kas izraisīja sapņus par kādu bezgalīgu jūru, kura apņem viņu no visām pusēm, atšķirdama no cilvēkiem. Taču pamazām Florānā brieda apslāpēts nemiers, dzīdams viņu izmisumā; viņš bija neapmierināts, vainoja sevi neesošos pārkāpumos, sašuta par lielo tukšumu, kas aizvien dziļāk ielauzās prātā un sirdī. Vēlāk viņam kļuva pretīgs pūstošo zivju neciešamais smārds, kas izraisīja nelabumu. Bija sācies lēns nervu sabrukums, nenoteiktās skumjas pārvērtās stiprā uzbudinājumā.

Dienas ritēja neizsakāmi vienmuļi. Florānu allaž sagaidīja vieni un tie paši trokšņi, vienas un tās pašas smakas. Rītos kā tālas zvanu skaņas viņu apdullināja no izsolēm nākošā dūkoņa; nereti piegāde aizkavējās un izsoles beidzās ļoti vēlu. Tādos gadījumos Flomns līdz dienasvidum bija spiests palikt paviljonā, kur viņu ik brīdi traucēja strīdi un ķildas, taču viņš centās tās izšķirt pēc iespējas taisnīgāk. Reizēm vajadzēja stundām ilgi noņemties ar kādu nenozīmīgu notikumu, kas bija sacēlis kājās visu tirgu. Staigājot tirgus burzmā un kņadā, lēnām soļojot gar galdu rindām, Florāns mēdza apstāties pie zivju tirgotāju letēm, kas stiepās līdztekus Rambito ielai. Uz tām bija sakrautas lielas sārtu garnēju kaudzes, grozos sasieti gulēja sarkani, novārīti langusti gredzenos saliektām astēm, bet dzīvie gaidīja savu galu, pieplakuši pie marmora galdiem. Florāns šeit redzēja, kā lepni kungi platmalēs un melnos cimdos, brīdi kaulējušies, beidzot svārku kabatās aiznes avīžlapās ietītus vārītus langustus. Tālāk, pie pārvietojamiem galdiem, kur pārdeva lētās zivis, Florāns saskatīja kaimiņos dzīvojošo tirgus kvartāla sieviešu kailās galvas, viņas vienmēr šeit ieradās vienā un tajā pašā laikā. Dažreiz Florāna uzmanību piesaistīja lepna dāma greznā mežģīņtērpā, kas vilkās pa miklajiem akmeņiem, dāmu pavadīja kalpone baltā priekšautā; pa gabalu sekojot šai dāmai, Florāns manīja, ka, atbildot uz viņas neapmierināto vaikstīšanos, tirgotājas viņai aiz muguras ironiski vīpsnā. Ar interesi vērojot grozu, kurvju un ādas somu lielo jūkli, visus tos sieviešu brunčus, kas ņirbēja ejās starp ūdens strūklām, Florānam brokastlaiks pienāca nemanot, un tad viņš, priecādamies par tekošajiem ūdeņiem un spirgtumu, kas no tiem vēdīja, pārgāja no jūras gliemežu sājās dvakas pie sālīto zivju rūgtenajām smaržām. Florāns savu apgaitu parasti beidza sālīto zivju nodaļā; redzot tur resnu, pretīgu pārdevēju priekšā izliktās žāvēto siļķu kastes, uz lapu pakaišiem gulošās Nan-tes sardīnes un saritinātās mencas, Florāns atcerējās savu gatavošanos aizceļošanai, braucienu starp sālītu zivju mucām. Pēcpusdienā tirgus aprima, iesnaudās. Florāns ieslēdzās kantorī, kur, tīri pārrakstīdams dokumentus, baudīja jaukākās atpūtas stundas. Izejot laukā un šķērsojot zivju paviljonu, viņš atrada to gandrīz tukšu. Ne tur vairs drūzmas, ne grūstīšanās, ne klaigu, kas parasti bija desmitos no rīta. Zivju tirgotājas adīja, muguras atslējušas pret pustukšajām letēm; reta aizkavējusies mājsaimniece vēl staigāja apkārt, grozīdamās ap letēm un sakniebtām lūpām lēnām pētīdama zivis, kā to mēdz darīt tās, kuras līdz pēdējam sū aplēš pusdienām nepieciešamos izdevumus. Iestājoties krēslai, kļuva dzirdams, kā pārvieto kastes, pa nakti zivis guldot uz ledus. Nogaidījis, kamēr aizslēdz režģotos vārtus, Florāns devās prom, aiznesdams līdzi drēbēs, matos un bārdā iesūkušās zivju paviljona smakas.

Pirmajos mēnešos šis asais smārds Florānu netraucēja. Ziema uznāca barga; kailsals pārvērta ejas spoguļos, lāstekas kā baltas mežģīnes izrotāja marmora letes un ūdens-tvertnes. Rītos zem krāniem vajadzēja kurt ogļu plītiņas, lai atkausētu ūdens strūklas. Sasalušās zivis saliektām astēm, sīkstas un blāvas, līdzīgas nespodram metālam, krītot skanēja griezīgi kā bezkrāsains čuguns. Līdz februārim paviljons izskatījās nožēlojams, sabozies un skumjš savā ledainajā autā. Bet tad sākās atkusnis, mitrs laiks, marta miglas un lietavas. Zivis atmiekšķējās, atkusa; pūstošo zivju smaka jaucās ar šķidro dubļu pretīgo dvaku, kas plūda no tuvējām ielām. Pagaidām smirdoņa vēl nebija īpaši jūtama, riebīgi sājais miklums vilkās gar zemi. Vēlāk, jūnija svelmainajās pēcpusdienās, tas, sakāpis gaisā, padarīja to smagu, piepildīja ar neveselīgiem garaiņiem. Lai paglābtos no saules sakveldētajām debesīm, tika atvērti augšējie logi, tiem priekšā nolaidās pelēka auduma aizkari; pār tirgu lija ugunīgs lietus, karsēdams to gluži kā dzelzs krāsni; un ne mazākā vēsmiņa neizkliedēja pūstošo zivju izgarojumus. Tirgotāju priekšā kūpēja letes.

Tad Florānam kļuva pretīgi šie pārtikas krājumi, starp kuriem viņš dzīvoja. Viņu māca vēl stiprāka nelabuma sajūta nekā senāk desu un gaļas veikalā. Tiesa, viņš bija pacietis vēl daudz riebīgākas smakas, taču tām nebija sakara ar vēderu. Ejot garām izliktajām zivīm, kuras karstumā bojājās, kaut gan tām pāri lija spēcīgas ūdens strūklas, Florāna, izkāmējuša cilvēka, sarāvies kuņģis dumpojās. Zivju asais smārds, iesūcies viņā, neciešami smacēja. Pat ieslēdzoties kantorī, viņam sekoja pretīgā smirdoņa, lauzdamās iekšā caur logu un durvju slikti aizdrīvētajām spraugām. Dienās, kad debesis bija apmākušās, šaurajā kantortelpā kļuva pavisam tumšs, un tā atgādināja sasmakušu purvu vēlā krēslas stundā. Nereti, nervoza nemiera pārņemts, Florāns juta vajadzību izkustēties, un tad viņš pa platajām kāpnēm paviljona vidū nokāpa pagrabos. Pagrabu saspiestajā gaisā, pustumsā, kur mirgoja tikai daži aizdegti gāzes radziņi, Florāns atkal sajuta tīra ūdens spirgtumu. Viņš apstājās pie liela igvāta, kur rezervē tika turētas dzīvās zivis; viņš klausījās strūklu nepārtrauktajā dziesmā, kas plūda no centrālās urnas četriem stūriem; tekošais ūdens, maigi čalodams, pievienojās gludajam līmenim zem baseina slēgtajiem režģiem. Šis pazemes avots, strautiņš, kas pustumsā urdza, Florānu nomierināja. Viņam apbrīnojams likās arī skaistais saulriets, kad vakaros sārto, blāzmaino debesu fonā iezīmējās Centrāltirgus melnā silueta smalkās mežģīnes; novakares gaisma, pēdējos saulstaros lidojošie putekļi lauzās iekšā pa visām šķirbām, pa katru spraugu žalūzijās; viss atgādināja blāvi apgaismotu transparentu, uz kura izcēlās pi-lastru trauslās smailes, velvju elegantās līknes, jumtu ģeometriskās figūras. Florāns nespēja novērst acis no šā milzīgā arhitektūras rasējuma, kas šķita izpildīts ar tušu uz fosforescējoša pergamenta, un viņš atkal iztēlojās kolosālu mašīnu ar ratiem, svirām, svārstiem, neskaidri saredzamu kvēlošo ogļu purpursarkanajā gaismā. Gaismas rotaļa ik stundu mainīja Centrāltirgus silueta aprises, rīta zilganumam sekoja dienvidus tumšās ēnas, līdz beidzot saulrieta ugunsgrēks izdzisa krēslas pelēkajos pelnos. Bet tveicīgajos vakaros, kad gaisā kāpa nelaba smirdoņa un, kūpēdama kā karsti sutas garaiņi, šķērsoja platos, dzeltenos staru kūļus, Florānam atkal uznāca nelabuma lēkmes, viņa sapņi izgaisa, iztēlojoties milzīgus sutas katlus, smakojošus ādu dīrātāju toverus, kuros kūst pārēdušos buržuā liekie tauki.

Florāns necieta arī vulgāro tirgus sabiedrību, kur pat vārdi un žesti šķita ieguvuši īpašu smārdu. Viņš bija labsirdīgs, taču ne bikls. Viņu mulsināja tikai sievietes. Vienīgi kopā ar Fransuā kundzi, kuru atkal bija saticis, Florāns jutās brīvi. Uzzinājusi, ka viņš jau iekārtojies darbā, ir apmierināts un, viņas vārdiem runājot, ticis vaļā no trūkuma, Fransuā kundze tik sirsnīgi nopriecājās, ka Florāns jutās dziļi aizkustināts. Liza, Normandiete un citas sievietes viņu mulsināja ar saviem smiekliem. Bet Fransuā kundzei viņš būtu varējis stāstīt visu. Viņas smiekli nebija ironiski, tā smejas cilvēks aiz prieka par otra laimi. Turklāt Fransuā kundze bija vīrišķīga, viņas nodarbošanās nebija viegla, īpaši grūti viņai gāja ziemas saltajās dienās, vēl grūtāk lietainajās. Florāns redzēja Fransuā kundzi tirgū gan stipru lietusgāžu laikā, gan dienās, kad nebeidza smidzināt sīks, salts lietutiņš. Ceļā no Nantēras uz Parīzi Fransuā kundzes pajūgs nereti iestiga dubļos līdz ratu rumbām. Baltazāra vēders bija dubļiem nošļakstīts. Bet saimniece zirgu žēloja, juta tam līdzi un slaucīja to ar saviem vecajiem priekšautiem.

— Zirgi ir ļoti vārīgi, — viņa mēdza teikt, — ne no šā, ne no tā tiem var sākties vēdergraizes ... Ak, manu veco, labo Baltazār! Braucot pār Neijī tiltu, man šķita, ka esam iebraukuši Sēnā, tik stipri lija . . .

Baltazārs tika aizvests uz iebraucamo vietu. Fransuā kundze pati, par spīti spēcīgajai lietusgāzei, palika tirgū,

lai pārdotu savus dārzeņus. Tirgus laukums pārvērtās šķidru dubļu peļķē. Kāposti, burkāni, rāceņi, pār kuriem lija pelēcīgs lietus, slīka pa ielas vidu plūstošajās, netīrajās straumēs. Zaļumi zaudēja savas košās skaidro ritu krāsas. Dārzeņkopji, sakumpuši, ierāvušies apmetņos, lādēja tirgus administrāciju, kas, pārbaudījusi stāvokli, bija atteikusies celt nojumes, pēc kurām neesot nekādas vajadzības, jo lietus dārzeņiem nekaitējot.

Lietainie riti noveda Florānu izmisumā. Viņš domāja par Fransuā kundzi. Uz brītiņu izrāvies, viņš skrēja pārmīt dažus vārdus ar laipno sievieti. Fransuā kundze nekad nebija skumīga. Viņa tikai noskurinājās kā pūdelis, sacīdama, ka ir pieredzējusi vēl briesmīgākas lietusgāzes, taču nav no cukura un neizkusis. Fiorāns pierunāja viņu brītiņu patverties kādā no segtajām pārejām, dažreiz viņš Fransuā kundzi ieveda Lebigra krodziņā, lai kopīgi iedzertu karstvīnu. Pievērsusi Fiorānam rāmo seju, Fransuā kundze draudzīgi nolūkojās viņā, un viņš jutās apmierināts, ieelpojot lauku svaigās smaržas, kuras zemniece bija atvedusi līdzi Parīzes tirgus samaitātajā gaisā. No viņas vēdīja zemes un siena smaržas, lauku gaisa spirgtums un debesu plašums.

— Labais draugs, jums derētu atbraukt uz Nantēru, — viņa ieminējās. — Jūs tur redzētu manu sakņu dārzu, visās dobēs esmu iesējusi timiānu... Bet jūsu nelietīgā Parīze smirdi

Un, viscaur izmirkusi, viņa devās prom. Bet Fiorāns pēc sarunas ar šo sievieti jutās atspirdzis. Lai pārvarētu nervozo nemieru, kas viņu māca, Fiorāns mēģināja strādāt. Viņš bija metodiska prata cilvēks, un precīza laika sadale viņam kļuva par māniju. Divus vakarus nedēļā viņš, ieslēdzies savā istabā, rakstīja plašu sacerējumu par Kajennu. Fiorānam likās, ka istaba, kurā viņš dzīvo gluži kā pansionātā, lieliski nomierina un noskaņo darbam. Iekūris kamīnu, Fiorāns vispirms aplūkoja pie gultas kājgaļa nolikto granātkoku, tad apsēdās pie galdiņa un strādāja lidz pusnaktij. Lūgšanu grāmatiņa un «Sapņu atslēga» bija iebīdītas dziļi atvilktnē, kas pamazām pildījās ar piezīmēm, atsevišķām lapiņām un dažādiem manuskriptiem. Sacerējums par Kajennu gandrīz nevirzījās uz priekšu, to nemitīgi pārtrauca citas ieceres — dažās rindkopās uzmesti apjomīgu darbu plāni. Viņam bija izstrādāts projekts par Centrāltirgus administratīvās sistēmas pilnīgu refoimu, par tirdzniecisko darījumu nodokļa pārvēršanu taksē, par jaunu produktu sadales kārtību trūcīgo pilsoņu kvartālos, vārdu sakot, humāns, bet pagaidām tikai aptuvens likumprojekts, lai pievestās preces ievietotu noliktavās un Parīzes ģimenēm ik dienas nodrošinātu pārtikas minimumu. Iedziļinādamies nopietnajos jautājumos, Florāns sēdēja sakumpis, un viņa garā, melnā ēna sakusa ar mansarda izplūdušajām aprisēm. Bet žubīte, kuru viņš reiz tirgū sniegputeņa laikā bija paglābis, manīdama gaismu, pievīlās, un klusumā, kur skrapstēja vienīgi pa papīru slīdošā spalva, atskanēja putna čivināšana.

Florāns atkal liktenīgi pievērsās politikai. Tās dēļ viņš bija pārāk daudz cietis, un tāpēc tā viņa mūžā kļuva par mīļāko nodarbošanos. Iespējams, ka citā vidē un piemērotos apstākļos no Florāna būtu iznācis labs provinces skolotājs, kas samierinātos ar savas mazpilsētiņas mierīgo dzīvi. Taču pret viņu bija izturējušies kā pret vilku, un šķita, ka trimda ir noskaņojusi viņu ciņai. Florāna slimīgās nervozitātes pamatā bija tikai Kajennā ilgi loloto sapņu pamošanās, sarūgtinājums par nepelnītajām ciešanām un reiz dotie zvēresti atriebt kājām mīdīto taisnību un pazemotos cilvēkus, pret kuriem izturējās kā pret lopiem. Milzenis Centrāltirgus ar savu pārtikas pārpilnību šo lūzumu viņā paātrināja. Tirgus viņam atgādināja apmierinātu, gremojošu dzīvnieku, Parīzes resnvēderainā pilsoņa iemiesojumu, kas aptaukojies atbalsta Impēriju. Tirgus apņēma viņu no visām pusēm ar milzīgām krūtīm, ērmoti kroplīgiem gurniem un tuklām sejām — kā pastāvīgiem argumentiem pret viņa mocekļa kalsnumu un neapmierināta cilvēka bālo seju. Tas bija tirgotāju vēders, kas, saulē starojošs, piepildīts un laimīgs, atzina, ka dzīvē viss iet uz augšu un miermīlīgie cilvēki nekad līdz šim nav varējuši tik lieliski aptaukoties. Florānam sažņaudzās dūres, viņš juta, ka ir gatavs cīņai, atmiņas par trimdā aizvadīto laiku tagad viņu uzbudināja daudz vairāk nekā senāk, kad viņš tikko bija atgriezies Francijā. Florānu urdīja naids. Nereti rakstāmspalva izkrita no pirkstiem, viņš bija aizsapņojies. Dziestošā uguns meta viņam sejā liesmas atspulgus, apkvēpusī lampa kūpēja, bet žubīte, nostājusies uz vienas kājiņas, galviņu noslēpusi zem spār-niņa, no jauna laidās miegā.

Dažreiz pirms gulētiešanas, pulksten vienpadsmitos, pamanījis gaismu spraugā zem Florāna istabas durvīm, pieklauvēja Ogists. Florāns diezgan neiecietīgi ielaida viņu. Desu meistara palīgs apsēdēs pie krāsns sasildīties, viņš runāja maz un nekad nepaskaidroja, kāpēc ieradies. Ogista skatiens nemitīgi kavējās pie fotoattēla, kurā viņš ar Ogistīnu bija redzami rokās saķērušies un svētdienigi saposušies. Florāns beidzot uzminēja, ka jauneklim gluži vienkārši ir patīkami uzturēties istabā, kur dzīvojusi viņa meitene. Kādu vakaru Florāns smaidot viņam vaicāja, vai minējums ir pareizs.

— Jā, droši vien, — bezgala pārsteigts par šādu atklājumu, Ogists atbildēja. — Nekad nebiju to iedomājies. Pats nezinu, kāpēc īsti šurp nāku ... Ak vai, kā Ogistīna smietos, ja viņai to pastāstītu! ... Kad taisās precēties, par tādām blēņām vairs nedomā.

Reizēm, kļuvis runīgāks, Ogists atgriezās pie temata par desu veikalu, ko cerēja atvērt Plezansā kopā ar Ogistīnu. Viņš likās pilnīgi pārliecināts, ka spēs iekārtot savu dzīvi pēc paša gribas, un Florāriā pamodās pat zināma cieņa, kaut gan šī pārmērīgā pašpārliecinātība viņu kaitināja. Tātad šķietami aprobežotais puisis īstenībā nemaz tik neaptēsts nebija, viņš droši gāja pretī savam mērķim, un varēja domāt, ka sasniegs to bez šķēršļiem, pilnīgā svētlaimē. Tādos vakaros Florāns vairs nespēja turpināt darbu; neapmierināts viņš likās gulēt un, tikai secinājis, ka «Ogists taču nav nekas vairāk kā dzīvnieks», atguva garīgo līdzsvaru.

Katru mēnesi Florāns brauca uz Klamāru apraudzīt Verlaka kungu. Šie apciemojumi viņam sagādāja prieku. Cavārs gan bija apgalvojis, ka Verlaks ilgāk par pusgadu nenodzīvos, bet, kā par brīnumu, nabaga slimnieks joprojām vilka dzīvību. Ikreiz viņš Florānam sacīja, ka jūtas daudz labāk un labprāt atgrieztos darbā. Taču pēc dažām dienām slimnieka stāvoklis atkal pasliktinājās. Apsēdies pie slimā gultas, Florāns stāstīja par notikumiem zivju paviljonā, cenzdamies veco mazliet uzjautrināt. Uz naktsgaldiņa viņš bijušajam uzraugam vienmēr nolika piecdesmit franku ziedojumu no savas algas, bet Verlaks dusmodamies atteicās naudu pieņemt, kaut gan viss bija iepriekš norunāts. Pēc tam sarunas temats mainījās un nauda mierīgi palika uz galdiņa. Promejot Florānu līdz vārtiem pavadīja Verlaka kundze. Tā bija maza, ļoti raudulīga resnīte. Parasti viņa runāja tikai par lielajiem izdevumiem, kas radušies vīra slimības dēļ: par nepieciešamo vistas buljonu, par asiņainajiem bifštekiem un bordo pudelēm, par zāļu dārdzību un augstajiem ārsta honorāriem. Skumjās sarunas Florānu mulsināja. Sākumā viņš īsti nesaprata, ko nozīmē šīs žēlabas. Bet, kad nelaimīgā nemitējās raudāt un gausties, ka senāk, saņemot uzrauga tūkstoš astoņsimt franku lielo algu, viņi varējuši lieliski iztikt, Florāns, beidzot visu sapratis, bez vira ziņas piesolīja viņai vēl nelielu pabalstu. Sieva no tā atteicās, taču tūdaļ pati piebilda, ka ar piecdesmit franku pielikumu viņa samierinātos. Un visu mēnesi, bieži rakstīdama Florānam, Verlaka kundze dēvēja viņu par savu labdari; viņai bija sīks, anglisks rokraksts, teikumi vienkārši un pazemīgi, ar tiem viņa mēdza pierakstīt trīs lappuses, izlūgdamās vēl desmit franku. Tādā kārtā uzrauga vietnieka pusotra tūkstoša franku alga galu galā nonāca pilnīgi Verlaku ģimenes rīcībā. Vīrs, protams, to nezināja, bet sieva bija gatava skūpstīt Florānam rokas. Viņam paša labdarība sagādāja lielu gandarījumu; viņš slēpa to kā aizliegtu baudu, kurai klusībā nododas.

— Sasodītais Verlaks par jums ņirgājas! — Gavārs mēdza aizrādīt. — Viņš tagad sevi pārāk izlutina, saņemdams no jums renti.

— Tā, nu tas ir galīgi nolemts, — Florāns reiz viņam atbildēja. — Turpmāk es Verlakam nedošu vairāk kā divdesmit piecus frankus.

Bet Florānam nekādu vajadzību nebija. Abi Kenī viņu uzturēja un deva pajumti. Bet ar dažiem atlikušajiem frankiem pilnīgi pietika, lai vakaros Lebigram samaksātu par dzērieniem. Pamazām Florāna dzīve sāka ritēt vienmērīgi kā pulkstenis; viņš savā istabiņā strādāja, pāris reižu nedēļā no pulksten astoņiem līdz deviņiem pasniedza stundas mazajam Mišām, vienu vakaru ziedoja skaistajai Lizai, lai tā nedusmotos, bet pārējo laiku pavadīja Le-bigra stiklotajā kabinetā, Gavāra un viņa draugu sabiedrībā.

Atnākot pie Mehidēnām, Florāns izturējās kā maigs, pasauss skolotājs. Mehidēnu veclaicīgais dzīvoklis Florānam iepatikās. Lejā pie durvīm viņu vienmēr apņēma tīkamas smaržas, kas plūda no vārītu dārzeņu tirgotavas: nelielā pagalmiņa galā bija dzesēšanai izliktas spinātu bļodas un skābeņu terīnes. Pa miklumā apglumējušām vītņu kāpnēm, kuru nosēdušies, ielūzušie pakāpieni bija bīstami sašķiebušies, Florāns uzkāpa augšā. Mehidēnu ģimene apdzīvoja visu trešo stāvu. Kaut gan ģimenes labklājība bija krietni uzlabojusies, māte nekādā ziņā negribēja mainīt dzīvokli, neņemdama vērā, ka to lūdz abas meitas, sapņodamas par dzīvi kādas plašas ielas jaunā namā. Stūrgalvīgi turēdamās pretī, vecā Mehidēna sacīja, ka šeit viņa dzīvojusi un šepat arī nomirs. Atdevusi gaišās istabas Klērai un Luīzai, viņa pati samierinājās ar tumšu kabūzīti. Luīza, izmantodama pirmdzimtās tiesības, ieņēma istabu ar logiem ielas pusē. Tā bija liela, skaista telpa. Tāpēc Klēra aizvainota atteicās no blakusistabas, kurai logi bija pagalma pusē; viņa nolēma apmesties jumtistabā otrpus kāpņu laukumiņa, taču izbalsināt šo istabiņu pat nedomāja. Klērai tagad bija pašai sava atslēga, viņa vairs nebija no citiem atkarīga un mazākās ķildas gadījumā varēja ieslēgties savā istabā.

Florāns ieradās, kad Mehidēni bija tikko beiguši pusdienot. Mišs metās draugam ap kaklu. Florāns brītiņu pasēdēja, tērzējot ar zēnu, kas bija nostājies viņam starp ceļiem. Kad vaskadrānas galdauts bija tīri noslaucīts, uz galda stūra varēja sākt mācību stundas. Skaistā Norman-diete pret skolotāju izturējās ļoti laipni. Mācību laikā piestūmusi tuvāk krēslu, viņa tās pašas lampas gaismā vai nu adīja, vai lāpīja veļu; uzmanīgi sekojot mācībām, Luīzas roka ar adatu nereti nolaidās. Pēc neilga laika Luīžu pārņēma dzija cieņa pret šo gudro cilvēku, kas, runājot ar zēnu un eņģeļa pacietībā atkārtojot vienus un tos pašus aizrādījumus, likās sievišķīgi maigs. Luīzai Florāns nemaz vairs nelikās pretīgs. Viņa gandrīz vai ap-skauda skaisto Lizu. Piebīdījusi krēslu vēl tuvāk, Luīza, mulsinoši smaidot, uzlūkoja Florānu.

— Mamm, negrūd manu elkoni, tu traucē man rakstīt! — Mišs pukojās. — Redz nu, uzkrita kleksis! Pabīdi taču tālāk savu krēslu!

Skaistā Normandiete aizvien biežāk nelāgi izteicās par skaisto Lizu. Viņa apgalvoja, ka Liza, slēpdama īsto vecumu, iežņaudzas korsetēs tā, ka nav spējīga elpot. Agri no rīta viņa ierodas veikalā jau cieši sajozusies, gludi nolaizītiem matiem, droši vien tāpēc, ka mājastērpā izskatās atbaidoša. Tad Luīza mazliet pacēla rokas, lai parādītu, ka viņa gan mājās nevalkā korseti, un, nemitīgi smaidot, izslēja kuplās krūtis, kas, dzīvības pilnas, viļņaini cilājās zem plānās, pavirši sapogātās jaciņas. Stunda tika pārtraukta. Mišs ziņkārīgi nolūkojās, kā māte cilā rokas. Klausoties Luīzē un iedomājoties, ka sievietes ir visai ērmotas bīltnes, Florāns pat pasmaidīja. Sacensība starp skaisto Normandieti un Lizu viņu uzjautrināja.

Mišs tikmēr beidza glītrakstīšanas vingrinājumus. Florāns, gatavodams jaunus paraugus, savā glītajā rokrakstā rakstīja uz papīra strēmelītēm loti garus vārdus, kuri aizņēma katrs vienu rindiņu. Iecienītākie no tiem bija: tirānisks, apspiedējs, antikonstitucionāls, revolucionārs. Viņš lika zēnam norakstīt arī teikumus: «Reiz pienāks taisnīgas atmaksas diena», «taisnīgā ciešanas spriedīs tiesu bezgodim», «kad sitīs īstā stunda, vainīgais tiks gāzts». Rakstot šos paraugus, Florāns naivi ]āvās uzmācīgajām idejām, kuras tirdīja viņa prātu; tad viņš aizmirsa visu ap sevi: gan Mišu, gan skaisto Normandieti. Mišs tikmēr butu varējis pārrakstīt pat «Sabiedrisko Ilgumu»[3]. Taču zēns, glīti veidojot katru burtu, pierakstīja pilnas lappuses ar vārdiem «tirānisks» un «antikonstitucionāls».

Iekams skolotājs nebija aizgājis, vecā Mehidēnu māte kurnēdama rosījās ap galdu. Viņa pret Florānu joprojām juta neremdināmu naidu. Pēc viņas domam, tā bija nejēdzība — likt zēnam vakaros mācīties, kad bērniem laiks gulēt. Viņa labprāt būtu izmetusi laukā pa durvīm «šo lielo kaulu kambari», bet Normandiete pēc vētrainas izskaidrošanās skaidri un gaiši pavēstīja, ka pāries dzīvot citur, ja māte viņai nejaus šeit pieņemt, ko pati vēlas. Strīds tomēr atsākās katru vakaru.

— Saki, ko gribi, viņam taču ir ļauna acs, — vecā Me-liidēna nemitējās. — Izkāmējušiem vīrišķiem es neuzticos. Tādi ir spējīgi uz visu. Starp izģindeņiem savu mūžu neesmu redzējusi neviena krietna cilvēka . .. Bet šim jau vēders pielipis pie muguras, nudien! Viņš ir plakans kā dēlis... Un tāpēc nemaz nav glīts! Es gan tādu negribētu redzēt sev blakus, kaut esmu jau sešdesmit piecus gadus pasaulē nodzīvojusi.

Viņa tā runāja, labi noprazdama, uz kuru pusi meita tēmē. Māte ar sajūsmu cildināja Lebigra kungu, kurš skaistajai Normandietei patiesi pievērsa lielu uzmanību; viņš te nojauta bagātu pūru, turklāt domāja, ka jaunā sieviete būtu lielisks izgreznojums viņa letei. Vecā Me-hidēna nemitīgi slavēja Lebigru: tas vismaz neesot izkāmējis un droši vien ir spēcīgs kā turks; viņa savos cildinājumos tā aizrāvās, ka apjūsmoja pat Lebigra resnos stilbus. Bet Normandiete tikai vīpsnāja un dzēlīgi atbildēja:

— Par viņa stilbiem es nospļaujos! Nekādi stilbi man nav vajadzīgi... Es daru to, kas man tīk.

Bet, kad māte nerimās un pārāk atklāti izteica savas domas, meita viņai uzbrēca:

— Ko vēl ne! Kas jums par daļu! ... Tās ir galīgas blēņas, sapratāt? Un, kaut ari tā būtu bijusi taisnība, es gan jums atļauju neprasītu. Lieciet mani mierā!

Viņa iegāja savā istabā, ar troksni aizcirzdama durvis. Mājās varu bija sagrābusi Luīza un ļaunprātīgi to izmantoja. Naktis, izdzirdusi aizdomīgu troksni, māte cēlās augšā un basām kājām lavījās pie Luīzas istabas durvīm paklausīties, vai nav atnācis Florāns. Bet Florānam Mehidēnu ģimenē bija otrs — vēl niknāks ienaidnieks. Viņam atnākot, Klēra, ne vārda nesacījusi, piecēlās, paņēma svečturi un nozuda savā istabiņā otrpus kāpņu laukumiņa. Varēja dzirdēt, kā viņa apslāpētās dusmās divreiz pagriež atslēgu. Reiz, kad Luīza bija ielūgusi Florānu vakariņās, Klēra, pagatavojusi sev ēdienu kāpņu laukumiņā, vakariņoja viena pati savā jumtistabā. Nereti, tajā ieslēgusies, viņa nerādījās augu nedēļu. Klēra joprojām bija maiga, taču nesalaužami spītīga savos untumos, un viņas acis zem gaiši rudās matu kodeļas meta visapkārt neuzticības pilnus tramīga zvērēna skatienus. Kad māte, cerēdama atvieglot sirdi, ierunājās par Florānu, Klēra neganti dusmojās. Tad vecā Mehidēna bezgala izmisusi, visiem dzirdot, kliedza, ka sen jau būtu aizgājusi no meitām, ja nebītos, ka, paliekot divatā, tās viena otrai izknābs acis.

Kādu vakaru promejot, Florāns gāja gar Klēras istabas plaši atvērtajām durvīm. Viņš redzēja, ka meitene, tumši pietvīkusi, noraugās viņā. Klēras naidīgā izturēšanās Florānu apbēdināja; izskaidroties viņu traucēja vienīgi parastais biklums attieksmē pret sievietēm. Iespējams, ka tovakar viņš būtu iegājis Klēras istabiņā, ja nepamanītu augšstāvā pār kāpņu margām pārliekušos Sažē jaunkundzes šauro, bālo seju. Florāns pagāja garām Klēras durvīm, bet, nepaguvis nokāpt ne desmit pakāpienu, izdzirdēja aizmugurē aizcērtam durvis tā, ka notrīcēja kāpņu telpas sienas. Izmantojot gadījumu, Sažē jaunkundze secināja, ka Kenī kundzes brālēns guļ gan ar vienu, gan ar otru māsu Mehidēnu.

Florānam ne prātā nebija šīs skaistules. Pret sievietēm viņš parasti izturējās kā tāds, kuram pie tām nav ne mazāko panākumu. Turklāt pārāk daudz savas vīrišķības viņš izšķieda sapņiem. Pret Normandieti Florāns sāka just īstu draudzību; viņa bija labsirdīga, ja vien neieņēma galvā nez kādas blēņas. Bet vairāk par draudzību Florāns neatļāvās. Vakaros, kad Luīza piebīdīja krēslu tuvāk lampai, it kā gribēdama labāk saredzēt Miša glītrakstīšanas burtnīcu, viņas druknais, siltais augums Florānā izraisīja nepatiku. Luīza virtam likās milzīgi liela, ļoti smagnēja, gandrīz vai atbaidoša ar savām milzenes krūtīm; neizprotamās bailēs, ka varētu iegrimt, šajā miesā, viņš atvirzīja tālāk savus asos elkoņus un stūrainos plecus. Saskaroties ar pilnīgām krūtīm, viņa, kalsnēja cilvēka, kauli smeldza. Juzdamies neveikli asās dvakas dēļ, kas plūda no Luīzas, Florāns nodūra galvu un sarāvies šķita vēl kalsnāks. Luīzas jaciņai mazliet paveroties, Fiorānam likās, ka starp diviem sniegbaltiem viļņiem ceļas un plūst dzīvības garaiņi, iesizdamies viņam sejā kā veselības varenā elpa, vēl gluži karsta, mazliet līdzīga svelmaino jūlija vakaru tirgus smirdoņai. Šai asajai, noturīgajai smakai, kas bija iesūkusies smalkajā, samtainajā ādā, šim jūras zivju treknajam izsvīdumam, kas plūda no kuplajām krūtīm, karaliskajām rokām un lunkanā stāva, pievienojās sievietes smarža. Luīza bija izmēģinājusi visas iespējamās aromātiskās eļļas; viņa rūpīgi mazgājās, netaupīdama ūdeni; bet, līdzko peldes svaigums izgaisa, asinis pa visu ķermeni līdz pat pirkstu galiem atkal iznēsāja lašu sājo dvaku, salkanam vijolīšu aromātam līdzīgo salaku smaržu, siļķu un raju sīvumu. Pēc katras bmnču sakustēšanās no Luīzas aizvien vairāk atdalījās šī salkanā dvaka; šķita, ka staigājot ap viņu strāvo dūņainu aļģu smārds. Ar savu staltas dievietes augumu, ar apbrīnojami tīrās, blāvās ādas baltumu Normandiete atgādināja antīku marmora statuju, kuru no jūras dzīlēm nejauši izvilcis sardīņu zvejnieka tīkls. Florāns cieta, viņš neiekāroja šo sievieti — tirgus paviljona smirdoņa pēcpusdienās viņam bija pretīga; tuklās sievietes skaistums viņu kaitināja, viņam tā likās par daudz piesūkusies ar kaut ko sāļu, rūgtu un reizē sasmakušu.

Taču Sažē jaunkundze varēja apzvērēt pie visiem svētajiem, ka Florāns ir Luīzas mīļākais. Kādas butes dēļ, kas nebija vērta ne desmit sū, vecmeita bija sanaidojusies ar skaisto Normandieti. Pēc ķildas viņa bija sākusi izrādīt vislielākās simpātijas skaistajai Lizai, cerēdama tādā veidā jo drīzāk atrisināt «Kenī ģimenes viltīgo intrigu», kā pati to nosauca. Bet, kad Florāns aizvien vēl nedevās rokās, Sažē jaunkundze žēlojās, ka ir kļuvusi «miesa bez dvēseles», kaut gan savu žēlabu cēloni nevienam neatklāja.

Pat jauna meitene, veltīgi skriedama pakaļ vīrietim, nebūtu tik sarūgtināta par neveiksmi kā šī nejaukā vecene, jaušot, ka «brālēna» noslēpums slīd laukā no pirkstiem. Viņa Florānam uzglūnēja, viņa izsekoja to, atmaskoja, uzmanīja uz katra soļa, neganti pukodamās, ja sakairinātā ziņkāre neguva apmierinājumu. Kopš Florāns bija sācis apmeklēt Mehidēnas, Sažē jaunkundze viņu kāpnēs stāvēja pie margām kā pielipusi. Drīz vien viņai kļuva skaidrs, ka skaistajai Lizai ļoti nepatīk Florāna gājieni pie «šiem meitiešiem». Ik rītu tenku vācele Lizai pavēs-tija jaunākos notikumus Piruetes ielā. Vēsajās dienās viņa sakrunkotu seju, aukstumā sačokurojusies, ienāca veikalā; uzlikusi nozilējušās rokas uz sutināšanas aparāta melhiora vāka, lai sasildītu pirkstus, Sažē jaunkundze, neko nepirkdama, stāvēja pie letes un smalkā balstiņā atkārtoja:

— Vēl vakar viņš pie šām bija, nemaz vairs prom neiet. .. Normandiete kāpnēs nosauca viņu par savu «dārgumiņu» ...

Večiņa mazliet piemeloja, lai ilgāk varētu uzkavēties veikalā, līdz sasilst rokas. Atskrējusi pie Lizas jau nākamajā dienā pēc tam, kad šķita redzējusi Florānu iznākam no Klēras istabas, Sažē jaunkundze gandrīz pusstundu stāstīja par šo notikumu. Kāds kauns! Brālēns sācis staigāt no vienas gultas uz otru!

— Es pati savām acīm viņu redzēju, — tenkotāja apgalvoja. — Kad viņam apnīk Normandiete, viņš uz pirkstu galiem lavās pie mazās gaišmates. Vakar, atstājis gaišmataino, šis droši vien grasījās doties pie lielās tumšmates, bet, ieraugot mani, griezās atpakaļ. Augu nakti bez mitas tur klaudz abas durvis! ... Ko gan domā tā vecā Mehi-dēna, viņa taču guļ kabūzī starp abu meitu istabām!

Liza nicīgi saviebās. Viņa runāja maz un Sažē jaunkundzes pļāpas atbalstīja tikai ar klusēšanu. Tomēr ļoti uzmanīgi visā ieklausījās. Kad vecā tenku vācele ielaidās pārāk divdomīgos sīkumos, Liza spēji nomurmināja:

— Nē, nē, tā nedrīkst runāt... Vai iespējams, ka pasaulē ir tik nekrietnas sievietes?

Sažē jaunkundze atbildēja, ka visas, protams, nav tik godīgas kā Liza. Pēc tam vecā tenkotāja izrādījās ārkārtīgi iecietīga pret brālēnu. Vīrieši, bez šaubām, esot gatavi skriet pakaļ jebkuras garāmgājējas brunčiem, bet šis droši vien nemaz neesot precējies? Un it kā starp citu viņa uzdeva Lizai vēl dažus jautājumus. Taču Liza nemēdza Florānu nosodit, viņa tikai paraustīja plecus un saknieba lūpas. Kad Sažē jaunkundze aizgāja, Liza ar riebumu paraudzījās uz sutināšanas aparāta spožo metāla vāku, kur vīdēja vecās kalsno roku blāvie nospiedumi.

— Ogistīn, — viņa sauca, — atnesiet lupatu un notīriet aparāta vāku. Taisni riebjas skatīties!

Kopš tās dienas attiecības starp abām sāncensēm — skaisto Lizu un skaisto Normandieti — stipri saasinājās. Skaistā Normandiete bija pārliecināta, ka ir nocēlusi naid-niecei mījāko, bet skaistā Liza aiz dusmām uz šo «niecību» kļuva vai traka — pārvelkot savā pusē Florānu, Normandiete taču varēja viņus apkaunot! Šajā naidīgumā abas ielika visu savu temperamentu: viena, pieņēmusi saltu, nicīgu izskatu, izturējās kā jebkura kārtīga sieviete, kas uzrauj brunčus, lai dubļos tie nenovārtītos; otra, daudz izaicinošāka, izplūda nekaunīgos smieklos, tīšuprāt ieņemdama visu ietves platumu gluži kā plātigs duelants, cenšoties izraisīt ķildu. Reiz abu sāncenšu tikšanās zivju paviljona tirgotāju prātus nodarbināja augu dienu. Ieraugot skaisto Lizu uz desu veikala sliekšņa, skaistā Normandiete bija apmetusi līkumu un, ejot viņai garām, aizskārusi to ar savu priekšautu; abu drūmie skatieni krustojās, asi un spoži kā tērauda šķēpu asmeņi. Savukārt skaistā Liza, iegājusi zivju paviljonā, tuvojās Mehidēnu vecākās māsas letei riebumā savilktām lūpām; pie Luīzas kaimiņienes viņa nopirka lielu zivi — paltusu vai lasi un, skaitot naudu uz marmora letes, ievēroja, ka ir dziļi iedzēlusi šai «niecībai», kuras smiekli acumirklī aprāvās. Spriežot pēc abu sāncenšu vārdiem, viena no viņām pārdeva tikai sapuvušas zivis, otra — sasmakušu gaļu. Bet cīņas galvenās pozīcijas, no kurām viņas pāri Rambilo ielai atklāja kaujas ugunis, bija skaistās Normandietes lete zivju paviljonā un skaistās Lizas veikals. Abas sēdēja lepni kā valdnieces katra savā vietā, aplikušas baltus priekšautus, grezni saposušās un izrotājušās. Cīņa atsākās kopš paša rīta.

— Rau, resnā govs jau piecēlusies! — skaistā Normandiete iesaucās. — Viņa iešņorē sevi tikpat kā desas... Ko jūs neteiksiet! Šī uzvilkusi veco poplīna kleitu un uzlikusi sestdienas apkaklīti!

Tobrīd ielas pretējā pusē skaistā Liza savai pārdevējai teica:

— Ogistīn, paraugieties tur uz to riebekli, kas nenovērš no mums acis. Ar tagadējo dzīvesveidu viņa savu izskatu ir galīgi sabojājusi... Vai redzat viņas auskarus?

Rādās, ka šī uzlikusi lielos bumbierus, vai nav tiesa? Taisni žēl, ka briljantus valkā tāda padauza ...

— Tie taču viņai neko nemaksā! — Ogistīna iztapīgi piebilda.

Ja kādai no sāncensēm radās jauna rotaslieta, viena triumfēja, bet otra vai plīsa no dusmām. Augu rīta cēlienu viņas apskauda viena otru pircēju dēļ, neslēpdamas īgnumu, iedomājoties, ka «resnajai lempei» tur iepretī tirgošanās veicas labāk. Sekoja brokastu izspiegošana; abas vēroja, ko otra ēdīs brokastīs; viņas sekoja pat viena otras kuņģa darbībai. Pēcpusdienās viena sāncense pozējot sēdēja starp vārītām desām un speķiem, otra — starp svaigām zivīm, un katra no viņām izskaistinājusies centās būt pārāka. Sī stunda izšķīra dienas panākumus. Skaistā Normandiete parasti izšuva, izvēlējusies ļoti smalkus rokdarbus, un Lizu tas neizsakāmi kaitināja.

— Labāk būtu lāpījusi dēlēnam zeķes, — viņa teica, — tas skraida basām kājām! Skat, cik cēla jaunkundzīte atradusies ar sarkanām, pēc zivīm smirdošām rokām!

Liza, kā arvien, adīja.

— Jau atkal ķēpājas ar vienu un to pašu zeķi! — ievērojusi sāncensi, Luīza sacīja. — Laikam snauž pie sava darba, jo pārāk pieēdusies... Velti viņas ragnesis cer, ka no tā gultā kļūs siltāk!

Līdz pat vakaram abas sāncenses izturējās nepielūdzami, viņas aprunāja katru, kas piegāja pie otras, un, izrādot neparastu tālredzību, pamanīja pat niecīgāko sīkumu, ko citas sievietes pa tik lielu gabalu nebūtu saskatījušas. Sažē jaunkundze jūsmoja par Kenī kundzes aso redzi, jo Liza reiz bija pamanījusi sīku skrambiņu uz zivju tirgotājas kreisā vaiga. «Ar tādām acīm var redzēt pat caur slēgtām durvīm,» vecā tenkotajā noteica. Krēslai iestājoties, cīņa nereti vēl nebija izšķirta; dažreiz viena no sāncensēm bija zaudētāja, taču jau nākamajā rītā atspēlējās. Kvartālā mēdza slēgt derības vai nu par skaisto Lizu, vai par skaisto Normandieti.

Galu galā viņas aizliedza sarunāties pat saviem bērniem. Pirms tam Polīna un Mišs bija labi draugi; kā jau smalki audzināta jaunkundzīte, Polīna staigāja stērķelētos brun-cīšos, Mišs — nevīžīgi ģērbts dauzoņa — vienmēr rupji sodījās, taču lieliski tēloja smago važoni. Uz platēs ietves jūras zivju paviljona priekšā kopīgi rotaļājoties, Polīna mēdza tēlot pajūgu. Kādu dienu, kad Mišs nevainīgā iz-

skatā atskrēja pec draudzenītes, skaistā Liza viņu padzina no veikala, nosaukdama par palaidņa puiku.

— No tik slikti audzinātiem bērniem nekad neko nevar zināt... — viņa teica. — Nelāgu paraugu šim zeņķim netrūkst; kad viņš spēlējas ar manu meitiņu, es nespēju vien nomierināties.

Zēnam tolaik bija septiņi gadi.

— Jums taisnība, — notikuma aculieciniece — Sažē jaunkundze piemetināja. — Tas diedelnieks pinas ar visiem kvartāla skuķiem. Nesen viņš atrasts pagrabā kopā ar oglinieka meitu.

Kad Mišs raudot notikušo atstāstīja mātei, skaistā Nor-mandiete aizsvilās nevaldāmās dusmās. Viņa bija gatava skriet un Kenī-Gradelu veikalā visu sadauzīt. Pēc tam, nopērusi dēlēnu ar pātagu, aprima.

— Lai tu nekad vairs tur nespertu kāju, — viņa satracināta kliedza, — citādi — piesargies!

Bet abu sieviešu īstais upuris bija Florāns. Būtībā viņš pats bija tās noskaņojis cīņai; abas karoja savā starpā tikai Florāna dēļ. Kopš viņa ierašanās viss gāja aizvien sliktāk un sliktāk; viņš apkaunoja, saniknoja un satrauca šos cilvēkus, kuri līdz tam bija dzīvojuši pilnīgā mierā. Skaistā Normandiete bija gatava mesties Florānam virsū ar nagiem, redzot, ka viņš pārāk ilgi uzkavējas Kenī veikalā; viņa kāroja šo vīrieti savaldzināt vienīgi tāpēc, ka bija iedegusies kareivīgā cīņas kaismē. Skaistā Liza nosodīja svaiņa skandalozo uzvedību, jo Florāna attiecības ar abām Mehidēnām bija kļuvušas par apsmieklu kvartālā. Liza bija dziļi sašutusi; viņa pūlējās neizrādīt savu greizsirdību, kas bija īpaša, un tomēr, par spīti nicinājumam un godīgas sievietes vienaldzībai pret Fiorānu, dusmojās ikreiz, kad viņš, atstājis veikalu, gāja uz Piruetes ielu, kur, pēc viņas domām, nodevās aizliegtiem priekiem.

Vakaros pie galda Kenī ģimenē vairs nevaldīja parastais draudzīgais noskaņojums. Ēdamistabas spodrība bija ieguvusi asu, aizvainojošu raksturu. Gaišajās ozolkoka mēbelēs, pārlieku tīrajā lampā, pilnīgi jaunajās masās Florāns uztvēra mēmu pārmetumu. Viņš gandrīz vairs neiedrošinājās pieskarties ēdienam, bīdamies nobārstīt galdu ar maizes drupatām un nosmērēt šķīvi. Taču īsti saskatīt notiekošo liedza viņam piemītošā jaukā vientiesība. Viņš visur slavēja Lizas labsirdību. Un Liza patiesi joprojām ' izturējās joti laipni.

— Savādi gan, jūs tagad ēdat diezgan daudz, — viņa ar smaidu, it kā jokojot svainim teica, — taču nemaz neuzbarojaties ... Ēdiens jums neiet labumā.

Kenī iesmējās skaļāk un, uzsizdams brālim pa vēderu, apgalvoja, ka tajā varētu sabāzt kaut vai visu desu veikalu, bet brālis ar taukiem neapaugtu ne divu sū monētas biezumā. Taču Lizas izturēšanās pauda to pašu naidu un neuzticēšanos izkāmējušam cilvēkam, ko vecā Meliidēna mēdza izteikt daudz rupjākā veidā; Lizas vārdos slēpās arī aplinkus mājiens uz Florāna izlaidīgo dzīvi. Tomēr svaiņa klātbūtnē viņa nekad nepieminēja skaisto Nor-mandieti. Kādu vakaru Kenī iedomājās pajokot par šo tematu, bet Liza uzmeta viņam tik dzedru skatienu, ka lāga vīrs acumirklī aprāvās. Pēc deserta visi vēl brītiņu uzkavējās ēdamistabā. Ievērojis, ka brāļasievai nepatīk, ja viņš tūlīt pēc vakariņām aiziet, Florāns centās izraisīt sarunu. Liza sēdēja tuvu viņam blakus. Florāns atzina, ka no viņas neplūst tāds siltums un dzīvība kā no zivju tirgotājas; viņai trūka arī izmeklēti gardo jūras zivju pikantās smaržas; ap Lizu vēdīja speķa un smalku gaļas izstrādājumu sājā dvaka. Viņas cieši apspīlēto korsāžu nesakrokoja ne mazākās trīsas. Un tomēr šo izkāmējušo, kaulaino cilvēku skaistās Lizas pārmērīgi tvirtā auguma pieskāriens satrauca vairāk nekā Normandietes maigais tuvums. Gavārs kā noslēpumu reiz atklāja Florānam, ka tik «nobruņojušās» sievietes nav viņa gaumē, kaut gan Kenī kundzes skaistumu nespēja noliegt.

Liza vairijās runāt ar vīru par viņa brāli. Kā parasti, viņa izrādīja neizsīkstošu pacietību. Turklāt Liza domāja, ka nebūtu godīgi bez īpaši svarīga iemesla nostāties starp abiem brāļiem. Pašas vārdiem runājot, viņa bija ļoti labsirdīga, tikai nevajadzēja viņu novest līdz galējībām. Nezaudējot iecietību, Liza ar saltu sejas izteiksmi, nevainojami pieklājīga un liekuļotas vienaldzības pilna, pagaidām vairījās no aplinku mājieniem, kas svainim varētu atgādināt, ka viņš bez atlīdzības dzīvo viņu istabā un ēd pie viņu galda; nekādu maksu Liza, protams, nepieņemtu, tādai sīkumainībai viņa stāvēja pāri; vienīgi — vai tiešām Florāns nevarēja vismaz brokastot ārpus mājas?

— Mēs nekad vairs nepaliekam divatā, — reiz Liza vīram teica. — Ja gribam parunāties zem četrām acīm, mums jāgaida vakars, kad būsim gultā.

Un kādu vakaru, nolikusi galvu uz spilvena, sieva iesāka;

— Tavs brālis taču pelna tūkstoš piecsimt franku, vai ne? Savādi gan, kāpēc viņš kaut. mazumiņu neatliek, lai iegādātos sev veļu? Es atkal biju spiesta atdot viņam trīs tavus vecos kreklus.

— Ak tā? Nu kas tur sevišķs! — Kenī atbildēja. — Mans brālis nav no prasīgajiem. Lai dara ar savu naudu, ko vēlas.

— Nu protams, — Liza nočukstēja, vairs vīram neiebilzdama. — Ne jau tāpēc es par to ierunājos ... Vai viņš to izmanto lietderīgi vai ne, kas mums tur daļas.

Liza bija pārliecināta, ka svainis savu peļņu izšķiež pie Mehidēnām. Tikai vienu reizi viņa zaudēja savaldu, pārkāpdama aizturētā temperamenta un aprēķina robežas. Skaistā Normandiete bija uzdāvinājusi Florānam lielisku lasi. Nezinādams, ko ar to iesākt, Florāns tomēr neiedrošinājās dāvanu noraidīt un aiznesa to skaistajai Lizai.

•— Lieciet no tā pagatavot pastēti, — viņš naivi ieminējās.

Liza caururbjoši noskatījās svainī, viņas lūpas nobāla.

— Ko vēl ne! Vai domājat, ka mēs šeit esam badā? — cenzdamās savaldīties, Liza iesaucās. — Mums, paldies dievam, pārtikas netrūkst! Nesiet to atpakaļ!

— Tad lieciet šo zivi vismaz uzcept priekš manis, — pārsteigts par Lizas sašutumu, Florāns turpināja. — Es pats ar to pamielošos.

Nu viņa vairs neizturēja.

— Mūsu māja nav nekāds krogs! Sakiet tām personām, kas zivi jums iedeva, lai pašas to uzcep, ja vēlas. Man nav nekādas vajadzības smērēt savus kastroļus ... Nesiet to prom, vai dzirdat?

Liza bija gatava paķert lasi un izmest uz ielas. Florāns aiznesa zivi Lebigram, kur Roza saņēma rīkojumu pagatavot laša pastēti. Un kādu vakaru stiklotajā kabinetā draugu kompānija to notiesāja. Turklāt Gavārs visiem izmaksāja austeres. Florāns aizvien biežāk vakaros apmeklēja Lebigra krodziņu. Tur viņš sastapa strīdos iekaisušu sabiedrību, kurā drīkstēja ļaut brīvu vaļu savai politiskajai kaismei. Tagad, ieslēdzoties mansardā un strādājot, Florānu reizēm kaitināja rāmais klusums ap viņu, viņam vairs nepietika ar teorētisku brīvības meklēšanu, viņš juta nepieciešamību nokāpt Lebigra krodziņā, kur, priecājoties par Šarvē asajiem secinājumiem un Logra

dedzīgajiem jūtu izplūdumiem, varēja atvieglot sirdi. Pirmajos vakaros Florānu traucēja skaļais troksnis un nebeidzamās vārdu plūsmas; viņam šīs runas likās tukšas, taču viņš juta nepieciešamību apreibināties, uzmundrināt sevi, viņam gribējās, lai kāds viņu pamudina spert izšķirošu soli, kas nomierinātu satraukto prātu. Tabakas dūmiem piesātinātais gaiss un liķieru saldenais tvans Florānu skurbināja, iedvešot īpašu laimes sajūtu, aizmiršanos, kas ieaijā tā, ka pat riskantākais pasākums šķiet iespējams. Drīz vien viņš iemīlēja visas to ļaužu sejas, kuri tur pulcējās, viņš labprāt atkal tikās ar tiem un parada ilgi sēdēt krodziņā. Robiņa rāmā, bārdainā seja, Kle-mansas nopietnais profils, kalsnais, bālais Sarvē, kuprainais Logrs, Gavārs, Aleksandrs un Lakaijs — tie visi bija ienākuši viņa dzīvē, ieņemdami aizvien nozīmīgāku vietu. Sīs tikšanās Florānam sagādāja ko līdzīgu jutekliskai baudai. Uzliekot roku uz kabineta durvju vara roktura, viņam acumirklī likās, ka tas atdzīvojas un silda viņa pirkstus, pats no sevis pagriezdamies; pat spiežot padevīgu sievietes roku, Florānā neizraisītos tīkamāka sajūta.

Kabinetā patiesi risinājās ļoti nopietnas sarunas. Kādu vakaru Logrs, neparasti ārdīdamies, sita dūri uz galda un sauca, ka viņi būtu īsti vīri, ja spētu gāzt valdību. Pēc tam piebilda, ka viņiem nekavējoties vajadzētu apvienoties, lai sagatavotos sagrāves brīdim. Ciešāk kopā sasēdušies un pazeminājuši balsis, vīri nolēma izveidot nelielu grupu, kas būtu gatava katrai nejaušībai. Kopš tās dienas Gavārs bija pārliecināts, ka pieder slepenai organizācijai un ir sazvērestības dalībnieks. Pulciņš nekļuva plašāks, kaut gan Logrs solījās savest viņus kopā ar citām viņam zināmām grupām. Kad Parīze būs viņu rokās, tad tik viņi liks dancot Tilērijām! Sekoja bezgalīgas diskusijas, kas ilga vairākus mēnešus: tika apspriesti organizatoriski jautājumi — gan par mērķi un līdzekļiem, gan par stratēģiju un nākamo valdību. Roza atnesa Klemansai groku, Šarvē un Robiņam alus kausus, Logram, Gavāram un Florānam — aukstu kafiju, bet Lakaijam un Aleksandram — mazus mēriņus liķiera, tūlīt pēc tam durvis rūpīgi aizslēdza, un apspriede tika atklāta.

Visvairāk uzklausītās, bez šaubām, bija Sarvē un Flo-rāna runas. Gavārs, nespēdams noturēt mēli aiz zobiem, pamazām bija izstāstījis visu par Kajennas trimdu, sagādājot Florānam mocekļa slavu. Gavāra vārdi kļuva

par viņa pārliecības apliecinājumu. Kādu vakaru putnu tirgotājs, aizstāvēdams draugu, kura tobrīd nebija klāt, sašutis iesaucās:

— Lieciet Florānam mieru! Viņš ir bijis Kajennā!

Tāda priekšrocība dziļi aizskāra Šarvē pašlepnumu.

— Kajennā, Kajennā... — viņš caur zobiem norūca. — Kas tad tur nu tik sevišķs tādā Kajennā!

Un viņš centās pierādīt, ka trimdinieka ciešanas ir tīrais nieks salīdzinājumā ar tām, kas jācieš, dzīvojot apspiestā zemē un neiedrošinoties atvērt muti triumfējošā despotisma priekšā. Starp citu, vai tad viņš, Sarvē, ir vainīgs, ka otrajā decembrī neviens nebija viņu apcietinājis? Un viņš aplinkus norādīja, ka policijas nagos iekrīt tikai muļķi. Slepenā skaudība padarīja Sarvē par pastāvīgu Florāna pretinieku. Apspriedes parasti beidzās ar strīdu starp abiem. Kad pārējie jau sen bija apklusuši, viņi abi vēl stundām ilgi nemitējās runāt, taču ne viens, ne otrs nemēdza atzīt sevi par uzveiktu.

Visbiežāk tika apspriests jautājums par valsts iekārtas pārveidošanu tūlīt pēc uzvaras.

— Mēs taču būsim uzvarētāji, vai nav tiesa? — Gavārs iesāka.

Un, tā kā jautājums likās izšķirts, katrs izteica savu spriedumu. Viņi sadalījās divās nometnēs. Logrs un Robins atbalstīja Sarvē, kurš sludināja ebertismu. Florāns, joprojām palikdams uzticīgs saviem humānajiem sapņiem, uzskatīja sevi par sociālistu un balstījās uz Aleksandru un Lakaiju. Kas attiecās uz Gavāru, viņš neiebilda pret varmācīgām metodēm, taču uzdevās par komunistu tāpēc, ka pārējie ar dzēlīgiem jokiem nereti viņu kaitināja, izsmiedami bagātības dēļ.

— Pamatīga tīrīšana būs nepieciešama, — it kā ar cirvi nocirzdams, Šarvē, kā arvien, strupi noteica. — Koka stumbrs ir satrunējis, tas jāgāž.

— Jā, jā! — Logrs viņus atbalstīja un, pieceldamies kājās, lai izskatītos lielāks, ar kupri piegrūdās sienai, to viegli sašūpodams. — Viss tiks gāzts, kad es jums saku ... Tad tik jūs redzēsiet!

Robins apstiprinoši purināja bārdu. Kad priekšlikumi ieguva īsti revolucionāru nokrāsu, Robiņa klusēšanā izpaudās prieks. Dzirdot vārdu «giljotīna», viņa acis neparasti iemirdzējās; pa pusei tās pievēris, viņš atmaiga, it kā savā priekšā jau redzētu šo ierīci; un, apliecinot savu

pilnīgo apmierinājumu, viņš, lēnītēm berzēdams zodu pret' spieķa rokturi, kaut ko paklusām ņurdēja.

— Un tomēr, — savukārt ierunājās Florāns, kura balsī, kā vienmēr, skanēja apspiestas skumjas, — ja nocirtīsiet koku, sēklas vajadzēs saglabāt. Manuprāt, šis koks ir jāsaudzē, lai tajā iepotētu jaunu dzīvibu ... Saprotiet, politiskā revolūcija jau ir notikusi; šobrīd mums jārūpējas par darba cilvēku, par strādnieku; mūsu kustībai jākļūst pilnīgi sociālai. Bet es bīstos, ka tautu savaldīt, kad tā uzstādīs savas prasības, nebūs jūsu spēkos. Tauta ir nogurusi, tā vēlas saņemt savu daļu.

Aleksandru šie vārdi sajūsmināja. Apstiprinot, ka tauta patiešām ir nogurusi, viņa labsirdīgā seja staroja.

— Arī mēs prasām savu daļu, -— Lakaijs draudīgā izskatā piebilda. — Visas revolūcijas ir notikušas buržuā labā. Bet mums nu reiz pietiek. Klāt arī mūsu kārta.

Tad sākās debates. Gavārs ieteica visu sadalīt. Logrs priekšlikumu noraidīja, apgalvodams, ka nauda nav svarīgākais. Pēc tam Šarvē, pamazām pārkliedzis pārējos, turpināja runāt viens pats:

— Sabiedrības egoisms ir viens no tirānijas stiprākajiem balstiem. Nav labi, ja tauta kļūst egoistiska. Ja tā mūs atbalstīs, tad savu daļu arī saņems... Kāpēc man jācīnās par strādnieku, ja strādnieks atsakās cīnīties par mani?... Bet tas jau ir cits jautājums. Lai pieradinātu tādu valsti kā Francija izmantot brīvību, būs vajadzīgi desmit revolucionāras diktatūras gadi.

— It īpaši tāpēc, ka strādnieks vēl nav politiski nobriedis, — Klemansa stingri noteica, — tam nepieciešams vadītājs.

Klemansa reti ņēma vārdu. Staltā, nopietnā meiča, viena pati šo vīriešu sabiedrībā, klausījās politiskajās sarunās īsti profesoriskā izskatā. Atbalstījusies pret stikloto šķērssienu, Klemansa lēnām malkoja groku un vēroja runātājus, lāgiem saraukdama uzacis vai ieplezdama nāsis, — šīs mēmās piekrišanas vai protesta zīmes liecināja, ka viņa visu saprot un pat sarežģītākajos jautājumos lieliski orientējas. Laiku pa laikam Klemansa uztina papirosu un. pūzdama caur lūpu kaktiņiem tievas dūmu grīstes, saspringti klausījās. Varēja likties, ka viņa debatēs piedalās kā šķīrējtiesnesis, kas beigās piespriedīs prēmijas. Klemansa droši vien domāja, ka sievietei labāk der paturēt savas domas pie sevis, nevis iekaist līdzīgi vīriešiem. Vienīgi strīdu karstumā Klemansa mēdza izmest kādu piebildi un ar vienu vienīgu vārdu izteikt savu slēdzienu — Gavāra vārdiem runājot, «aizbāzt muti» pat pašam Šarvē. Būtībā Kleinansa apzinājās, ka ir daudz gudrāka par šiem kungiem. Viņa cienīja tikai Robiņu un, apbrīnodama Robiņa klusēšanu, ilgi raudzījās viņā ar savām lielajām, melnajām acīm.

Florāns Klemansai nepievērsa vairāk uzmanības kā visi pārējie. Viņiem tā nozīmēja vīrieti. Viņi tik sparīgi spieda Klemansai roku, ka gandrīz izmežģīja tai plecu. Kādu vakaru Florānam gadījās būt par daudzinātās norēķināšanās aculiecinieku. Sarvē lūdza Klemansu, kas tikko bija saņēmusi algu, aizdot viņam desmit frankus. Taču Klemansa iebilda, ka vispirms viņiem «jānorēķinās». Dzīvojot uz brīvas laulības pamatiem, abi bija materiāli neatkarīgi viens no otra; savus tēriņus katrs precīzi maksāja pats; pēc viņu domām, pie tādiem noteikumiem neviens nekļūst par otra parādnieku vai vergu. Maksa par dzīvokli, uzturu, veļas mazgāšanu, sīkie izdevumi — viss tika pierakstīts, aplēsts, saskaitīts. Tovakar, pārbaudījusi aplēses, Klemansa pierādīja Sarvē, ka viņš tai jau parādā piecus frankus. Pēc tam Klemansa aizdeva viņam desmit frankus, sacīdama:

— Atzīmē, ka tu tagad esi man parādā piecpadsmit frankus... Atdosi tos piektajā datumā, kad saņemsi maksu par privātstundām no mazā Lēhidjē.

Kad atsauca Rozu, lai norēķinātos, abi katrs no savas kabatas izvilka dažus sū un atsevišķi samaksāja tēriņu. Sarvē dažreiz jokojot saukāja Klemansu par aristokrāti, jo viņa dzēra groku; viņš teica, ka draudzene vēlas viņu pazemot, aplinkus norādīdama, ka viņš pelna mazāk, kaut gan tā tas patiešām bija; Sarvē smieklos skanēja protests pret šo augstāko atalgojumu, kas viņu kā skolotāju pazemoja, kaut gan teorijai par vīrieša un sievietes vienlīdzību viņš piekrita.

Sīs diskusijas ne pie kāda mērķa neveda, vienīgi uzturēja kompānijā mundru noskaņojumu. Kabinetā vienmēr valdīja šausmīgs troksnis; blāvie šķērssienas stikli šķindēja kā bungu šķīvji. Dažkārt balsis kļuva tik skaļas, ka pat Roza, flegmatiskā mierā pie letes pildīdama alus kausu kādam strādniekam, satrūkusies atskatījās.

— Nu gan laikam sāks kauties, — nolikdams kausu uz letes cinkotās malas, strādnieks sacīja un pateicies ar delnu noslaucīja lūpas.

— Nav jabīstas, — Lebigrs mierīgi atbildēja. — Tur kungi apspriežas.

Pret citiem apmeklētājiem Lebigrs mēdza izturēties loti stingri, taču šiem politikāņiem nekad neko neaizrādīja, ļaudams klaigāt, cik tik. Viņš stundām ilgi sēdēja aiz letes uz soliņa, lielo galvu atbalstījis pret sienas spoguli, izmeties vestē bez piedurknēm, un gurdām acīm sekoja katrai Rozas kustībai, kad tā atkorķēja pudeles vai ar lupatu slaucīja glāzes. Ja meiča, atlocītām piedurknēm skalodama ūdenstvertnē traukus, stāvēja saimnieka priekšā, viņš, būdams labā omā, citiem neredzot, knieba tai stilbos, bet Roza tikai apmierināti smaidīja. Viņa pat nesarāvās, lai nenodotu šo familiaritāti; un, kaut ari Lebigrs viņu sakniebtu līdz asinīm, viņa tomēr sacītu, ka tādas kutināšanas nebīstas. Sēžot vīna izgarojumu pilnajā gaisā, no visām pusēm plūstošajās siltās gaismas strāvās, kas viesa miegainību, krodziņa saimnieks tomēr uzmanīgi ieklausījās kabineta trokšņos. Līdzko balsis paaugstinājās, viņš, piecēlies kājas, atslēja muguru pret šķērssienu vai, atvēris kabineta durvis, iegāja iekšā un brītiņu apsēdās, uzsizdams Gavāram pa gurniem. Lebigrs runātājus atbalstīja ar piekrītošiem galvas mājieniem. Putnu tirgotājs mēdza teikt, ka «velna zellim Lebigram» trūkst oratora talanta, toties uz viņu varēs droši paļauties, kad sāksies «visa tā jezga».

Reiz rīta agrumā Florāns bija klāt pie nežēlīgas ķildas, kas Centrāltirgū uzliesmoja starp Rozu un kādu zivju pārdevēju, kuras siļķu grozu Roza ar elkoni bija netīšām apgāzusi; tur viņš dzirdēja Lebigra kungu saukājam gan par «sasodīto špiku», gan par «prefektūras žurku». Kad Florānam beidzot izdevās kārtību atjaunot, viņš noklausījās, ko runā ļaudis par krodziņa saimnieku: visā kvartālā esot labi zināms, ka Lebigrs ir slepenpolicijas aģents; Saž.ē jaunkundze, pat ne reizes neiegājusi Lebigra krodziņā, jau esot stāstījusi, ka redzējusi viņu ejam uz policiju ar ziņojumu; turklāt viņš esot bagāts augļotājs, kas apkārtbraukājošiem tirgotājiem aizdod naudu uz īsu termiņu, bet, iznomādams tiem ratus, prasa bezdievīgi augstus procentus. Dzirdētais Florānu ļoti satrauca. Viņš uzskatīja par savu pienākumu jau tovakar paklusām visu pavēstīt biedriem. Bet tie tikai raustīja plecus un smējās par Florāna veltīgajām bažām.

— Nabaga Florāns! — Sarvē dzēlīgi iesaucās. — Viņš bijis Kajennā un tāpēc iedomājas, ka policija visur seko viņam pa pēdām.

Gavārs bija gatavs apzvērēt, ka Lebigrs ir krietns vīrs ar tīru sirdsapziņu. Bet visvairāk iekaisa Logrs. Pat krēsls zem viņa brakšķēja; viņš ķengājās un kliedza, ka tā vairs turpināties nevar: ja katru turēs aizdomās par sakariem ar policiju, tad viņš labāk sēž mājās un politikā vairs nejaucas. Vai arī par viņu, panLogru, reiz nebija iedrošinājušies melst to pašu? Par viņu, kas cīnījies četrdesmit astotajā un piecdesmit pirmajā gadā un divas reizes bijis gandrīz izsūtīts! Izvirzījis apakšžokli, kuprītis kliedza pilnā balsī, uzlūkodams pārējos tā, it kā gribētu kaut vai ar varu iedzīt tiem galvā, ka viņš «nav no tādiem». Logra niknie skatieni izsauca protesta žestus. Bet Lakaijs, iz-dzirdis Lebigru dēvējam par augļotāju, nolieca galvu.

Sākās diskusijas, un incidents aizmirsās. Kopš Logrs bija ierosinājis organizēt sazvērestību, Lebigrs ciešāk spieda roku kabineta apmeklētājiem. Tiesa gan, liela labuma no šiem klientiem, kuri nekad nepieprasīja otru porciju, viņam nebija. Pirms aiziešanas viņi izsūca no glāzēm vēl pēdējo lāsīti, kas politisko un sociālo teoriju dedzīgās apspriešanas laikā bija prātīgi taupīta. Izejot ārā, viņus apņēma nakts saltais gaiss un dzestrums, izsaukdams drebuļus. Iekaisušām acīm, trokšņa apdullinātām ausīm, viņi uz ielas brītiņu apstājās, šķietami pārsteigti par apkārt valdošo drūmo klusumu. Aizmugurē Roza aizdarīja krodziņa slēģus. Kad visas runas bija apsīkušas, draugi paspieda rokas un, vairs ne vārda nesakot, izklīda, domās apsvērdami argumentus un nožēlodami, ka nav varējuši savu pārliecību iedvest citiem. Robiņa apaļīgā mugura līgodamās nozuda Rambito ielas virzienā; bet Sarvē un Klemansa, joprojām strīdoties par kādu politisku vai filozofisku jautājumu, viens otram blakus militāri klaudzinot papēžus, devās cauri Centrāltirgum uz Luksemburgas dārza pusi; taču nekad viņi negāja, rokās saķērušies.

Sazvērestība gatavojās lēnām. Jautājums par «izšķirošas rīcības» nepieciešamību tika apspriests līdz pat vasaras sākumam. Florāns, kas sākumā uz visu raudzījās ar zināmu neuzticību, beidzot tomēr noticēja revolucionārās kustības iespējamībai. Šī problēma viņu nopietni nodarbināja, viņš rakstīja piezīmes, uzmeta plānus. Pārējie tikai nemitīgi runāja. Mazpamazām Florāns pilnīgi nodevās savai uzmācīgajai idejai, ik vakaru par to lauzīdams galvu, un galu galā aizvilka pie Lebigra arī Kenī, bez šaubām', nedomājot, ka tam varētu būt ļaunas sekas. Pret brāli Florāns aizvien vēl izturējās kā pret savu skolnieku un acīmredzot iedomājās, ka norādīt brālim īsto ceļu ir viņa pienākums. Kenī politikas jomā bija pilnīgs iesācējs. Taču, nosēdējis krodziņā piecus sešus vakarus, viņš uz visu sāka raudzīties Florāna acīm. Lizai nezinot, Kenī paklausīgi, ar zināmu cieņu ievēroja brāļa padomus. Visvairāk viņu tomēr vilināja sīkpilsoniska uzdzīves kāre, iespēja pamest desu veikalu un pasēdēt slēgtajā kabinetā, kur pārējie skaļi klaigāja un aizdomīgi tīkamu noskaņu visam piešķīra Klemansas klātbūtne. Turpmāk Kenī desas gatavoja paviršāk, lai drīzāk tiktu uz krodziņu; viņš centās nepalaist garām ne vārda no runām, kuras likās neparasti gudras, kaut gan ne vienmēr spēja tās izprast līdz galam. Skaistā Liza labi redzēja, ka vīrs steidzas prom. Bet pagaidām viņa vēl klusēja. Kad Florāns ar brāli aizgāja, Liza, viegli nobālusi, iznāca uz sliekšņa un ar bargu skatienu noraudzījās, kā abi ieiet Lebigra krodziņā.

Kādu vakaru Sažē jaunkundze pa savas jumtistabiņas lodziņu sazīmēja Kenī ēnu kabineta lielajā matstikla logā, Piruetes ielas pusē. Viņai radās lielisks novērošanas postenis iepretī krodziņa logam, kas atgādināja pienbaltu transparentu, uz kura iezīmējās krodziņā sapulcējušos kungu silueti, pēkšņi parādīdamies ar pagarinātiem deguniem un izvirzītiem apakšžokļiem, ar milzīgām rokām, kuras spēji izstiepās garas jo garas, kaut gan augumi nebija saskatāmi. Vērodama atsevišķo locekļu pārsteidzošos pagarinājumus, mēmos, niknos profilus, kas ārpusē esošajiem liecināja, ka iekšā notiek dedzīgi strīdi, vecā Sažē aiz saviem muslīna aizkariem nostāvēja līdz pēdējam brīdim, kad transparents satumsa. Viņa bija saodusi kaut ko «ļoti bīstamu». Pamazām Sažē iemācījās pazīt šīs ēnas pēc rokām, matiem un drēbēm. Lielajā juceklī, kur sažņaugtās dūres, sakarsētās galvas un sakumpušie pleci it kā atrāvās un metās cits citam virsū, Sažē jaunkundze, skaidri atšķirdama zināmus cilvēkus, noteica: «Lūk, tas ir lielais lempis brālēns, bet tas tur — vecais sīkstulis Gavārs, un, lūk, kur kuprītis un garā maikste Klemansa!» Kad silueti sāka kustēties straujāk un nekārtīgā jūkli vairs nebija atšķirami, Sažē jaunkundze juta nepārvaramu vēlmi nokāpt lejā un ieiet Lebigra krodziņā paskatīties. Vakaros viņa mēdza tur pirkt upeņu uzlējumu, aizbildinoties, ka rītos smeldz kauli; un tad, viņa teica, esot nepieciešams stiprināties, līdzko izkāpj no gultas. Pamanījusi Kenī masīvās galvas siluetu blakus Sarvē kalsnajai, nervozi kustīgajai rokai, vecā aizelsusies iedrāzās Lebigra krodziņā un, lai iegūtu laiku, palūdza Rozu izskalot viņas pudelīti. Kad Sažē jaunkundze jau grasījās aiziet, kabinetā atskanēja desu tirgotāja skaļā balss:

— Nē, mums tie vairs nav vajadzīgi... — naivā vaļsirdībā Kenī sauca, -r- Mēs pamatīgi tiem sadosim un beidzot reiz aizslaucīsim šo komediantu deputātu un ministru bandu, lai tie salašņas trīc mūsu priekšā!

Nākamajā rītā jau pulksten astoņos Sažē jaunkundze ienāca desu veikalā. Tur viņa sastapa Lekēra kundzi un Sarjetu — iebāzušas degunu sutināšanas aparāta skapītī, abas izvēlējās karstas desiņas brokastīm. Pēc tam kad vecā teņkotāja par desmit sū pirktās butes dēļ bija sanaidojusi savas draudzenes ar skaisto Normandieti, viņas nekavējoties nostājās skaistās Lizas pusē. Normandiete viņu acīs vairs nebija neko vērta. Turpmāk viņas tikai aprunāja māsas Mehidēnas, šīs paklīdenes, kuras kāro izvilināt vīriešiem naudu. Patiesībā Lekēra kundzei vecmeita bija iestāstījusi, ka reizēm Florāns vienu no abām māsām piešķir Gavāram un tad šie četratā uz nebēdu līksmo pie Barata, bet rēķinu ar simt sū monētām, bez šaubām, vienmēr maksā putnu tirgotājs. Šī vēsts Lekēra kundzi dziļi satrieca, viņai pat acis kļuva dzeltenas no žults izplūduma.

Torīt vecmeita bija nolēmusi satriekt Kenī kundzi. Pagrozījusies letes priekšā, viņa saldā balstiņā ierunājās:

— Vakar Lebigra krodziņā es redzēju Kenī kungu. Ak, kā viņi tur vakaros uzdzīvo, saceldami briesmīgu troksni!

Liza, pievērsusies ielai, uzmanīgi ieklausījās, bet acīmredzot nevēlējās izrādīt ziņkāri. Sažē jaunkundze uz mirkli apklusa, cerēdama, ka tūlīt tiks iztaujāta.

— Ar viņiem kopā ir sieviete... — viņa klusāk piebilda. — Ak nē, taču nē, par Kenī kungu nav runa, par viņu es neko nezinu ...

— Tā būs bijusi Klemansa, — Sarjeta veco pārtrauca, — gara, izkāmējusi meiča, iedomīga muļķe, kas augstu ceļ degunu, jo mācījusies pansionātā. Viņa dzīvo ar kādu plukatu — skolotā ju... Esmu redzējusi abus kopā; viņi vienmēr izskatās tā, it kā vilktu viens otru uz policijas iecirkni.

— Zinu, zinu, — lieliski pazīdama Sarvē un Klemansu, vecā Sažē teica, bet, gribēdama satriekt desu tirgotāju, runāja vien tālāk.

Taču Liza ne aci nepamirkšķināja. Šķita, ka viņa ko interesantu pamanījusi Centrāltirgū. Tad Sažē jaunkundze lika lietā pašu iedarbīgāko līdzekli.

— Gribēju teikt, — pievērsusies Lekēra kundzei, viņa iesāka, — lai jūs iesakāt savam svainim būt piesardzīgākam. Viņi tajā kabinetā pārāk skaļi runā par tādām lietām, ka mati ceļas stāvus. Noņemdamies ar politiku, vīrieši patiešām zaudē veselo saprātu. Ja nu viņos kāds noklausītos? Tas taču var beigties ļauni! Vai ne?

— Gavārs vienmēr dara to, ko ieņēmis galvā! — atraitne nopūzdamās atbildēja. — Tā tik vēl trūka! Ja viņu iemetīs cietumā, es aiz šausmām nomiršu.

Un viņas blāvās acis iemirdzējās. Bet Sarjeta smējās, purinādama galvu, un viņas sejiņa, sasārtusi spirgtajā rīta gaisā, staroja.

— Lūk, Žils, — viņa teica, — tas gan prot sabrāzt kuru katru, kas slikti atsaucas par Impēriju . .. Viņš saka, ka tos vajadzētu iemest Sēnā, ar tādiem neviens kārtīgs cilvēks neturas kopā.

— Ja nepiesardzīgas runas nonāk tāda cilvēka ausīs kā es, — Sažē jaunkundze turpināja, — tā vēl nav liela nelaime. Jūs taču zināt, ka es drīzāk ļautu sev nocirst labo roku nekā ... Vakar, piemēram, Kenī kungs teica ...

Viņa atkal aprāvās. Liza tikko manāmi sakustējās.

— Kenī kungs teica, ka vajadzētu nošaut ministrus, deputātus un visu to drebelīgo salašņu bandu.

Šoreiz desu tirgotāja, gluži bāla, virs priekšauta sažņaugtām dūrēm, spēji pagriezās.

— Un to teica Kenī? — viņa strupi vaicāja.

— Jā, un vēl daudz ko citu, kas man nav vairs prātā. Saprotiet, neviens cits to nedzirdēja, vienīgi es, es viena pati... Tāpēc, Kenī kundze, neuztraucieties. Jās taču zināt, ka no manis neviens neko neizvilks; neesmu taču bērns, zinu, kas var novest cilvēku pie lielām nepatikšanām ... Viss paliks tikai starp mums.

Liza nomierinājās. Viņa lepojās ar savu priekšzīmīgo, mierīgo laulības dzīvi un nepieļāva ne mazākās nesaskaņas starp sevi un vīru. Tāpēc, tikai paraustījusi plecus, viņa smaidot nomurmināja:

— Tīras blēņas! Par tām jau bērniem jūsmojas!

Izgājušas uz ielas, visas trīs pircējas nosprieda, ka skaistajai Lizai bija smieklīgi pārvērtusies seja. Katrā ziņā brālēns, māsas Mehidēnas, Gavārs un Kenī laulātais pāris — tie visi ar savām izdarībām, no kurām ne velna nevar saprast, ņems nelabu galu. Lekēra kundze vaicāja, kas notiek ar tiem, kurus apcietina «par politiku». Sažē jaunkundzei bija zināms vienīgi tas, ka šie cilvēki kaut kur nozūd, turklāt uz visiem laikiem; te Sarjeta piebilda, ka tos droši vien iemet Sēnā, kā to mēdz pieprasīt Žils.

Pie brokastu un pusdienu galda desu veikala īpašniece vairījās no aplinku mājieniem. Kad vakarā Fiorāns kopā ar Kenī atkal devās pie Lebigra, šķita, ka Lizas acīs nav vairāk bardzības kā iepriekšējā vakarā. Bet tieši tovakar tika apspriests jautājums par nākamo konstitūciju, un, kad kungi nolēma atstāt kabinetu, bija pirmā rīta stunda; krodziņa slēģi jau bija aizdarīti, kompānijas vīri saliektām mugurām cits pēc cita izgāja laukā pa šaurām durtiņām pagalma pusē. Kenī atgriezās mājās nemierīgu sirdi. Pēc iespējas klusi verot trīs vai četras dzīvokļa durvis, viņš uz pirkstgaliem šķērsoja salonu, izstieptām rokām taustīdamies, lai neuzdurtos mēbelēm. Viss šķita iegrimis miegā. Guļamistabā viņu ļoti traucēja tas, ka Liza nebija nodzēsusi sveci; tā dega dziļajā klusumā ar augstu, skumju liesmu. Kamēr Kenī noāva zābakus un nolika tos paklāja stūrī, pulkstenis skanīgi un dzidri nozvanīja pusdivi, — viņš pārsteigumā sastinga un, bīdamies pakustēties, uzmeta niknu, pārmetošu skatienu zeltītajam Gūtenborgam, kas tumsā spīdēja, pirkstu uzlicis uz grāmatas. Kenī varēja saredzēt tikai Lizas muguru un spilvenā iegrimušo galvu, tomēr noprata, ka sieva nav aizmigusi, tikai aizgriezusies un droši vien platām acīm raugās sienā. Viņas masīvā mugura ar tuklajiem pleciem aizturētās dusmās bija bāla; saliekusies un nekustīga, tā pauda smagu, nepārsūdzamu apvainojumu. Redzot, šo ārkārtīgi bargo muguru, kas šķita nosodoši raugāmies viņā kā tiesneša tuklā seja, Kenī, pagalam samulsis, palīda zem segas, nopūta sveci un rātni apgūlās. Viņš gulēja pašā gultas maliņā, cenzdamies nepieskarties sievai. Viņa joprojām bija nomodā, Kenī varēja to apzvērēt. Tad, izmisis sievas spītīgās klusēšanas dēļ un bezspēcīgs šīs nepielūdzamās muguras priekšā, kas, noraidot viņa padevību, aizšķērsoja gultu, Kenī ļāvās miegam, pat neiedrošinādamies sievai novēlēt labunakti.

Nākamajā rītā viņš gulēja ilgi. Pamodies Kenī redzēja, ka ir ievēlies gultas vidū un apsedzies ar pēli līdz zodam; sievu viņš redzēja sēžam pie sekretāra un kārtojam papīrus; viņa bija piecēlusies tā, ka vīrs, pēc vakardienas palaidnībām ciešā miegā gulēdams, nemaz to nemanīja. Sadūšojies Kenī no alkova dziļuma sievai jautāja;

— Paklau! Kāpēc tu mani nemodināji? ... Ko tu tur dari?

— Kārtoju atvilktnes, — viņa, kā parasti, ļoti mierīgi atbildēja.

Vīram kā akmens novēlās no sirds. Bet Liza piebilda;

— Nez kas vēl var notikt, ja ierodas policija ...

— Policija? Kāpēc policija?

— Kā gan ne? Tu taču tagad noņemies ar politiku.

Izslējies gultā sēdus, Kenī ar mokām valdījās — neparedzēti bargais uzbrukums bija trāpījis tieši mērķī.

— Es noņemos ar politiku, es — ar politiku! — Kenī atkārtoja. — Policijai par to nav nekādas daļas, es sevi nekompromitē j u.

— Nē, nē, — Liza, paraustīdama plecus, piebilda, — tu tikai pļāpā un gvelz, ka visus ministrus vajag nošaut.

— Es? Es!

— Un skaļi izkliedz to vīna pagrabiņā... Sažē jaunkundze dzirdējusi katru tavu vārdu. Nu jau kvartālā katlam būs zināms, ka tu esi sarkanais.

Kenī atkal spēji apgūlās. Viņš vēl nebija īsti pamodies. Lizas vārdi atbalsojās viņam ausīs kā žandarmu smago zābaku dimdoņa pie istabas durvīm. Viņš palūkojās uz sievu, kas bija jau sasukājusies, iežņaugusies korsetē un uzvilkusi savu parasto tērpu, un, redzot viņu šajos traģiskajos apstākļos tik pieklājīgu, Kenī vēl vairāk apstulba.

— Pats zini, ka es ļauju tev pilnu vaļu, — šķirodama papīrus, sieva pēc klusuma brīža sacīja. — Es nevēlos, kā mēdz teikt, «turēt vīru zem tupeles» ... Tu šeit esi saimnieks, tu drīksti riskēt ar savu stāvokli, drīksti iedragāt mūsu kredītu, izputināt māju ... Pēc tam man atliks vienīgi aizstāvēt Polīnas tiesības.

Kenī mēģināja iebilst, taču sieva ar mājienu viņu apklusināja.

— Nē, nē, tu labāk klusē, es neizaicinu tevi ne uz strīdu, ne uz izskaidrošanos, — viņa turpināja. — Bet, ja tu būtu lūdzis manu padomu, ja mēs kopīgi visu apspriestu, tad es vēl neko neteiktu. Ir aplam domāt, ka sievietes no politikas neko nesajēdz... Ja vēlies, atklāšu tev pali savu politiku.

Piecēlusies kājās, virta staigāja no gultas līdz logam un atpakaļ, ar pirkstu galiem notraukdama putekļus no spīdīgā sarkankoka spoguļskapja un kumodes.

— Tā ir godīgu cilvēku politika ... Esmu pateicīga valdībai, ka mans veikals zeļ, ka varu mierīgi paēst un mierīgi likties gulēt, nebīstoties, ka mani pamodinās šāvieni ... Vai tad četrdesmit astotajā bija labi, ko? Tēvocis Gradels, šis cienījamais cilvēks, rādīja mums savas tālaika rēķinu grāmatas. Viņš taču bija zaudējis vairāk nekā sešus tūkstošus franku ... Bet nu pie mums nostiprinājusies Impērija, un visam ir noiets, visu var pārdot. Tu taču to nevari apstrīdēt... Tātad ko īsti jūs gribat? Kāds labums būs no tā, ka visi tiks apšauti?

Rokas uz krūtīm sakrustojusi, Liza apstājās pie naktsgaldiņa un skatījās uz vīru, kas gandrīz pilnīgi bija nozudis zem pēļa. Kenī mēģināja paskaidrot, ko šie kungi vēlas, taču, runājot par neatzītiem principiem, par demokrātijas nākšanu pie varas, par sabiedrības atdzimšanu, viņš sapinās Sarvē un Florāna politiskajās un sociālajās sistēmās, tik dīvaini visu kopā sajaucot, ka Liza, neko nesaprazdama, tikai raustīja plecus. Beidzot, lai tiktu vaļā no tālākiem paskaidrojumiem, Kenī sāka pelt Impēriju: tā esot izvirtības, negodīgu darījumu un bruņotas laupīšanas valsts.

— Saproti, mēs esam avantūristu bandas upuri, — atcerējies kādu Logra izteicienu, viņš teica, — tā aplaupa, izvaro un nogalina Franciju ... Mums viņi vairs nav vajadzīgi.

Liza joprojām tikai raustīja plecus.

— Vai tas ir viss, kas tev sakāms? — viņa nesatricināmā mierā vaicāja. — Kas man tiek no tā, ko tu te stāsti? Kaut arī tā būtu bijusi taisnība, nu un tad? . .. Vai esmu tev ļāvusi rīkoties negodīgi? Vai esmu likusi nenomaksāt vekseļus, krāpt pircējus, pārāk strauji sakrāt negodīgā ceļā iegūto naudu? ... Galu galā tu mani patiešām sakaitināsi! Mēs esam godīgi cilvēki, nevienu ne-apzogam, nevienu nenogalinām. Ar to pietiek. Bet par citiem man nav daļas! Ja tiem labpatīk, lai rīkojas kā nelieši.

Liza savā triumfā bija lieliska. Lepni izslējusi augstās krūtis, viņa atsāka staigāt un turpināja:

— Vārdu sakot, par prieku nabagiem, kuriem nekā nav, mēs vairs nedrīkstēsim pelnīt naudu? Es, gluži dabiski, pie katras izdevības atbalstu valdību, kura ļauj uzplaukt tirdzniecībai. Un, kaut arī šī valdība rīkotos negodīgi, es neko par to nevēlos zināt. Zinu, ka esmu tās pusē, un nebīstos, ka uz mani mūsu kvartālā var rādīt ar pirkstiem. Uzsākt cīņu ar vējdzirnavām būtu pārāk muļķīgi.. . Atceries vien, ko vēlēšanu laikā stāstīja Gavārs, — imperatora izvirzītais kandidāts esot netīros darījumos iejaukts, bankrotējis cilvēks. Iespējams, ka Gavāram taisnība, es to nenoliedzu. Un tomēr, balsodams par šo kandidātu, tu rīkojies prātīgi, jo ne jau par viņu bija runa, — neviens tev naudas aizdevumu neprasīja, nekādus darījumus ar šo kandidātu nepiedāvāja, tev tikai vajadzēja pierādīt valdībai, ka esi apmierināts, redzot, kā tagad uzplaukst gaļas tirdzniecība.

Te Kenī iešāvās prātā Šarvē vārdi: «Šie nobarojušies buržuā, aptaukojušies tirgotāji, kas atbalsta augstākā mērā pārsātinājušos valdību, vispirms ir jāizmet atkritumu bedrē. Tieši šo buržuā dēļ, viņu vēdera egoisma dēļ, valstī nostiprinājies despotisms, kas saēd nāciju.» Kenī mēģināja izskaidrot sievai visu līdz galam, bet Luīza sašutusi viņu pārtrauca.

— Izbeidz! Mana sirdsapziņa ir tīra. Es nevienam neesmu parādā ne sū, es tumšos darījumos nepiedalos, es pērku un pārdodu labu preci un neprasu par to vairāk nekā mans kaimiņš... Viss, ko tu nupat stāstīji, ir attiecināms uz mūsu radiniekiem Sakāriem. Tie izliekas, it kā nemaz nezinātu, ka es ari esmu Parīzē, kaut gan man daudz vairāk būtu, ar ko lepoties, bet par viņu miljoniem es tikai pasmejos. Stāsta, ka Sakārs iedzīvojas uz vecu namu nojaukšanas rēķina, ka viņš apzog kuru katru... Tas mani nepārsteidz, jo tieši pēc tā viņš tiecās. Sakārs mīl naudu, lai peldētu zeltā, bet pēc tam izmet to vējā kā muļķis. Ja ķertos klāt lādas sugas cilvēkiem, kas iedzīvojušies pasakainās bagātībās, lūk, tad nu gan es neiebilstu. Sakāru es nicinu, ja vēlies zināt. .. Bet kāpēc aizskart mūs, miermīlīgus ļautiņus, kuriem vēl piecpadsmit gadi būs vajadzīgi, lai nodrošinātu labklājību, mēs taču ar politiku nenodarbojamies, mūsu vienīgās rūpes — izaudzināt savu meitiņu un laimīgi ievadīt dzīves laivu klusā ostā, bet tu par to visu gribi pasmieties, vai ne tā? Mēs taču esam godīgi cilvēki!

Viņa apsēdās gultas malā. Kenī bija galīgi izsists no sliedēm.

— Uzklausi mani labi, — Liza dziļdomīgi iesāka. — Ceru, ka tu negribēsi, lai tavu veikalu izlaupa, lai iztukšo tavu pagrabu un nolaupa naudu. Ja tie, kas tur pie Lebigra pulcējas, patiešām uzvarēs, vai esi pārliecināts, ka nākamajā dienā tu vēl varēsi gulēt tik siltā gultā kā pašlaik? Un, nokāpjot lejā virtuvē, mierīgi ķerties pie saviem galertiem, kā tūlīt to darīsi? Nekādā gadījumā, vai nav tiesa? Tad kāpēc tu runā par tās valdības gāšanu, kas tevi atbalsta un neliedz ietaupīt līdzekļus? Tev ir sieva, ir meita, un tāpēc tavs pirmais pienākums — rūpēties par viņām. Tu būtu noziedznieks, riskējot ar viņu laimi. Pēc slaktiņiem alkst tikai visvisādi bezpajumtnieki, klaidoņi, kuriem nav ko zaudēt. Varbūt gribi palikt muļķa lomā? Tāpēc, lielais stulbeni, labāk sēdi mājās, mierīgi guli, ēd, cik lien, pelni naudu ar tīru sirdsapziņu un saki, lai Francija izķepurojas pati, kad Impērija tai būs apnikusi līdz kaklam. Francijai tu neesi vajadzīgs.

Viņa iesmējās savus burvīgos smieklus, Kenī bija pilnīgi uzveikts. Galu galā viņai bija taisnība; un tā taču bija skaista sieviete, kas sēdēja gultas malā, kopš agra rīta sasukājusies, tīra un svaiga savā žilbinoši baltajā veļā. Klausoties Lizā, Kenī vēroja viņu abu portretus kamīna abās pusēs; tie, bez šaubām, bija godīgi cilvēki, kas savās melnajās drēbēs portretu zeltītajos ietvaros izskatījās ļoti smalki. Arī guļamistaba, kā viņam šķita, varēja iederēties pat ievērojamu cilvēku dzīvoklī; zīda mežģīņu kvadrātiņi uz krēsliem piešķīra istabai ļoti greznu izskatu; paklājs, aizkari, ainavām apgleznotās porcelāna vāzes — viss liecināja par saimnieku darba mīlestību un tieksmi pēc ērtībām. Tad Kenī vēl dziļāk ierāvās zem pēļa, kas tīkami sautēja kā silta vanna. Viņš atskārta, ka, iedams pie Lebigra, gandrīz bija zaudējis visu — milzīgi plato gultu, šo istabu un savu desu veikalu, par kuru domājot viņu tagad pārņēma aizkustinājums un sirdsapziņas pārmetumi. Un no Lizas, no mēbelēm, no visām šīm jaukajām lietiņām, kas bija ap viņu, vēdīja labklājība, no kuras tīksmē aizrāvās elpa.

— Stulbeņīti, tu nu gan biji izvēlējies skaistu ceļu! — manīdama, ka vīrs padodas, Liza teica. — Bet, redzi, tādā gadījumā tev vajadzētu kāpt pāri manam un Polīnas līķim ... Tu taču vairs nejauksies politikā un nenosodīsi valdību, vai ne? Visas valdības ir līdzīgas. Tagad mēs atbalstām šo un, ja būs nepieciešams, atbalstīsim citu. Pats galvenais — mierīgi sagaidīt vecumdienas, saņemt renti un laimīgi dzīvot, droši apzinoties, ka esam to godam pelnījuši.

Kenī apstiprinot pamāja. Viņš grasījās attaisnoties.

— Gavārs, tas ... — Kenī stomīdamies murmināja.

Bet sieva pēkšņi kļuva nopietna un nikni viņu pārtrauca.

— Nē, nē, tas nebūt nav Gavārs ... Zinu gan, kurš ir vainīgais. Tam derētu labāk parūpēties par paša drošību, nevis kompromitēt citus.

— Tu runā par Florānu? — pēc klusuma brīža Kenī bikli ierunājās.

Liza neatbildēja uzreiz. Piecēlusies viņa atgriezās pie sekretāra, it kā pūlēdamās savaldīties. Pēc tam skaidri un gaiši teica:

— Jā, par Florānu ... Tu zini, cik pacietīga es esmu. Ne par kādu maksu negribētu nostāties starp tevi un brāli. Ģimenes saites ir svētas. Bet mans pacietības mērs ir pilns. Kopš tavs brālis dzīvo pie mums, viss iet aizvien sliktāk un sliktāk. Turklāt... nē, es neko neteikšu, tā būs labāk.

Atkal iestājās klusums. Redzot, ka vīrs samulsis lūkojas alkova griestos, Liza vēl dedzīgāk turpināja:

— Galu galā kas tur ko slēpt. Šķiet, ka viņš pat nesaprot, cik daudz mēs viņa labā darām. Fsam atteikušies no ērtībām, esam atdevuši viņam Ogistīnas istabiņu, un nabaga meiča nesūdzēdamās gul šaurajā kambarītī, kur trūkst gaisa. Mēs tavu brāli barojam rītos un vakaros, mēs viņu aprūpējam... Un par neko. Viņš uzskata, ka tas ir dabiski. Tagad viņš pats pelna, bet kas zina, kur liek savu naudu, pareizāk sakot, mums tas ir pārāk labi zināms...

— Viņš saņēmis mantojumu, — Kenī iedrošinājās bilst, ar nepatiku klausīdamies, kā apvaino brāli.

Liza izslējās, šķietami pārsteigta par vīra vārdiem. Viņas dusmas aprima.

— Tev taisnība, viņš saņēmis mantojumu ... Lūk, tur atvilktnē gul rēķins. Bet viņš ir atteicies no mantojuma, tu pats toreiz biji klāt, vai atceries? Puisis pierādīja, ka viņam nav galvas uz pleciem un ka neprot pieklājīgi uzvesties. Ja viņam bijis kaut drusciņ prāta, viņš jau sen būtu šo naudu laidis apgrozībā. Es loti gribētu tikt no tās vaļā. Tad mēs atbrīvotos,.. Jau pāris reižu esmu viņam to teikusi, bet viņš atsakās paklausīt. Tev jāmēģina brāli pārliecināt, lai viņš savu kapitālu ņem pie sevis... Tu ar viņu par to parunāsi, vai ne?

Kenī kaut ko noņurdēja, Liza vairs neuzstāja, viņai likās, ka ir darījusi visu, ko liek viņas godīgums.

— Nē, Florāns nav tāds kā citi, — viņa turpināja. — Saki, ko gribi, bet uz viņu nevar pajauties! Es teicu to tāpēc, ka esam sākuši par šo jautājumu runāt. Mani neinteresē viņa uzvedība, kaut gan tās dēļ kvartālā par mums jau izplatās ne mazums tenku. Lai viņš šeit ēd, lai guļ, lai apgrūtina mūs — to mēs vēl pacietīsim. Vienīgais, ko es nepieļaušu — ievilkt mūs savā politikā. Ja viņš vēl reizi sagrozīs tev galvu ar visādām blēņām, ja kaut mazākā mērā mūs kompromitēs, tad, jau iepriekš tev pasaku, — es no viņa atbrīvošos, daudz neprātojot, saproti? ... Ņem vērā — esmu tevi brīdinājusi!

Florāns bija nosodīts. Liza patiesi ar mokām valdījās, lai neatvieglotu sirdi, ļaujot vaļu sen krātam naidam. Svainis bija aizskāris viņas labās tieksmes, viņu aizvainojis, iedvesis šausmas, padarījis dziļi nelaimīgu.

— Ja cilvēkam bijuši tik nepatīkami piedzīvojumi, — viņa čukstus piebilda, — ja viņš nav pratis iekārtot pats savu mājas pavardu ... Jā, tad es gan saprotu, kāpēc viņš kāro pēc asinsizliešanas. Nu, lai tad arī saņem tās lodes, kuras viņam tā patīk, bet kārtīgus cilvēkus lai neatrauj no ģimenes... Turklāt viņš man ir pretīgs, jā gan! Vakaros pie galda no viņa nāk zivju smaka. Tā bojā rnan ēstgribu. Turpretī viņš ēd tā, ka nepaliek ne kumosa uz šķīvja; un kaut šis ēdiens vismaz ielu viņam labumā! Nelaimīgais nav spējīgs pat uzbaroties — tik ļoti viņu grauž ļaunums!

Liza piegāja pie loga. Viņa redzēja, ka Florāns šķērso Rambito ielu un dodas uz zivju paviljonu. Torīt bija bagātīgi pievestas jūras zivis; zivju grozi sudrabaini lāsmoja, preču izsolēs skanēja skaļas balsis. Liza ar skatienu sekoja svaiņa stūrainajiem pleciem: Florāns salīkušu muguru, ar nelabuma sajūtu kuņģī, no kā viņam sāpīgi spieda deniņos, iegāja Centrāltirgū ar tā sīvajām smakām, bet Liza viņu pavadīja ar kareivīgas sievietes skatienu, kas pauda, ka viņa nolēmusi uzvarēt.

Kad Liza atskatījās, Kenī jau cēlās augšā. Basās kājas iegremdējis pūkainajā dzīparu paklājā, viņš stāvēja vienā kreklā, vēl gluži silts pēc saldās dusas zem mīkstā pēļa un tomēr bāls, jo nesaskaņas starp brāli un sievu viņu sarūgtināja. Bet Liza veltīja vīram vienu no saviem apburošajiem smaidiem. Un viņš jutās dziļi aizkustināts, kad sieva viņam pasniedza zeķes.

IV

Maržolēnu atrada Nevainīgo upuru laukuma tirgū kādā kāpostu kaudzē, aiz milzīgas, baltas kāpostgalvas, kuras platās, atliektās lapas slēpa aizmigušā bērna sārto sejiņu. Neviens nekad neuzzināja, kāda nožēlojama roka mazuli tur nolikusi. Tas bija jau divus trīs gadus vecs, varen dūšīgs un ņiprs puišelis, taču ne visai attīstīts, jo neskaidri šļupstēja tikai dažus vārdus un prata vienīgi smaidīt. Atradusi viņu zem lielās, baltās kāpostgalvas, kāda dārzeņu tirgotāja pārsteigumā iekliedzās tā, ka izbijušās saskrēja visas kaimiņienes; bet mazulis, kas vienā krekliņā bija ietīts segas gabalā, stiepa viņām pretī roķeles. Bērns nespēja pasacīt, kas ir viņa māte. Apaļīga subproduktu tirgotāja paņēma mazuli rokās, un tas, piekļāvies viņas plecam, izbrīna pilnām acīm raudzījās apkārt. Līdz pat vakaram par atradeni runāja viss tirgus. Puišelis bija nomierinājies, viņš ēda sviestmaizes un uzsmaidīja šīm sievietēm. Apaļīgā subproduktu tirgotāja bērnu paturēja pie sevis, vēlāk to pieņēma “viņas kaimiņiene; pēc mēneša atradenis jau gulēja pie trešās. Kad viņam vaicāja: «Kas ir tava māmiņa?» — vipš ar apburošu rokas mājienu norādīja visapkārt uz tirgotājām. Tā atradenis kļuva par Centrāltirgus bērnu, kas staigāja, pieķēries te vienas, te otras tirgotājas brunčiem; mazulim vienmēr radās vietiņa kādā gultā, visi pēc kārtas baroja viņu ar viru, viņa apģērbs bija dieva dots, taču skrandaino svārciņu kabatās allaž šķindēja sīknauda. Glīta, rudmataina meiča, ārstniecības augu pārdevēja, nez kāpēc puišeli iesauca par Maržolēnu.'

Maržolēnam bija jau gandrīz pilni četri gadi, kad Šan-temesa māte savukārt tirgū uz Sendenī ielas stūra atrada mazu meitenīti. Mazajai varēja būt divi gadi, bet viņa jau pļāpāja kā žagatiņa, savā bērna valodiņā kropļodama vārdus; mazās šļupsti tomēr bija pietiekami skaidri, lai Šantemesa māte saprastu, ka meitenīti sauc Kadīne un ka māte iepriekšējā vakarā viņu nosēdinājusi pie durvīm un likusi gaidīt. Bērns bija tur iemidzis; meitenīte neraudāja, bet stāstīja, ka mājās viņu situši. Pēc tam, brīnīdamās par lielo tirgus laukumu, kur redzēja tik daudz cilvēku un dārzeņu, mazā itin priecīga devās līdzi Šantemesa mātei. Apkārtstaigājošā tirgotāja Šantemesa māte

1 Aromātisks ārslniecibas augs.

bija cienījama, gadus sešdesmit veca, īgna sieviete; zaudējusi trīs dēlēnus, kad tie vēl gulēja šūpulī, viņa bērnus ļoti mīlēja. Nospriedusi, ka «šī mazā palaidne nebūt nav tik neciešami niķīga, lai ļautu tai iet bojā», tirgotāja Kadīni adoptēja.

Kādu vakaru, dodoties mājup no tirgus ar audžumeitu pie labās rokas, Šantemesa mātei pie kreisās droši pieķērās Maržolēns.

— Nekā, draudziņ, — vecā sieviete apstājusies iesaucās, — vieta aizņemta! ... Vai tad garo Terēzi esi jau pametis? Ak, tu, nelabojamais klenderi!

Bet puišelis, nelaizdams vaļā Šantemesa mātes roku, skatījās viņā ar savu parasto smaidu. Redzot šo jauko sproggalvīti, Šantemesa māte vairs ilgāk nespēja rāties.

— Nu labi, nāciet man līdzi, mazuļi... Guldīšu jūs vienā gultā.

Un ar abiem bērniem pie rokas viņa nonāca Olāra ielā, kur dzīvoja. Maržolēns viņas mājās ātri pierada. Kad bērni pārāk trokšņoja, audžumāte tos iebukņīja, laimīga, ka nu viņai ir kāds, uz. kuru var kliegt un rāties, kuru var nomazgāt un likt gulēt zem vienas segas. Guļasvietu viņa bērniem iekārtoja vecos apkārtbraukājoša sakņu un augļu tirgotāja ratos bez riteņiem un ilksīm. Rati atgādināja platu šūpuli, mazliet pacietu, pēc dārzeņiem smaržojošu, jo ilgu laiku tajos zem samitrinātas drānas bija glabāti svaigi dārzeņi. Kadīne un Maržolēns šajos ratos apskāvušies gulēja četrus gadus.

Tā nu viņi auga kopā, un viņus vienmēr redzēja skraidām, rokrokā saķērušos. Naktīs Šantemesa māte dzirdēja bērnus klusītiņām sarunājamies. Kadīne stundām ilgi varēja maigā balsī kaut ko bezgala garu stāstīt, bet Maržolēns klusējot klausījās un brīnījās. Meitene bija ļoti neganta: viņa gudroja dažādas pasaciņas, lai Maržolēnu nobiedētu, viņa iestāstīja zēnam, ka pagājušajā naktī redzējusi gultas kājgalī cilvēku viscaur baltā, tas skatījies viņos, izkāris garu, sarkanu mēli. Maržolēnam aiz bailēm lija auksti sviedri, viņš lūdza pastāstīt sīkāk; tad Kadīne izsmēja viņu un beidzot nosauca par «lielo dulburi». Dažreiz bērni draiskodamies spēra viens otram zem segas ar kājām; kad Maržolēns, netrāpīdams Kadīnei, no visa spēka atsita kājas pret sienu, meitene saritinājusies, seju iespiedusi spilvenā, sprauslāja. Tad Šantemesa māte bija spiesta celties augšā, sakārtot segu un ar vienu vienīgu pliķi padarīt rāmus abus uz spilvena gulošos. Tādā kārtā

gulta bērniem ilgu laiku bija izklaidēšanās vieta; viņi ņēma tur līdzi rotaļlietiņas, grauza nočieptos burkānus un rāceņus; ik rītu šajā improvizētajā gultā audžumāte atrada dīvainas mantiņas: akmentiņus, koku lapas, ābolu serdes, lupatu leļļus. Bet stipra sala dienās viņa bērnus rītos nemodināja, ļaudama palikt gultā, kur aizmigušās Kadīnes melnie mati sajaucās ar Maržolēna gaišajām sprogām un abu mutes bija tik tuvu kopā, ka bērni šķita sildām viens otru ar savu elpu.

Olāra ielas istaba atradās veca nama pussabrukušā mansardā; gaisma tajā ieplūda pa vienīgo logu, kura rūtis lietū bija nosūbējušas. Spēlēdami paslēpes, bērni līda augstajā skapī un zem audžumātes milzīgās gultas. Istabā atradās arī divi vai trīs galdi, zem kuriem varēja ložņāt četrrāpus. īpašu pievilcību rotaļām piešķīra istabas krēsla un tumšajos kaktos sakrautie dārzeņi. Visai interesanta bija arī pati šaurā un klusā Olāra ieliņa ar plato arkādi, kas veda uz Lenžerī ielu. Arkādes tuvumā atradās mājas zemās ieejas durvis, kuras vērās tikai līdz pusei, bet aiz tām tūlīt sākās noglumējušas vītņu kāpnes. Šo miklumā nomelnējušo namu ar izvirzīto nojumi un zaļi apsūbējušām svina notekcaurulēm pie katra stāva — arī to bērni izmantoja kā rotaļlietu. Rītos draiskodamies, viņi meta augšup akmentiņus, tēmējot notekcaurulēs; akmentiņi, jautri rībēdami, bira lejup pa cauruļu slīpnēm. Tā viņi bija izsituši rūtis diviem logiem un caurules piebēruši pilnas ar akmentiņiem, un tāpēc Šantemesa māti, kas šajā namā dzīvoja jau četrdesmit trīs gadus, gandrīz izlika no dzīvokļa.

Pēc tam Kadīne un Maržolēns aplenca klusajā, šaurajā ieliņā stāvošos mēbeļu furgonus, mucu pārvadājamos ratiņus un smago važoņu ratus. Viņi rāpās uz riteņiem, šūpojās, iekārušies ķēžu galos, kāpelēja pa kastēm un groziem, kas vairumā bija sakrauti ratos. Potrī ielas komisionāru noliktavas bērniem pavēra plašas, tumšas zāles, kuras gan tukšojās, gan pildījās, ik dienu, ik stundu veidojot jaunus burvīgus stūrīšus — slēptuves, kurās viņi ar baudu ieelpoja žāvētu augļu, apelsīnu un svaigu ābolu smaržas. Kad šī rotaļa viņiem apnika, viņi devās uz Nevainīgo upuru laukuma tirgu pie Šantemesa mātes. Abi smiedamies šķērsoja ielas starp braucējiem, nebīdamies pakļūt zem riteņiem un, rokās saķērušies, sasniedza tirgu. Viņi labi pazina ielas bruģi un droši pa to soļoja, līdz ceļgaliem brizdami pa dārzeņu atbirām; viņi ne reizes neklupa un smējās, ja pēkšņi, paslīdējis uz artišoku lapām, augšpēdu nokrita kāds važonis smagos zābakos. Bērni kā divi sārti velniņi skraidīja pa glumajām ejām, juzdamies kā mājās. Viņi visiem dūrās acīs. Lietainā laikā abi nopietnā izskatā staigāja zem milzīga, nodriskāta saulessarga, zem kura Šantemesa māte gadus divdesmit bija pasargājusi no saules savu leti. Kādā tirgus nostūrī iesprau duši saulessargu zemē, bērni to nosauca par savu «namiņu» Saulainās dienās viņi tā noskraidījās, ka naktīs vairs nejuta kāju; viņi mērcēja kājas ūdenstvertnēs, cēla slūžas, aizdambēdami urdziņas, bet atvēsinādamies ierakās dārzeņu kaudzēs, kur pļāpājot gulēja tikpat kā naktis savā gultā. Nereti, ejot gar latuka vai romiešu salātu kaudzēm, bija saklausāmi apslāpēti čuksti. Pašķirot salātu lapas, atklājās, ka bērni mirdzošām acīm, tramīgi kā iztraucēti putnēni, guļ izstiepušies zaļo lapu gultā. Kadīne vairs nespēja iztikt bez Maržolēna, bet Maržolēns raudāja, pazaudējis Kadīni no acīm. Ja viņus nejauši izšķīra, abi nekavējoties skrēja meklēt viens otru zem tirgus sievu brunčiem, aiz kastēm, starp kāpostgalvām. Un tieši zem šīm kāpostgalvām viņi izauga un iemīlēja viens otru.

Kad Maržolēnam bija pilni astoņi gadi, bet Kadlnei seši, Šantemesa māte abus nokaunināja par laiskumu. Sacīdama, ka bērniem pienācis laiks kļūt par viņas palīgiem tirdzniecībā, viņa solīja ik dienas katram maksāt pa sū, ja viņi nāks talkā tīrīt dārzeņus. Pirmajās dienās mazie izrādīja lielu centību. Nostājušies katrs savā pārnēsājamās letes pusē, abi ar šauriem nazīšiem darbu veica ļoti rūpīgi. Šantemesa mātes specialitāte bija tīrīti dārzeņi; uz viņas letes, kas bija pārklāta ar miklu vilnas drānu, rindojās kartupeļu, rāceņu, burkānu un sīpolu piramīdas pa četriem dārzeņiem katrā — trīs apakšā, viens augšā; šie dārzeņi bija pilnīgi sagatavoti tā, lai novēlojušās mājsaimnieces bez kavēšanās varētu bērt tos katlā. Šantemesa māte pārdeva arī zaļumu saišķīšus virām; tajos ietilpa četras puravu saknītes, trīs burkāni, viena pastinaka sakne, divi rāceņi un pāris seleriju stiebriņu; viņai netrūka arī tā sauktajai «žiljēna sakņu zupai» nepieciešamo sīki sasmalcināto svaigo zaļumu, kas bija izlikti uz papīra lapiņām, turklāt četrās daļās sagrieztu kāpostgalviņu, bet iepretī bagātīgi ar ūdeni aplaistīto dārzeņu baltumam kā sarkanas zvaigznītes un zeltaini pusmēneši izcēlās tomātu kaudzītes un ķirbju šķēles. Kadīne par Maržolēnu bija daudz izveicīgāka, kaut arī jaunāka; kartupeļiem viņa prata nogriezt plānu, caurspīdīgu miziņu; zaļumu saišķīšus viņa sasēja tik glīti, ka tie atgādināja ziedu pušķus, bet dārzeņu kaudzītes, kuras sastāvēja tikai no trim burkāniem vai trim rāceņiem, sakārtoja tā, ka tās izskatījās daudz lielākas, nekā patiesībā bija. Garāmgājēji smaidot apstājās, kad meitenīte sīkā balstiņā sauca:

— Kundze, kundze, esiet tik laipna, pienāciet pie manis... Atdošu šo kaudzīti par diviem sū!

Kadīnei radas savi pircēji, un viņas dārzeņu kaudzītes bija ļoli iecienītas. Sēžot starp bērniem un vērojot, cik nopietni viņi noņemas ar darbu, Šantemesa māte klusībā smējās, un smieklos viņai trīsēja krūtis un zods. Ik dienas viņa godīgi, kā bija solījusi, maksāja katram palīgam pa sū. Taču dārzeņu kaudzīšu pārdošana bērniem drīz vien apnika. Paaugušies viņi jau sapņoja par ienesīgāku nodarbošanos. Bet Maržolēns, vēl ilgi saglabādams bērnišķību, padarīja Kadīni neiecietīgu. «Viņam prāta nav vairāk kā kāpostgalvai,» meitene mēdza teikt. Un tiešām, Kadīne velti gudroja zēnam dažādas peļņas iespējas — viņš nenopelnīja neko, neprazdams tikt galā pat ar vienkāršāko uzdevumu. Turpretī Kadīne bija ļoti viltīga un izmanīga. Astoņu gadu vecumā Kadīni savervēja viena no tirgotājām, kuras ar saviem citronu groziem sēž solos ap Centrāltirgu un uzrauga baru meiteņu, kas viņu citronus pārdod no rokas; piedāvājot šos augļus par trim sū pārītī, Kadīne skrēja pakaļ gājējiem un bāza savu preci pircējām zem deguna, bet, kad viss bija pārdots un rokas tukšas, atgriezās pēc papildinājuma. Par duci pārdoto citronu Kadīne saņēma divus sū, veiksmīgās dienās nopelnīdama piecus sešus sū. Jau pēc gada meitene no rokas pārdeva aubītes par deviņiem sū gabalā; tad peļņa iznāca lielāka, taču vajadzēja piesargāties, jo atklāti tāda veida tirgošanās bija aizliegta; manīdama pa gabalu policistus, Kadīne aši noslēpa preci zem brunčiem un nevainīgā izskatā grauza ābolu. Vēlāk viņa kārklu klūgu pīteņos iznēsāja kūkas, raušus, ķiršu tortes, cepumus un biezus, dzeltenus kukurūzas biskvītus; taču visus viņas naudas krājumiņus aprija Maržolēns. Kad meitenei bija pilni vienpadsmit gadi, viņa beidzot īstenoja senloloto sapni: par dažos mēnešos sakrātajiem četriem frankiem iegādājās uz muguras nesamu nelielu groziņu un sāka tirgoties ar putnu barību.

Tāds pasākums nebija viegls. No rītiem vajadzēja celties agri, lai no vairumtirgotājiem iepirktu preci — prosu un plaucētu miltu plāceņus. Pēc tam Kadīne devās ceļā un, šķērsojot Sēnu, apstaigāja visu Latīņu kvartālu, sākot no Senžaka ielas līdz Dofina ielai un pat līdz Luksemburgas dārzam. Maržolēns viņu pavadīja. Grozu nest. Kadīne zēnam nejāva, atzīdama, ka viņš der vienīgi par saucēju; un zēns rupjā krūšu balsī gari sauca:

— Putniņu barība!

— Putniņu barība! — spalgos toņos atkārtoja Kadīne, nobeigdama dīvaino muzikālo frāzi ar stieptu, dzidru un augstu skaņu.

Bērni soļoja pretējās ielas pusēs, lūkodamies augšup. Maržolēns tolaik valkāja garu, sarkanu vesti, kas sniedzās līdz ceļiem, — tā bija nelaiķa Santemesa tēva, fiakru važoņa, veste. Kadīnei mugurā bija zili balta, rūtaina kleitiņa, kas bija pāršūta no Santemesa mātes novalkātiem brunčiem. Sos bērnus pazina visi Latīņu kvartāla ķivuļi. Kad ejot bērni viens pēc otra, līdzīgi atbalsīm, atkārtoja savus saucienus, putnu būrīšos atskanēja skaļa svilpošana.

Kadīne mēdza iznēsāt arī krešu salātus. «Par diviem sū saišķītis! Par diviem sū saišķītis!» viņa sauca. Bet Maržolēns, iegājis veikalos, piedāvāja: «Pērciet avota krešu salātus — lieliska, veselīga barība!» Bet tad tika uzcelti Centrāltirgus paviljoni. Ieraugot ziedu rindas, kuras šķērsoja augļu paviljonu, mazā Kadīne bija sajūsmināta. Visgarām tirgotāju letēm plauka un ziedēja lieli pušķi, tieši kā puķudobēs gar celiņu malām; tā bija smaržīga raža — divi kupli Rozu dzīvžogi, gar kuriem labprāt pastaigājās kvartāla smaidīgās meitenes, viegli reibdamas smaržu piesātinātajā gaisā; bet augšējās vitrīnās dižojās mākslīgi ziedi ar papīra lapām, uz kurām rasas lāšu vietā mirgoja gumiarābika pilieni, bet kapu vainagu melnās un baltās pērlītes meta zilganus atspulgus. Kadīnei iepletās sārtā deguntiņa nāsis kā baudkārai kaķenei; viņa apstājās un ieelpoja tīkami svaigās, liegās vēsmas, cenzdamās uzsūkt sevī pēc iespējas vairāk kairo smaržu. Kad meitenes pakausis skāra Maržolēna degungalu, zēns teica, ka viņas mati smaržo pēc neļķēm. Kadīne nozvērējās nekad vairs nelietol matu pomādi, jo tagad atlika tikai pastaigāt starp ziedu rindām. Vēlāk, izmantodama šādas tādas viltībiņas, Kadīne panāca, ka viena no puķu tirgotājām pieņēma viņu par savu palīdzi. Nu Maržolēnam bija jāatzīst, ka meitene tīkami smaržo no galvas līdz kājām. Kadīne tagad dzīvoja starp rozēm, ceriņiem, lefkojām un kreime-

nēm. Maržolēns draiskodamies ilgi ostīja viņas svārciņus, šķietami kaut ko pētīdams, un beidzot noteica: «Te smaržo pēc kreimenēm». Tad, ostīdams vēl spēcīgāk, viņš degungalu tuvināja meitenes viduklim un korsāžai. «Bet šeit pēc lefkojām,» viņš sacīja. Un, noliecies pie viņas piedurkņu aprocēm, piebilda: «Un te pēc ceriņiem.» Uz Ka-dīnes pakauša, kakla, vaigiem un lūpām Maržolēns sajuta Rozu smaržu. Kadine smējās, saukāja zēnu par dulburi un uzkliedza, lai tas liek viņai mieru un nekutina ar savu degungalu. No Kadīnes elpas vēdīja jasmīnu aromāts. Viņa pati bija kā īsts ziedu pušķis, silts un dzīvs.

Tagad meitenei bija jāceļas pulksten četros, lai palīdzētu savai saimniecei sagādāt preces. Ik rītu pie apkaimes dārzniekiem viņas iepirka ziedu klēpjus un pušķu rotāšanai nepieciešamos sūnu, paparžu un kapmiršu saišķus. Kadīne apbrīnoja Montreijas bagāto dārznieku meitas, kuras atbrauca tirgū starp savām rozēm, izgreznojušās ar briljantiem un mežģīnēm. Svētās Marijas svētkos, bet it īpaši apustuju Pētera un Jāzepa dienās ziedu pārdošana sākās no pulksten diviem; tad grieztos ziedus tirgū izpārdeva pāri par simt tūkstoš franku vērtībā; tirgotājas dažās stundās ieņēma ap divsimt franku. Tādās reizēs aiz atraitnīšu, rezēdu un margrietiņu pušķiem vīdēja vienīgi Kadīnes sprogainās cirtas; pati viņa bija nozudusi, ziedu jūrā ienirusi; meitene strādāja augām dienām, sprauzdama ziedus uz meldru stiebriņiem. Dažās nedēļās iemanījusies darbā, viņa ieguva īpašu veiklību un pircēju simpātijas. Daudziem tomēr Kadīnes pušķīši nepatika; tie izraisīja pat smīnus un kaitināja ar savu nežēlīgo bērnišķīgumu. Starp koši ziliem, dzelteniem un mēļiem toņiem viņas ziedu sakārtojumos izcēlās spilgti sarkanās krāsas, taču šīm vulgārajām krāsu kombinācijām piemita savdabīga pievilcība. Ja Kadīne no rīta bija sakniebusi vai līdz asarām nokaitinājusi Maržolēnu, viņas ziedi izskatījās mežonīgi, tie bija saniknotas meitenes pušķi ar asām smaržām un uzbudinoši kliedzošām krāsām. Tais rītos, kad Kadīni bija aizkustinājis kāds prieks vai bēdas, viņas ziedu sakārtojumi izcēlās ar neparasti maigiem, neuzkrītošiem sudrabpelēkiem toņiem un liegām, vienkāršām smaržām. Dažreiz starp baltu neļķu ezeriem viņa novietoja asins-sarkanas rozes kā vaļā atgrieztas sirriis un iesarkanas gladiolas, kuras virs mierīgajām zaļajām krāsām slējās kā liesmaini spalvu kušķi; liekot ziedu pie zieda it kā uz kanvas, veidojās Smirnas paklāji ar sarežģītiem rakstiem, kā smalkas mežģīnes, izpletās lāsumaini vēdekļi. Reizēm Kadīnes ziedu sakārtojumi atgādināja aizgrābjošu šķīstību, reizēm piebriedušus vidukļus; tie bija sapņi, kas paredzēti siļķu tirgotāju vai marķīžu rokām; dažkārt tajos izpaudās nevainīgas jaunavas biklums, citkārt kurtizānes jutekliskā kaisle — tāda bija šīs divpadsmit gadus vecās meitenes iztēle, meitenes, kurā modās sieviete.

Kadīne cienīja tikai divas ziedu šķirnes: baltos ceriņus, kuru pušķis no astoņiem vai desmit zariņiem ziemā maksā no piecpadsmit līdz divdesmit franku, un vēl dārgākās kamēlijas, kuras tiek atsūtītas kastītēs, saliktas pa dučiem sūnu paklājā un pārklātas ar vates kārtiņu. Kadīne pieskārās šiem ziediem tik piesardzīgi kā dārglietām, bīdamās ar vienu elpas vilcienu tās sabojāt; īsos kātiņus viņa ļoti uzmanīgi piesēja pie meldru stiebriņiem. Runājot par kamēlijām, Kadīne vienmēr kļuva nopietna. Viņa apgalvoja, ka trausla, balta kamēlija bez neviena rūsgana plankumiņa sastopama diezgan reti un ir ļoti skaista. Reiz, kad meitene vienu no šiem ziediem rādīja Maržolēnam. viņš iesaucās:

— Jā gan, zieds patiesi ir ļoti jauks, tomēr, rau, šī vietiņa tavā pazodē man patīk labāk, tā ir daudz maigāka un caurspīdīgāka nekā tava kamēlija... Redzu tur zieda dzīslojumam līdzīgus zili sārtus asinsvadiņus.

Ar pirkstu galiem noglāstījis Kadīnes zodu un pielicis pie tā degungalu, Maržoīēns nočukstēja:

— Šodien tu smaržo pēc pomeranču zariņiem.

Kadīnei bija nejauks raksturs. Kalpotājas loma viņai

nepatika. Viņa nolēma tirgoties patstāvīgi. Tolaik meitenei bija jau trīspadsmit gadu, tomēr sapņot par lielu uzņēmumu, par savu puķu galdu tirgus rindās viņa vēl nevarēja un tāpēc sāka pārdot vijolītes par vienu sū pušķītī; kaklā uzkārtajā klūgu pītenī viņas ziedi bija sasprausti sūnu paklājā. Nēsādama apkārt šo ziedošas pļaviņas atdarinājumu, Kadīne augām dienām staigāja pa Centrāltirgu vai apkārtējām ielām. Nemitīgās pastaigas viņu iepriecināja — tagad vairs nevajadzēja stundām ilgi veidot ziedu pušķīšus, saliektiem ceļiem tupēt uz zemā soliņa. Staigājot Kadīne savus pušķīšus veidoja apbrīnojami veikli, it kā ar vārpstu: atkarībā no gadalaika viņa ņēma sešus vai astoņus ziediņus, pievienoja tiem pie pārliekta meldru stiebriņa piestiprinātu lapiņu un aptina pušķītim samitrinātu diegu, pēc tam ar saviem asajiem jaunas vilcenes zobiņiem diegu nokoda. Šos pušķīšus viņa darināja tik ātri, ka tie šķita izaugam pīteņa sūnās paši no sevis. Drūzmainajās ielās Kadīnes veiklie pirksti nerimtīgi darbojās, kaut gan viņa uz tiem nemaz neskatījās, nekaunīgi izslējusi galvu un sejiņu pievērsusi veikaliem un garāmgājējiem, kurus ziņkārīgi pētīja. Brīžam meitene atpūtās kāda nama durvju nišā; nolikusi groziņu lidzās renstelei, kurā burbuļoja trekns samazgūdens, viņa izveidoja tur pavasarīgu stūrīti, zaļu zāli apaugušas, zilgmo-jošiem ziediņiem izraibinātas mežmales ilūziju. Vēl aizvien vijolīšu pušķīši bija meitenes dusmu vai maiguma uzvil-nījuma apliecinātāji; starp tiem vīdēja gan nikni sabozušies, saņurcīto lapu tūtiņās ierāvušies, gan rāmi smaidoši, it kā iemīlējušies pušķīši ar savām zaļajām apkaklītēm. Kadine staigājot atstāja aiz sevis liegu aromātu. Maržolēns svētlaimīgs viņai sekoja. Tagad no Kadīnes vēdīja viena vienīga smarža. Apskaujot meiteni, apostot, viņas rokas un seju, Maržolēns apgalvoja, ka viņa ir pārvērtusies vijolītē — lielā, smaržīgā vijolītē.

— Vai atceries dienu, kad mēs braucām uz Romen-vilu? — viņš vaicāja, gremdējot seju Kadīnes drēbēs. — No tevis šodien vēdī tieši tā pati smarža, kas toreiz, it īpaši no piedurknēm ... Nemaini vairs neko. Sī smarža ir burvīga.

Un Kadīne neko nemainīja. Tas bija viņas pēdējais amats. Bet, kad bērni paaugās, meitene nereti aizmirsa savu leti, lai paklejotu pa kvartālu. Centrāltirgus jaunbūve viņiem bija kļuvusi par pastāvīgu palaidnību vietu. Caur spraugu dēļu nožogojumā viņi ielīda būvlaukuma vidū, nokāpa pamatu bedrēs, rāpās augšup pa pirmajiem čuguna stabiem. Tieši tad viņi daļiņu no sevis, no savām rotaļām un kautiņiem atstāja katrā bedrē, katrās sastatnēs. Paviljoni cēlās bērnu acu priekšā. Ar to arī sākās Maržolēna, Kadīnes un Centrāltirgus milzeņa lielā savstarpējā draudzība. Šim milzīgajam kuģim abi bija pieķērušies kā seni draugi, kas redzējuši tajā iedzenam pirmās bultskrūves. Viņi nebijās šā briesmoņa, viņi droši sita milzeni ar savām vārgajām dūrītēm, izturēdamies pret to kā pret bērnu, labu <1 raugu, kura klātbūtnē var justies brīvi. Un šķita, ka Centrāltirgus šiem ielas bērniem uzsmaida kā brīvai dziesmai, kā draiskai idillei milzīgajā Parīzes vēderā.

Pie Šantemesa mātes apkārtbraukājošā sakņu un augļu tirgotāja ratos bērni vairs kopā negulēja. Dzirdot naktīs abus vienmēr sarunājamies, Šantemesa māte uzklāja zēnam atsevišķu guļasvietu uz grīdas pie skapja; taču nākamajā rītā viņa abus atkal atrada zem vienas segas. Tad audžumāte sūtīja Maržolēnu naktis pārgulēt pie kaimiņienes. Bērni jutās dziļi nelaimīgi. Dienu, kamēr audžumātes nebija klāt, viņi ar visām drēbēm nogūlās uz grīdas, apskāvušies tikpat kā gultā, un tas viņus neizsakāmi uzjautrināja. Vēlāk šis paradums pārvērtās nerātnībās un viņi meklēja istabā tumšākos kaktus, bet visbiežāk noslēpās Olāra ielas noliktavās aiz ābolu kaudzēm un apelsīnu kastēm. Viņi jutās brīvi un nepazina kaunu — gluži kā zvirbuļi, kas jumta malā pārojas.

Putnu paviljona pagrabā Maržolēns un Kadīne atrada vēl vienu vietu, kur varēja gulēt kopā. Jauko paradumu iemigt cieši blakus, sajūtot otra tīkamo siltumu, viņi nespēja atmest. Pagrabā pie putnu kautuves galdiem stāvēja lieli spalvu grozi, kuros abi mēdza ērti iekārtoties. Līdzko iestājās krēsla, viņi nokāpa lejā un, iegrimuši mīkstajās dūnās līdz acīm, augu vakaru pavadīja siltumā, priecādamies par jauko guļasvietu. Savu grozu viņi parasti aizvilka patālāk no gāzes luktura; tur viņi bija vieni starp asajiem putnu izgarojumiem, taču iemigt neļāva gaiļu spējā iedziedāšanās, kas ik pa brīžam atskanēja tumsā. Viņi smējās un sirsnīgā draudzībā apskāva viens otru, nezinādami, kā īsti šīs jūtas apliecināt. Maržolēns bija bezgala muļķīgs. Bez iemesla dusmodamās uz draugu, Kadīne viņu sita. Pārgalvīgā ielas meitene prata zēnu satracināt. Gulēdami spalvu grozos, abi iemācījās daudz ko. Iā bija tikai nevainīga rotaļa. Šai ziņā ar viņiem nespētu sacensties pat tuvumā guļošās vistas un gaiļi.

Vēlāk Maržolēna un Kadīnes bezrūpīgā mīlestība piepildīja visu plašo Centrāltirgu. Viņi dzīvoja kā divi jauni, laimīgi, instinktam pakļauti zvērēni, savas iekāres apmierinādami starp pārtikas kaudzēm, kur abi bija izauguši kā lekni stādi. Kadīne sešpadsmit gados bija nebēdnīga meiča, melnīgsnēja ielas čigāniete, liela kārumniece un ļoti jutekliska. Maržolēns savos astoņpadsmit gados bija drukns jauneklis jau ar apaļīgu resnīša vēderiņu, taču, prāta ziņā visai aprobežots, viņš ļāvās tikai jūtām. Kadīne reti gulēja mājās, naktis pavadīdama putnu pagrabā kopā ar Maržolēnu; otrā rītā meitene, izaicinoši smiedamās, bēga no Šantemesa mātes, kura ar slotaskātu dzinās viņai pakaļ, sizdama istabā uz visām pusēm, taču nekad nespēdama pārmācīt negantnieci, kura, nekrietni ņirgādamās par audžumāti, sacīja, ka nakti pavadījusi nomodā, lai redzētu, «vai mēnesim neaug ragi». Naktis, paliekot vienatnē, Maržolēns devās klaiņot; viņš laiku pavadīja kopā ar paviljona sargiem, pārgulēja uz maisiem vai kastēm, kur vien pagadījās. Bet tirgu abi pusaudži vairs nepameta. Tas pārvērtās viņu putnu mājā, zirgu stallī, milzu silē, neaptverami plašā gaļas, sviesta un dārzeņu gultā, kur varēja gulēt, mīlināties un dzīvot.

Taču viņu īpašā pieķeršanās lielajiem spalvu groziem joprojām saglabājās. Pie tiem viņi atgriezās savās mīlas naktīs. Spalvas nebija izšķirotas. Starp tām netrūka garu, melnu titara spalvu un gludu, baltu zosu spalvu, kuras kutināja ausis, līdzko gulētāji pagrozīja galvu; viņi grima pīļu mīkstajās dūnās kā vatē; pēc katra elpas pūtiena gaisā kā saulē dūcošas mušas lidoja vistu vieglās spalviņas, zeltainas un raibas. Ziemā abi gulēja arī fazānu tumšsarkanajās, cīruļu pelēkajās un raibam zīdam līdzīgajās irbju, paipalu un strazdu spalvās. Tajās vēl glabājās dzīvības siltā elpa un smarža. Kad tās pieķērās pie lūpām, viņi šķita sajūtam spārnu trīsas un ligzdas siltumu. Ieguļoties spalvu grozos, abiem likās, ka plata putna mugura nes viņus, tīksmē pamirušus, vienu otra skavās. Rītos Maržolēns Kadini atrada groza dibenā, nozudušu zem spalvām it kā zem sniega segas. Meitene izspūrusi piecēlās un nopurinājusies iznira no spalvu mākoņa ar savu kuplo matu cekulu, kurā noteikti bija ieķēries kāds gaiļa spalvu kušķītis.

Otrs slepens stūrītis Maržolēnam un Kadīnei radās sviesta, olu un siera vairumtirdzniecības paviljonā. Ik rītu no tukšajiem groziem tur tiek saceltas milzu barikādes. Vienā no tām izveidojuši spraugu un ielīduši grozu kaudzē, nebēdņi izraka tur slēptuvīti. Šajā starp groziem ierīkotajā istabiņā viņi ieslēdzās, atlikdami vietā izņemtos grozus. Nu viņiem bija pašiem sava māja, savs dzīvoklītis, kur netraucēti varēja apskauties. Iedomājoties, ka tikai plānas klūgu sienas šķir viņus no tirgus pūja, kura klaigas skanēja visapkārt, nebēdņiem nāca smiekli un radās iemesls par citiem ņirgāties. Kad, Maržolēna un Ka-dīnes klātbūtni nenojauzdami, cilvēki pāris soju attālumā no viņiem apstājās, abi palaidņi, nespēdami valdīties, skaļi iespurdzās; viņi izveidoja klūgu sienā šaujamlūkai līdzīgu caurumu un pielika acis pie tā; ķiršu laikā, tēmējot kauliņus garāmejošo veco sieviešu degunos, Kadīne uzjautrinājās, it īpaši tāpēc, ka vecās sieviņas satrūkās un, nesaprazdamas, no kurienes šī kauliņu krusa nāk, apjukušas raudzījās apkārt. Nebēdņi mēdza klejot ari pagraba dzijumos, kur pazina katru tumšo spraugu un veikli prata izlīst cauri visciešāk noslēgtajiem režģiem. Viena no viņu parastajām pastaigu vietām bija pagrabā izbūvētā dzelzceļa līnija, kurai pēc projekta vajadzēja savienot vairākas stacijas; daži sliežu ceļa atzarojumi veda zem segtajām pārejām, atdalot paviljonu pagrabus citu no cita; un katrā krustojumā jau bija izmantošanai gatavas gRozamas platformas. No bieziem dējiem celtajā barjerā, kas nožogoja dzelzceļa līniju, Maržolēns un Kadīne ievēroja visai pavirši piedzītu dēli, ko izkustinot varēja ērti izlīst, cauri šim žogam. Otrpus tā viņi bija šķirti no pasaules un Parīzes tirgus laukuma dunas. Caur pagraba velvju rež-ģotajām lūkām ieplūda gaisma, gaišiem plankumiem izraibinādama ejas un tukšās galerijas, pa kurām stiepās dzelzceļš; eju galos dega gāzes laternas. Pārliecināti, ka neviens viņus tur nepārsteigs, Maržolēns un Kadīne šeit pastaigājās kā paši savā pilī, priecādamies par sanošo klusumu un pazemes noslēpumainību, kas abu mīlestībai piešķīra melodramatisku nokrāsu. Cauri biezajiem dēļiem līdz viņiem nonāca dažādas smakas no blakuspagrabiem: dārzeņu salkanās smaržas, jūras zivju asais smārds, sieru sājā dvaka un dzīvo putnu siltā elpa. Šis nemitīgās barojošās vēsmas viņi ieelpoja starp skūpstiem, kad, nogūlušies šķērsām pāri sliedēm, ilgi aizmirsušies gulēja tumšajā alkovā. Dažreiz skaidrajās naktīs vai rītausmā viņi uzrāpās uz jumtiem, pa stāvajām kāpnēm uzkāpuši stūra tornīšos. Tur augšā viņu priekšā izpletās cinkoti lauki, pastaigu vietas, laukumi, plašs, šķēršļiem bagāts apvidus, kur saimniekoja tikai viņi abi. Apstaigājuši četrstūrainos paviljonu jumtus, viņi pārgāja uz segto pāreju jumtiem, kāpelēja augšup un lejup pa jumtu slīpnēm, tā klejodami bez gala. Kad apnika zemākās vietas, viņi uzrāpās vēl augstāk, pārdroši kāpdami pa dzelzs kāpnītēm, kur vējš plivināja Kadines brunčus kā karogus. Viņi skraidīja pa tirgus otrā stāva jumtiem zem klajas debess. Virs viņiem bija tikai zvaigznes. No skaļā tirgus dzīlēm atlidoja apslāpēta duna, uzbangoja trokšņu viļņi, atbalsojās tāli naktī gaidāmā pērkona dārdi. Tādā augstumā rīta vējš aizslaucīja visas nelabās smakas, mostošā tirgus smacīgo elpu. Gaismai austot, abi draiskuļi sēdēja notekcaurules malā, mīlinādamies kā brīvi putni dakstiņu jumta pažobelē. Rīta blāzmas purpura gaismā viņi izskatījās tumši pietvīkuši. Kadīne smējās, atrazdamās tik augstu, un viņas krūtis 1as-moja kā samtains dūjas kakls; gluži kā meža balodis pieķēries cinkotā jumta malai, Maržolēns noliecās, lai paskatītos uz ielu, kas vēl grima tumsā. Atspirguši svaigajā gaisā, abi jaunieši, smaidīgi kā divi mīlētāji, saburzītām drēbēm izlienot no labības druvas, nokāpa lejā un šķita kā nule atgriezušies no laukiem.

Ar Klodu Lantjē Maržolēns un Kadīne bija iepazinušies subproduktu paviljonā. Ejot turp ik dienas, viņi ar labpatiku vēroja nocirstās lopu galvas, jūsmodami par asiņainiem skatiem tāpat kā visi nežēlīgie ielas bērni. Ap paviljonu plūda asins straumītes; viņi mērcēja tajās kāju pirkstus, bāza pēdas, sabēra lapu kaudzes, lai aizšķērsotās straumes izplestos un izveidotu asins peļķes. Abus īpaši saistīja kauto lopu pievedumi pēc asinīm smakojošos ratiņos, kuri tika skaloti ar spēcīgām ūdens strūklām. Viņi skatījās, kā, gluži kā netīrus bruģakmeņus, samet kaudzēs aitu kāju saišķus, garas, sastingušas mēles ar asiņainiem plīsumiem un vēršu lielās sirdis, līdzīgas no āķa norautiem, apklusušiem zvaniem. Bet vislabāk viņiem patika raudzīties uz lielajiem groziem, no kuriem sūcās asinis, — šie grozi bija pilni ar aunu galvām, kuru ragi bija netīri un glumi, purni — melni, bet uz gaļas vīdēja spalvu kušķi, — redzot baismīgo skatu, viņiem šermuļi skrēja pār kauliem; viņi iztēlojās giljotīnu, kas met grozos neskaitāmu ganāmpulku galvas. Gar sliedītēm, kuras bija noliktas uz kāpnēm, viņi sekoja groziem pagraba dziļumā, ieklausīdamies šo kārklu klūgu vagoniņu skrituļu čirk-stoņā, kas atgādināja zāģa švirkstus. Lejā viņus pārņēma tīksmīgas šausmas. Ap viņiem vēdīja lopkautuves smaka, viņi soļoja pa tumšām peļķēm, kurās lāgiem atspīdēja it kā purpura acis; pazoles lipa klāt grīdai; satraukti un sajūsmas pilni, abi brida pa pretīgajiem dubļiem. Ar īsu liesmu degošie gāzes radziņi mirkšķinājās līdzīgi asiņainiem plakstiņiem. Blāvajā dienas gaismā, kas lauzās cauri vēdlodziņiem, viņi apgāja ūdenstvertnes un tuvojās skrūvspīlēm. Te ar baudu varēja vērot, kā miesnieki asinīm apšļāktos, aprepējušos priekšautos ar koka āmuriem citu pēc citas sacērt aitu galvas. Un šai vietā Maržolēns ar Kadīni mēdza uzkavēties stundām, līdz grozi bija iztukšoti; viņus saistīja lūstošo kaulu krakšķi; viņi gribēja redzēt visu līdz galam: kā izrauj mēles un kā izņem smadzenes no pāršķeltajiem galvaskausiem. Dažreiz abiem aizmugurē sekoja sargs, ar šļūteni skalodams pagrabu; ūdens šalkdams gāzās it kā no slūžām; nelīdzenā, spēcīgā

strūkla deldēja akmens plāksnes, taču asiņaino rūsu un asins smaku aizskalot nespēja.

Maržolēns un Kadīne skaidri zināja, ka pievakarē starp pulksten četriem un pieciem vietā, kur vairumā pārdod vēršu plaušas, viņi sastaps Klodu. Mākslinieks stāvēja pūli pie subproduktu tirgotāju ratiem, kas bija piebraukti pie ietves; cilvēki zilās darba blūzēs un baltos priekšautos viņu grūstīja, tirgotāju skaļie saucieni apdullināja, bet viņš nekā no tā nemanīja un, nejuzdams pat belzienus, aizrautīgi pētīja iepretī izsoļu galdam āķos sakārtās lielās plaušas. Klods nereti centās Kadīnci un Maržolēnam iestāstīt, ka nav nekā skaistāka par tām. Maigi sārtās plaušas pakāpeniski kļuva aizvien košākas, lejasgalā norobežotas ar spilgti sārtu maliņu. Klods tās salīdzināja ar lāsmainu atlasu, viņam trūka vārdu, ar ko attēlot šo samtaino maigumu, šīs garās, svaigās rindas, šīs vieglās, gaisīgās plaušas, kas atgādināja platās krokās krītošus, uzspraustus dejotāju svārciņus. Viņš salīdzināja tās ar šifonu, ar mežģīnēm, zem kurām vīd skaistas sievietes gurni. Kad saules stars, krizdams uz lielajām plaušām, apjoza tās it kā ar zelta joslu, Klods sajūsmā pamira, viņš nejustos laimīgs, pat redzot savā priekšā rindu kailu grieķu dieviešu vai brokātā tērptas romantiskas pilskundzes.

Gleznotājs bija cieši sadraudzējies ar abiem delveriem. Viņam patika skaisti zvērēni. Jau sen viņš sapņoja par grandiozu gleznu, kurā būtu iemūžināta Kadīnes un Mar-žolēna mīlestība Centrāltirgus vidū, starp dārzeņiem, jūras zivīm un gaļu. Viņš bija iecerējis modeļus novietot šajā pārtikas gultā, kur tie apskāvušies idilliski skūpstītos. Un to viņš uzskatīja par māksliniecisku manifestu, par pozitīvismu mākslā, par modernu tīri eksperimentālas, materiālistiskas glezniecības veidu; tas ietvertu arī satīru par idejisko glezniecību, tā būtu pļauka vecajām skolām. Tomēr jau gandrīz divus gadus Klods gleznoja tikai skices, nespēdams rast īsto toni. Viņš bija saplēsis ap piecdesmit audeklu. Dusmodamies pats uz sevi, Klods joprojām draudzējās ar abiem modeļiem, pie tiem viņu saistīja kaut kas līdzīgs bezcerīgai mīlestībai uz neizdevušos gleznu. Pēcpusdienās, sastopot šos bezmērķīgi klaiņojošos jauniešus, gleznotājs nereti tiem pievienojās un, rokas kabatās sabāzis, deldēja Tirgus kvartāla bruģi, iedziļinādamies ielu dzīvē, kas viņu bezgala saistīja.

Lēniem soļiem trijatā staigājot, draugi aizņēma visu plato ietvi tā, ka pārējie gājēji bija spiesti nokāpt no tās.

Degunus gaisā izslējuši, visi trīs dziļi ieelpoja Parīzes smaržas. Viņi aizvērtām acim pazītu katru pilsētas stūrīti vienīgi pēc izgarojumiem, kas strāvoja ap vīna tirgotavām, pēc siltajām, smaržīgajām vēsmām, kuras plūda no maiznīcām un konditorejām, un salkanā aromāta, kas vēdīja no augļu tirgotāju letēm. Tie bija gari gājieni. Viņi labprāt šķērsoja labības tirgus rotondu — milzīgu, masīvu akmens būri ar baltu miltu maisu kaudzēm, ieklausīdamies, kā dobji atbalsojas soļi klusajās velvēs. Viņiem patika arī blakusielu nostūri — Babija, Sovala un Divu ekiju ielas, kuras šajā stundā bija tukšas, tumšas un drūmas kā par mestā pilsētā, tāpat ari Vjarma iela, kas, atrazdamās dzirnavniekiem kaimiņos, bija noputējusi gluži balta — kopš četriem rītā tur sākās rosība labības biržā. Tur bija viņu pastaigu parastais izejaspunkts. Viņi lēnām soļoja pa Vo-viljē ielu, apstādamies pie katra aizdomīga krodziņa, un vīpsnājot norādīja ar acīm uz lielu, dzeltenu numuru pie kādas mājas ar nolaistām žalūzijām, Pruvēra ielas sašaurinājumā Klods piemiegtām acīm vēroja iepretī segtās pārejas galā redzamo Svētā Eistāhija baznīcas sānu portālu, kas ar tā rozeti un divām velvētu logu rindām šķita ielikts milzīgās, modernai stacijas ēkai līdzīgās celtnes ietvarā; Klods pašapzinīgi apgalvoja, ka zem Centrāltirgus jumtiem pietiktu vietas visiem viduslaiku un renesanses pieminekļiem. Ejot tālāk pa platajām, nesen ierīkotajām Jaunā tilta un Tirgus ielām, viņš abiem draiskuļiem stāstīja par jauno dzīvi, par lieliskajām ietvēm, augstajiem namiem un greznajiem veikaliem. Mākslinieks apgalvoja, ka viņš jauš jaunas, savdabīgas, tikko dzimstošas mākslas atnākšanu, un izmisis sūdzējās, ka nespēj to paust savās gleznās. Taču Kadīne un Maržolēns deva priekšroku provinciāli klusajai Burdonnē ieliņai, kur droši varēja spēlēt lodītes, neriskējot pakļūt zem riteņiem; ejot gar cepuru un cimdu vairumtirdzniecības noliktavām, Kadīne centās izskatīties skaista, jo tur pie durvīm stāvošie komiji kupliem matiem un ar spalvaskātu aiz auss sekoja viņai ar garlaikotu skatienu. Draugi bija iecienījuši ari vecās Parīzes saglabājušos nostūrus: Potrī un Lenžerī ielu vēderainos namus, sviesta, siera un olu veikaliņus, tāpat ari senlaicīgi skaisto, grezno Feronrī un Ēgiljerī ielu šaurās, tumšās tirgotavas, bet it īpaši šo tumšo, netīro Kurtalona ielu, kas, izrobota ar sasmakušām pārejām, kurās Kadīne un Maržolēns mazotnē bija palaidņojušies, veda no Sent-oportinas laukuma uz Sendenī ielu. To sasnieguši, klai-ņotāji nonāca kārumu valstībā; viņi uzsmaidīja žāvētiem āboliem un plūmēm, lakricas stienīšiem un ledenēm pārtikas preču un drogu tirgotavās. Klaiņošana ielās galu galā izraisīja viņos kāri pēc kaut kā garda, vēlmi pamielot acis ar visu, kas pircēju pievilināšanai izlikts vitrīnās. Šis kvartāls viņiem nozīmēja vienmēr klātu galdu, pastāvīgu desertu, kur viņi labprāt būtu kaut ko nočiepuši. Piruetes un Mondetūra ielās, kā arī Lielajā un Mazajā Trianderī ielā, šajā cieši sablīvēto, ļodzīgo, pussabrukušo namu kvartālā, draugi ielūkojās tikai īsu brīdi — viņiem pārāk vienaldzīgas bija gliemežu noliktavas, vārītu dārzeņu veikaliņi, notīrās subproduktu un degvīna tirgotāju būdas; taču kā patīkams izņēmums starp sasmakušajiem kaimiņu veikaliem Lielajā Trianderī ielā atradās ziepju fabrika — pie tās Maržolēns vienmēr apstājās, gaidot, kad kāds ies iekšā vai nāks ārā, lai, durvīm atveroties, ieelpotu saldenās smaržas. Pēc tam trīs draugi strauji iegriezās Pjēra Lesko un Rambito ielās. Kadīne dievināja sālītas uzkodas, viņa sajūsmināta stāvēja žāvētu siļķu sainīšu, anšovu un sālītu kapcrkrūma augļu muciņu priekšā, viņu saistīja arī marinētu gurķīšu un olīvu mucas ar tajās iemērktām koka karotēm; etiķa smarža tīkami kairināja rīkli; ēstgribu modināja mencu rulādes sīvā dvaka, kūpinātu lašu, speķa un šķiņķu smarža, grozos salikto citronu asais aromāts, un Kadīne ar siekalainu mēles galiņu aplaizīja lūpas; meitene kāri raudzījās arī uz sardīņu kārbām, kuras, saliktas starp maisiem un kastēm, veidoja rakstainas metāla kolonnas. Montorgeija un Monmartra ielās no lielisku pārtikas preču tirgotavu un lepnu restorānu vēdlodziņiem plūda kārdinošas smaržas, bet vitrīnās izliktie mājputnu un medījumu cepeši izskatījās tik gardi, ka mutē saskrēja siekalas; tālāk pie konservu veikalu durvīm stāvošajās, atvērtajās skābu kāpostu mucās sīki sagrieztie, dzeltenie kāposti atgādināja vecas zīda mežģīnes. Bet Kokijēra ielā viņus reibināja trifeļu smarža. Tur atrodas liels ēdienu veikals, no kura uz ielas vēdīja tāds aromāts, ka Maržolēns un Kadīne, neviļus aizvēruši acis, iztēlojās mutē kaut ko izmeklēti gardu. Klods bija kļuvis nemierīgs un teica, ka šeit viss viņā rosina izsalkumu; atstājis «abus zvērēnus», viņš ļāva tiem pabeigt pastaigu trifeļu smaržā, kas kvartālā bija visasākā, bet. pats pa Oblēna ielu devās atpakaļ uz labības tirgu, ceļā vērojot salātu pārdevējas pie namu vārtiem un vienkāršos uz ielas izliktos fajansa traukus.

Tā beidzās šīs garās pastaigas. Staigājot vienatnē un piedāvājot vijolīšu pušķīšus, Kadīne mēdza aiziet vēl tālāk un iegriezties dažos veikalos, kas viņu saistīja. It īpaši viņa bija iecienījusi Taburo kundzes maiznīcu, kur vesela vitrīna bija pilna ar konditorejas izstrādājumiem; ejot pa Tirbigo ielu, meitene desmitiem reižu griezās atpakaļ, nespēdama vien noskatīties uz mandeļu kūkām, krēma un ruma kūkām, raušiem, augļu tortēm, šķīvjos sakārtotām babiņām, eklēriem un putukrējuma kūkām; aizkustināta viņa apstājās arī pie traukiem, kas bija pilni ar sausiem cepumiem, mandeļu radziņiem un saldajām biskvitkūci-ņām. Šī maiznīca bija ļoti gaiša, ar platām spoguļstikla vitrīnām, marmora zeltījumiem un smalki veidotām dzelzs maizeskastēm; otrā vitrīnā bija slīpi salikti iegareni, spīdīgi maizes kukulīši, ar vienu galu atslieti pret kristāla plauktiņu, bet otru augstāk saturēja misiņa stienis; ap maiznīcu vēdīja svaigas, siltas maizes smarža, kum sajūtot Kadīne atplauka un, ļaudamās kārdinājumam, iegāja veikalā, lai nopirktu smalkmaizīti par diviem sū. Cits veikals, kas atradās iepretī Nevainīgo upuru laukuma skvēram, izraisīja meitenē alkatīgu ziņkāri un kvēlas, neapmierināmas vēlmes. Tas bija specializētais pastēšu veikals. Kadīne apstājusies vēroja gan parastās, gan līdaku, gan zoss aknu pastētes ar trifeļu pildījumu un aizsap-ņojusies ilgi tur stāvēja, domādama, ka derētu beidzot reiz tās nogaršot.

Kadīnei dažbrīd netrūka koķetērijas. Tad viņa domās sapirkās sev lieliskus tērpus «Francijas Fabriku» izstādē: tur, laukumā iepretī Svētā Eistāhija baznīcai, ņirbēja milzīgi audumu gabali, kas, sakārti no antresoliem līdz ietves malai, plīvoja gluži kā karogi. Kamēr sanākušās tirgus sievas netīros priekšautos pētīja savas nākamās svētdienas tualetes, Kadīne, kuru ziedu groziņš mazliet apgrūtināja, aptaustīja vilnas, flaneļa un kokvilnas audumus, pārliecinādamās par to labumu un mīkstumu. Viņa nolēma iegādāties sev košu flaneļa, puķaina katūna vai spilgti sarkana poplīna kleitu. Dažreiz meitene jau izvēlējās kādu no vitrīnā sakrokotajiem atgriezumiem, kurus bija glīti izkārtojušas komiju rokas, — mīkstu, gaišzilu vai ābolzaļu zīdu, ko cerēja izrotāt ar sārtām lentītēm. Vakaros Kadīne devās uz Monmartra ielu pamielot acis pie žilbinošajiem dārgakmeņiem slaveno juvelieru skatlogos. Šī briesmīgā iela meiteni apdullināja ar nebeidzamām ekipāžu rindām un nemitīgo ļaužu straumi, kas viņu grūstīja, kad, stāvot

uz vietas, viņa nenovērsa acis no lieliskajām vitrīnām, kurās viss mirgot mirgoja no ārpuses logam piekārtās lukturu rindas gaismā. Vispirms tur acis žilbināja plauktiņos sarindoto pulksteņu, uzkarināto važiņu, krustām salikto galda piederumu, kausu, tabakdožu, salvešu gredzenu un matu suku blāvais baltums un sudraba spilgtais spožums; taču paši skaistākie Kadīnei likās sudraba uzpirksteņi, kas cits aiz cila bija salikti uz porcelāna paaugstinājumiem zem stikla kupola. Bet vitrīnas otrā pusē dzeltenīgus atspulgus spoguļstiklos meta zelta rudais spīdums. No augšas kā ugunssarkans aizkars nokarājās garas, zibošas važiņas; apaļi, spīdīgi dāmu pulkstenīši, ar vāciņa pusi pavērsti pret skatītāju, atgādināja krītošas zvaigznes; tievos stienīšos bija savērti laulības gredzeni; atvērtās kārbiņās uz melna samta vizēja aproces, sprādzes irti citas dārgas rotaslietas; lielās, četrstūrainās kastēs izliktie gredzeni dzirkstīja īsām zilām, zaļām, dzeltenām un mēļām liesmiņām, bet kristāla plauktiņi, pār kuru malām nokarājās divās trīs rindās izvietotie auskari, krustiņi un medaljoni, atgādināja bārkstīm bagātīgi rotātus svētā vakarēdiena šķirstiņus. Visu šo zeltlietu atspulgi kā saules stari krita līdz pat ielas vidum. Un Kadīnei šķita, ka viņa tuvojas kaut kam svētam, imperatora vērtslietu glabātavai. Viņa ilgi pētīja šīs masīvās, zivju tirgotāju gaumei piemērotās dārglietas, uzmanīgi pētīdama augstās cenas uz etiķetēm pie katra priekšmeta. Viņa nolēma iegādāties mākslīgu koraļļu bumbierveida auskarus, kas bija piestiprināti pie zelta rozetēm.

Kādu rītu Klods pārsteidza Kadīni sajūsmā apstājušos pie frizētavas Sentonorē ielā. Meitene ar slepenu skaudību vēroja vitrīnā izlikto matu izstādi. Augstu uzkārtas, lejup krita viļņainas cirtas, mīkstas «zirgastes», atraisījušās bizes, sīkam lietutiņam līdzīgas sprodziņas un trīsstā-vīgi matu veltnīši — vesela straume gan mīkstu, gan cietu matu, sākot ar liesmaini rudām cirtām, melnām, kuplām kodeļām, gaiši izbalinātām sprogām un beidzot ar sirmu matu parūkām, kas paredzētas modesdāmām, kuras sešdesmit gadu vecumā iemīlējušās. Zemāk kartona kārbās gulēja vienkārši mākslīgo matu kušķīši, angļu gaumē izveidotas sprogas, sapomadēti, sasukāti šinjoni. Un šādā ietvarā zem lejup krītošo malu spurainajiem galiem šīs īpatnējās kapellas dziļumā griezās sievietes krūšutēls. Manekenam bija aplikta ķiršsarkana šalle, ko bedrītē starp krūtīm saturēja vara sprādze; galvā tam bija ļoti augsta

līgavas rota, kuru izcēla tajā saspraustie pomeranču zariņi; lelles mute smaidīja; stīvas, nedabiski garas skropstas ieskāva gaišās acis, vaska vaigi un pleci šķita saulē no-brūnējuši, gāzes radziņu dūmos apkvēpuši. Kadīne nogaidīja, kad lelle ar stingo smaidu pievērsīsies viņai; skaistule lēnām griezās no kreisās puses uz labo, un Ka-dīnes prieks pieauga, līdzko logā iezīmējās lelles profils. Klods sašuta. Sapurinājis meiteni, gleznotājs vaicāja, ko viņa dara šā ķēma, «šīs pretīgās sprāgones, no morga pievāktās meičas priekšā». Redzot manekena nedzīvo kailumu — tik ķēmīgu skaistuma izkropļojumu, Klods iekaisis apgalvoja, ka tamlīdzīgas matu sasukas tagad mēdz būt tikai zināmas sugas sievietēm. Bet Kadīni neizdevās pārliecināt; viņa uzskatīja, ka lelle ir ļoti skaista. Pretodamās gleznotājam, kas vilka viņu aiz rokas, un sarūgtinājumā ieskādama savu melnsprogaino galvu, meitene, norādot uz neparasti garu, kuplu «zirgasti», kas šķita izrauta kādai brangai ķēvei, atzinās, ka ļoti vēlas nopirkt sev tādus matus.

Un šajās ilgajās pastaigās, trijatā klaiņojot pa Centrāltirgus apkaimi, viņu acu priekšā katrā ielas galā izauga kāds čuguna milzeņa stūris. Pavērās īslaicīgi skati, negaidītas arhitektūras perspektīvas, viens un tas pats apvārsnis, nemitīgi mainīgs, raugoties no dažādiem redzes-punktiem. Pagājis garām baznīcai, Klods mēdza atskatīties, it īpaši Monmartra ielā. Viņš pa gabalu apbrīnoja no sāniem redzamo Centrāltirgu: tas atgādināja lielu arkādi, augstus, līdz galam vaļā atvērtus vārtus; tālumā, cieši sablīvējušies, slējās paviljoni ar divstāvu jumtiem, nepārtrauktām žalūziju rindām un milzīgiem aizkariem; varēja likties, ka tur vīd cits citam virsū sakrautu namu un piļu profili, metālisks babiloniešu tornis, viegls un trausls kā indusu celtnes, apjozts gaisa terasēm, gaiteņiem un pāri tukšumam pārmestiem paceļamiem tiltiem. Klods vienmēr atgriezās pie šīs pilsētiņas, kuras apkaimē viņi klaiņoja, nespēdami attālināties no tās vairāk par simt soļiem. Viņu apņēma tīkams siltums, kas pēcpusdienā valda tirgu. Augšējās žalūzijas ir atvērtas, aizkari nolaisti. Gaiss snauž segtajās pārejās, pelnu pelēko krēslu šķeļ saulstaru strēles, krītot caur iegarenajiem logiem. Pie tirgotāju letēm skan klusināta čala; retumis uz ietvēm atbalsojas nevaļīgu gājēju soļi, bet paviljonu stūros uz akmens pamatu izvirzītajām maiām rindā sēž nesēji ar saviem bleķa numuriem un, novilkuši smagos zābakus,

noslauka vai pārsien noberztās kājas. Ap snaudošo čuguna milzeni ir iestājies miers, ko brīžam iztraucē no pagraba dzīlēm atlidojusī gaiļa dziesma. Draugi bieži dodas noskatīties, kā tukšie grozi tiek iekrauti ratos, kuri ik pēcpusdienu atbrauc, lai vestu tos atpakaļ piegādātājiem. Sie melniem burtiem un cipariem iezīmētie grozi iepretī Beržē ielas komisionāru noliktavām veido augstus kalnus. Cits pēc cita vīri grozus no kaudzēm simetriski sakrauj ratos. Bet, kad vezums sasniedz jau otrā stāva augstumu, lejā stāvošais vīrs ir spiests no visa spēka atvēzēties, lai grozus uzmestu biedram, kurš, uzrāpies vezumā, ķer tos uz priekšu izstieptajās rokās. Jūsmodams par spēku un veiklību, Klods stundām ilgi sekoja šo kārklu klūgu pīteņu lidojumam un smējās, ja pārāk spēcīgs atvēziens, uzsviedis tos augstu gaisā, pārmeta vezumam pāri un tie nokrita ielas vidū. Klods bija iecienījis arī Rambito un Jaunā tilta ielas, kur augļu paviljona stūrī pie nelielām augļu un dārzeņu kaudzītēm sēž tirgotājas. Gleznotāju valdzināja šīs zem klajas debess uz miklu, melnu drānu pārklātiem galdiem izliktās preces. Pulksten četros visu šo zaļumu stūrīti atdzīvināja saule. Ejot gar galdu rindām, Klods ziņkārīgi pētīja tirgotāju košās galvas; jaunām, taču smagajā dzīvē jau pavītušām sievietēm matus saturēja tīkliņš; vecās, zem gadu nastas sakumpušās, slēpa savas sasārtušās, krunkainās sejas aiz dzelteniem fulāra lakatiņiem. Pa gabalu pazinuši Šantemesa māti, kas, redzot abus atkal dīkā klaiņojam apkārt, nikni draudēja viņiem ar dūri, Maržolēns un Kadīne atteicās iet tālāk. Klods viņus panāca uz pretējās ietves. Ielas otrā malā viņam radās lielisks sižets gleznai: sīktirgotājas pārdod savus dārzeņus, izlikušas tos zem lieliem, noplukušiem, sarkaniem, ziliem vai violetiem saulessargiem; piestiprināti pie mietiem, šie saulessargi tirgus laukumā atgādināja kalnu grēdu, bet drukno sievu spēcīgos stāvus sārtoja spilgta saules gaisma, izdzisdama pie burkānu un rāceņu saišķiem. Kāda tirgotāja, veca, simtgadīga nevīža, savas trīs nožēlojama izskata salātu galviņas slēpa no saules zem noplukuša, skrandaina sārta zīda dāmu saulessarga.

Kādudien Kadīne un Maržolēns iepazinās ar Kcnī-Gra-delu gaļas izstrādājumu veikala mācekli Leonu, kurš kaimiņos dzīvojošam pircējam nesa pastētes rituli. Abi ielas bērni ievēroja, ka Leons tumšā Mondetūra ielas nostūrī paceļ kastroļa vāciņu un ar pirkstiem uzmanīgi izvelk pildītās pastētes gabaliņu. Delveri smaidot saskatījās, viņi

atskārta, kas šis ir par putniņu. Kadīnei acumirkli iešāvās prātā plāns, kā apmierināt vienu no savām lielākajām iekārām; vēlreiz sastopot Leonu ar kastroli, meitene prata veikli zēnam pieglaimoties, un viņš tai iedeva gabaliņu pastētes, ko viņa, smiedamās un laizīdama pirkstiņus, apēda. Kadīne tomēr jutās zināmā mērā vīlusies — viņa bija cerējusi, ka cienasts garšos daudz labāk. Taču puisis ar viltīgo kārumnieka purniņu, ģērbies viscaur baltā gluži kā iesvētāmā meitene, Kadīnei likās amizants. Viņa ielūdza Leonu uz lepnu mielastu, ko sarīkoja paviljona sviesta nodaļā, spraugā starp groziem. Noslēpušies starp četrām kārklu klūgu sienām, Kadīne, Maržolēns un Leons jutās atšķirti no visas pasaules. Galds bija klāts uz plata, lēzena groza. Tur atradās bumbieri, rieksti, biezpiens, garneles, cepti kartupeļi un redīsi. Biezpienu bija dāvinājusi Ko-sonrī ielas augļu tirgotāja. Ceptos kartupeļus par diviem sū Kadīne uz kredīta bija nopirkusi Lielās Trianderī ielas ceptu ēdienu veikalā. Viss pārējais — bumbieri, rieksli, garneles un redīsi — bija nočiepti Centrāltirgū. Cienasts iznāca smalks. Lai nepaliktu parādā, Leons, pateikdamies par ielūgumu brokastīs, savukārt ielūdza jaunos paziņas uz vakariņām savā mansardā pirmajā rīta stundā. Viņš lika galdā aukstu asinsdesu, dažādu citu desu apaļās šķēlītes, gabalu sālītas cūkgaļas, marinētus gurķīšus un zoss taukus. Viss bija sagādāts Kenī-Gradelu virtuvē. Un kopš tās reizes savstarpējie cienasti vairs nebeidzās: lepnās vakariņas mainījās ar smalkām brokastīm, ielūgumi sekoja cits citam. Šie intīmie svētki notika trīsreiz nedēļā gan spraugā starp groziem, gan Leona mansardā, kur Florāns bezmiega naktīs līdz pat rītausmai saklausīja klusinātus šmakstus un dzidrus smieklus.

Kopš tā laika Kadīnes un Maržolēna mīlestībai bija radies vēl viens patvērums. Viņi jutās ļoti laimīgi. Maržolēns tēloja galantu kavalieri: viņš ieveda draudzeni tumšā' pagraba nostūrī, kur abi grauza zaļus ābolus vai seleriju saknes. Reiz viņš bija nozadzis žāvētu siļķi, ko abi ar baudu notiesāja, sēžot, notekcaurules malā uz jūras zivju paviljona jumta. Tirgū nebija neviena kaktiņa, kur abi maigie mīlētāji nebūtu ieturējuši savus slepenos mielastus. Kvartāla veikalu letes, uz kurām netrūka augļu, pīrādziņu un konservu, viņiem vairs nelikās nepieejama paradīze, gar kuru ložņājot kārumnieku izsalkumu vēl vairāk kairina apspiestās iekāres. Garāmejot viņi pastiepa roku, lai nočieptu no letes kādu plūmi, saujiņu ķiršu vai gabalu mencas. Līdzīgā veidā viņi nodrošinājās ar pārtiku tirgū, uzmanīdami ejas starp letēm un pievākdami visu, kas nokrita zemē, nereti pat tīšām apgāzdami grozus. Par spīti sīkajām zādzībām, briesmīgie parādi Lielās Trianderī ielas ceptu ēdienu veikalā nemitīgi pieauga. Sis tirgotājs, kura veikaliņš kļāvās klāt vecam, sašķiebtam, zaļu sūnu apaugušam un resniem baļķiem atbalstītam namam, pārdeva vārītus gliemežus, kas lielos fajansa traukos peldēja dzidrā ūdenī, sīkās limandas — dzeltenas un sausas zem pārlieku biezās mīklas kārtiņas, uz lēnas uguns plītsmalā taukšķētus pildītus kuņģus, ceptas siļķes, pārogļojušās melnas un sīkstas kā koks. Reizēm nedēļas laikā Kadīnei sakrājās ap divdesmit sū liels parāds; tas viņu nomāca, jo, lai to nokārtotu, vajadzētu pārdot neskaitāmus vijolīšu pušķīšus, bet uz Maržolēna palīdzību nevarēja cerēt. Turklāt vajadzēja atmaksāt Leonam par laipnību ar laipnību; Kadīne jutās pat mazliet neērti, nespēdama viņu pacienāt ar kādu gaļas ēdienu. Bet Leons pasāka čiept jau veselus šķiņķus. Kā parasti, viņš tos noslēpa azotē zem krekla. Vakarā, atstājis gaļas un desu veikalu, viņš uzkāpa savā mansardā, kur no azotes vilka laukā desas gabalus, zoss aknu pastētes šķēles, šķiņķa ādiņu tīstoklīšus. Galdā trūka tikai maizes un dzērienu. Reiz tāda nakts mielasta laikā Maržolēns ievēroja, ka Leons ēdot pastarpām skūpsta Kadīni. Mar-žolēnu tas sasmīdināja. Viņš būtu varējis nosist šo vārgo puisi ar vienu dūres belzienu, taču nemaz nebija greizsirdīgs, uzskatīdams Kadīni par savu labu, senu draudzeni.

Klods šajos mielastos nepiedalījās. Reiz, pieķerdams vijolīšu pārdevēju zogam bieti un noslēpjam to groziņā zem salmu vīkšķa, viņš meiteni paplucināja aiz auss un nosauca par nelieti. Klods tādu čiepšanu uzskatīja par augstākā mēra nekrietnību. Un tomēr pret paša gribu gleznotājs apbrīnoja šos jutekliskos, zaglīgos zvērēnus, kuri alkatīgi pievāca un ar baudu aprija visu, kas mētājās apkārt, katru no milža galda nokritušo ēdiena palieku.

Iestājies darbā pie Gavāra, Maržolēns priecājās, ka viņam nekas nav jādara, vienīgi jāklausās saimnieka nebeidzamajās runās. Kadīne bija apradusi ar Šantemesa mātes rāšanos, viņa joprojām pārdeva vijolītes. Abi pusaudži vēl aizvien dzīvoja kā bērni, kas nepazīst kauna, un, apmierinot savas iekāres, naivi ļāvās netikumam. Uz Tirgus kvartāla netīrā bruģa, kur melni, lipīgi dubļi neno-žūst pat sausā, skaidrā laikā, viņi bija izauguši kā puķes.

Sešpadsmit gadus vecā meitene un astoņpadsmit gadus vecais puisis vēl saglabāja bērnišķo nekautrību — līdzīgi mazuļiem, kuri ietves malā pie akmens stabiņa paceļ krekliņu. Taču, staigājot pa ielām un it kā ar vārpstu grozot pirkstos vijolīšu pušķīšus, Kadīnē raisījās satraucoši sapņi. Un neizskaidrojams nemiers māca arī Maržo-lēnu. Nereti, pametis draudzeni, viņš aizmuka no pastaigas vai nepiedalījās mielastā, lai dotos palūkoties uz Kenī kundzi aiz desu veikala spoguļstikliem. Šī sieviete taču bija tik skaista, apaļīga un stalta, ka, raugoties viņā, Mar-žolēnam kļuva neparasti labi. Viņas tuvumā Maržolēnu pārņēma tīkama sātības sajūta, it kā viņš būtu krietni paēdis un kaut ko sevišķi gardu uzdzēris. Bet aizejot viņā pamodās vēlme, spēcīga kā izsalkums vai slāpes, — vēlme atkal redzēt Lizu. Tas vilkās jau mēnešiem. Sākumā Mar-žolēns vēroja Kenī kundzi ar cieņu — tieši tāpat kā pārtikas preču vai gaļas tirgotavu vitrīnas. Vēlāk, kad viņi abi ar Kadīni kļuva par marodieriem, Maržolēns, ieraugot skaisto Lizu, sapņoja, cik jauki būtu apskaut viņas pilnīgo vidukli un glāstīt apaļīgos plecus; tas likās tikpat kārdinoši kā bāzt rokas olīvu mučelēs vai žāvētu ābolu kastēs.

Kopš kāda laika Maržolēns skaisto Lizu sastapa ik rītu; ejot garām Gavāra veikalam, viņa mirkli apstājās, lai patērzētu ar putnu gaļas tirgotāju. Uz tirgu iepirkties Liza gāja pati, viņas vārdiem runājot — lai mazāk tiktu apzagta. Patiesībā Lizas nolūks bija atraisīt Gavāram mēli; viņas desu veikalā Gavārs parasti izturējās piesardzīgi, toties savējā gari un pacilāti pļāpāja, maldams dažnedažādus niekus. No viņa Liza bija nolēmusi izdibināt visu par Lebigra kunga krodziņā notiekošo, jo viņas slepenais okšķeris — Sažē jaunkundze vairs neiedvesa uzticību. Un tā skaistā Liza no šā nelabojamā p]āpas uzzināja daudz ko neizprotamu, kas modināja viņā lielas bažas. Pāris dienu pēc izskaidrošanās ar vīru Liza pārnāca mājās no tirgus gluži bāla. Viņa ar mājienu aicināja Kenī sev līdzi uz ēdamistabu. Vispirms aizvērusi durvis, Liza vīram teica:

— Rādās, ka tavs brālis grib mūs novest līdz ešafotam ... Kāpēc tu slēp no manis to, kas tev zināms?

Kenī dievojās, ka viņam nekas neesot zināms. Viņš svēti apzvērēja, ka pie Lebigra kunga nav vairs gājis un nekad turp neies.

— Un pareizi darīsi, ja vēlies saglabāt veselu ādu, — Liza, paraustījusi plecus, sacīja. — Florāns iejaukts bīs-

tamā pasākumā, to es jaušu. Nupat uzzināju pietiekami daudz, lai spētu iedomāties, kas viņu sagaida... Viņš atgriezīsies katorgā, vai saproti?

Viņa brītiņu apklusa, tad rāmākā balsī turpināja:

— Ak, šis nelaimīgais! ... Kas viņam šeit nekaitēja? Dzīvoja kā niere taukos, varēja atkal kjūt par godīgu cilvēku — vai tad acu priekšā labu paraugu trūka? Bet nē! Tas viņam jau asinīs, viņš lauzīs kaklu ar savu politiku. Esmu nolēmusi to izbeigt, vai dzirdi, Kenī? Esmu tevi jau brīdinājusi.

Pēdējos vārdus Liza īpaši uzsvēra. Kenī nodurtu galvu gaidīja spriedumu.

— Pirmkārt, — sieva runāja tālāk, — tavs brālis ar mums pie viena galda vairs nesēdēs. Pietiek, ka viņš šeit pārguļ. Tagad viņš pelna pats, lai tad ari pats sevi uztur.

Kenī grasījās iebilst, bet Liza, nelaizdama vīru pie vārda, stingri noteica:

— Pretējā gadījumā — izvēlies starp brāli un mums abām. Zvēru, ka aiziešu no tevis kopā ar meitu, ja viņš šeit paliks vēl ilgāk. Galu galā varu tev atklāti sacīt: šis cilvēks ir spējīgs uz visu, viņš ieradies, lai izjauktu mūsu ģimenes dzīvi. Bet es to nepieļaušu, es ievedīšu savu kārtību, vari man ticēt... Tātad — tu dzirdēji: vai nu viņš, vai es.

Atstājusi pārsteigumā apstulbušo vīru gluži mēmu, Liza atgriezās veikalā, kur ar laipnu skaistās desinieces smaidu nosvēra pircējam pusmārciņu aknu pastētes. Reiz kādā politiskā strīdā, ko Liza bija veikli izraisījusi, iekaisušais Gavārs izteicās, ka viss tiks gāzts, gan viņa to redzēšot, un pietikšot ar pāris tādiem uzņēmīgiem cilvēkiem, kādi ir viņas svainis un Gavārs pats, lai visa tā bodīte uzsprāgtu gaisā. Tieši tas bija Lizas minētais bīstamais pasākums; viņai bija aizdomas, ka briest sazvērestība, uz ko norādīja Gavāra noslēpumainais izskats, aplinku mājieni un zīmīgās vīpsnas, kas ļāva daudz ko noģist. Lizai jau rēgojās, ka veikalā iebrucis policistu bars aizbāž muti viņai, Kenī un Polīnai un iemet visus trīs pazemes cietumā.

Pie vakariņu galda Lizas izturēšanās bija ledaini vēsa; Florānam neko nepiedāvādama, viņa vairākkārt atkārtoja:

— Jābrīnās, cik daudz maizes mēs tagad patērējam.

Florānam beidzot viss kļuva skaidrs. Viņš saprata, ka

šeit pret viņu izturas kā pret radinieku, no kura vēlas

tikt vaļā. Divus pēdējos mēnešus Liza lika viņam valkāt Kenī vecās bikses un svārkus; taču, būdams tikpat kalsns, cik Kenī resns, Florāns šajos kankaros izskatījās neizsakāmi smieklīgs. Liza deva viņam arī jaunākā brāļa novalkāto veļu: desmitiem reižu lāpītus kabatlakatus, nodriskātus dvieļus, vienīgi lupatām derīgus palagus un sadilušus kreklus, kurus Kenī resnais vēders bija izstaipījis, turklāt tik īsus, ka tos varēja valkāt tikai vestes vietā. Vispār Florāns vairs nejuta ap sevi to laipno gādību, kāda bija pirmajā laikā. Visi mājinieki raustīja plecus pēc Lizas parauga; Ogists un Ogistīna no viņa novērsās, bet mazā Polīna izlutināta bērna nežēlībā asi nosodīja Flo-rāna plankumainās drēbes un cauro veļu. Pēdējā laikā visneciešamākā sajūta viņu pārņēma pie galda. Uztverot mātes un meitas skatienus, kad viņš grieza sev maizi, Florāns vairs neiedrošinājās ēst. Kenī sēdēja, zemu noliecis galvu pār šķīvi, un vairījās pacelt acis, lai nevajadzētu iejaukties notiekošajā. Tad Florānu sāka mākt jautājums, kā no turienes aiziet. Nolēmis pavēstīt, ka turpmāk ēdīs ārpus mājas, viņš gandrīz nedēju pārdomāja vienu vienīgu teikumu, taču neuzdrīkstējās to izteikt.

Šis vāja rakstura cilvēks, kas dzīvoja no ilūzijām, neiedrošinājās aizvainot brāli un viņa sievu, atsakoties ēst pie viņu galda. Tikai tagad, pēc diviem aizritējušiem mēnešiem, Florāns bija ievērojis Lizas slepeno nelabvēlību; reizēm viņš vēl to apšaubīja, bija pārliecināts, ka ir maldījies, jo Liza pret viņu izturējās ļoti laipni. Florāna ne-savtīgums bija tik liels, ka personiskās vajadzības aizmirsās. Sasniedzot visaugstāko pakāpi, viņa nesavtīgums kļuva netikums, pārvērtās vienaldzībā, pilnīgā bezpersoniskumā. Jauzdams, ka tiek pamazām izstumts no šīs mājas, Florāns tomēr nekad nepieminēja vecā Gradela atstāto mantojumu un svaines piedāvātos norēķinus. Savu budžetu viņš bija jau aplēsis: ar daļu algas, ko viņam atstāja Verlaka kundze, un trīsdesmit frankiem, kurus saņēma par skaistās Normandictes sagādātajām privātstundām, viņš varēja izdot astoņpadsmit sū brokastīm un divdesmit sešus pusdienām. Ar to pilnīgi pietika. Kādu rītu Florāns galu galā iedrošinājās izskaidroties: kā ieganstu izmantojot privātstundas, viņš apgalvoja, ka turpmāk ēdienreizēs nevarēs ierasties Kenī veikalā. Izsakot šos ai mokām sadomātos melus, Florāns pietvīka.

— Lūdzu, neņemiet ļaunā, — viņš atvainodamies piebilda, — bet mans skolnieks ir brīvs tikai šajā laikā...

Nekas, gan es kaut ko iekodīšu ārpus mājas, bet vakaros ieradīšos novēlēt jums labunakti.

Skaistā Liza vēsti uzņēma apbrīnojami aukstasinīgi, un Florānu tas samulsināja vēl vairāk. Pilnīgi uzteikt viņam dzīvokli Liza negribēja, lai neviens viņai nevarētu neko pārmest; pēc viņas domām, prātīgāk bija nogaidīt, līdz Florānam pašam apniks radiniekus apgrūtināt. Un nu viņš gribēja iet prom, viņa no svaiņa būs laimīgi atbrīvojusies un tieši tāpēc neizrādīja nekādu draudzīgu līdzjūtību, kas Florānu varētu aizturēt.

— Nekautrējies, ēd droši ārpus mājas, ja tev tā ērtāk ... — Kenī mazliet saviļņots iesaucās. —■ Velns lai parauj, tu taču saproti, ka mēs tevi prom nedzenam! Bet svētdienās tomēr šad tad atnāc pie mums pusdienās.

Florāns pasteidzās aiziet. Sirds viņam bija smaga. Kaut svaiņa vairs nebija klāt, skaistā Liza tomēr neatļāvās vīram pārmest mazdūšību un ielūgumu pusdienās. Viņa triumfēja; tagad varēs brīvi uzelpot ēdamistabā starp gaišajām ozolkoka mēbelēm, viņa bija gatava ar dedzinātu cukuru izkvēpināt šā garā kaulu kambara izvirtības smaku, ko sajuta visapkārt. Taču Liza joprojām turējās aizstāvēšanās pozīcijās. Nedēļas nogalē viņas bažas pieauga. Florānu viņa sastapa tikai retumis vakaros un tāpēc iztēlojās visādas šausmas: tur augšā, Ogistīnas istabā, droši vien tiek gatavota elles mašīna un no balkona doti signāli, kas aicina celt kvartālā barikādes. Gavārs bija kļuvis noslēpumains un drūms: uz jautājumiem viņš atbildēja vienīgi ar galvas mājieniem, bet veikalu augām dienām pameta Mar-žolēna uzraudzībā. Skaistā Liza nolēma noskaidrot, ko īsti tas nozīmē. Viņa uzzināja, ka Florānam paredzama brīvdiena, kuru viņš kopā ar Klodu Lantjē nolēmis pavadīt Nan-tērā pie Fransuā kundzes. Viņš dosies ceļā agri no rīta, lai vēlu vakarā atgrieztos mājās, tāpēc Liza droši varēja ielūgt pusdienās Gavāru: gardie ēdieni viņam katrā ziņā atraisīs mēli. Taču putnu gaļas tirgotājs augu rītu nekur nebija sastopams. Pēcpusdienā Liza iegriezās tirgū vēlreiz.

Maržolēns veikalā bija viens. Viņš mēdza tur snaust stundām ilgi, atpūzdamies pēc garajām pastaigām. Parasti jauneklis sēdēja, kājas uzlicis uz otra krēsla, galvu atbalstījis pret sienas skapīti aizmugurē. Ziemu viņu kārdināja uz letes izliktie medījumi: ar galvu uz leju pakārtās stirnas ar pārcirstām, virs kakla piesietam priekškājām; cīruļi, līdzīgi krellēm savērti aukliņās, apvija veikalu kā mežoņu rotājumi; lielie, rudie zaķi, raibās, plankumainās irbes, ūdensputni sudrabpelēkos bronzas toņos, meža irbes, kuras ieved no Krievijas, sapakotas kastēs ar oglēm sajauktos auzu salmos, un fazāni, lieliskie fazāni ar košiem purpura cekuliem, zaja atlasa kakliņiem, zeltītām, it kā ar melnu emalju iekrāsotām spalvām un garām, ugunssārtām astēm, kuras velkas pa zemi tikpat kā galmadāmu slēpos. Šo putnu spalvas Maržolēnam atsauca atmiņā Kadīni un mīkstajos dūnu grozos pavadītās naktis.

Todien skaistā Liza Maržolēnu atrada starp putniem. Pēcpusdienā laiks bija ļoti silts, paviljona šaurajās ejās plūda liegas vēsmas. Lizai vajadzēja pieliekties, lai veikala dzijumā saskatītu Maržolēnu, kas gulēja uz grīdas zem svaigas gaļas. Virs viņa āķos pie dzelzs stieņa, uzdurtas garo, sastingušo kaklu asiņainajās brūcēs, karājās treknas zosis; iepretī baltajām zosu astēm un spārniem, kas atgādināja tīru veļu, izcēlās milzīgo, apaļīgo vēderu sarkanīgā miesa zem smalkajām dūnām. Pie tā paša stieņa karājās truši pelēkām mugurām, it kā pirms augsta lēciena atplestām kājām, atliektām ausīm un baltām, pūkainām astītēm, bet purniņi ar asiem, atņirgtiem zobiem un izdzisušām acīm bija sastinguši nedzīvā smaidā. Uz letes gulēja noplūkti cāļi izrieztām, gaļainēm krūtīm, kauliem pārvilktā āda bija sasprausta ar līdakas asakām; kārklu klūgu pīteņos cieši blakus noplūktiem baložiem, kuru āda bija maiga kā nevainīgām radībiņām, gulēja pīles ar daudz raupjāku ādu un platām pleznām; trīs lieliskas tītarmātītes bija noliktas uz muguras kā melniem vēdekļiem izplestām astēm, aizšūtiem kakliem un zilgajiem punktiņiem uz noplūktā vēdera, kas atgādināja svaigi skūtu vīrieša zodu. Tām līdzās stāvēja šķīvji ar kauto putnu aknām, guzām, kakliņiem, kājiņām, spārniņiem, bet ieapaļā traukā gulēja nodīrāts, izķidāts zaķis atplestām kājām, asiņainu galvu un uzšķērstu vēderu, kurā vīdēja nieres; visgarām mugurai līdz pat astei sūcās asins urdziņa, pilienu pa pilienam notraipīdama porcelāna nespodro virsmu. Maržolēns nebija noslaucījis pat gaļas cērtamo dēli, uz kura vēl mētājās truša ķepiņas, Pievērtām acīm viņš skatījās uz nedzīvo putnu kaudzēm, kuras veikala iekšpusē bija ap viņu sakrautas trīs plauktos: uz tiem, papīrā iesaiņoti kā ziedu pušķi, rindojās neskaitāmi kauti putni saliektām kājiņām un izrieztām krūtīm, kas neskaidri vīdēja zem iesaiņojuma. Gaišmatainā Maržolēna druknais augums, rūsganām pūciņām klātie vaigi, muskuļainās rokas un tuklais kakls

starp šīm pārtikas kaudzēm atgādināja nobarota tītara mīksto gaļu un trekno zosu apaļīgos vēderus.

Ieraudzījis skaisto Lizu, jauneklis spēji pietrūkās kājās un, juzdamies neērti, ka bija pārsteigts laiski vaļājamies tādā pozā, nosarka. Lizas tuvumā Maržolēns allaž bija bikls, pagalam samulsis. Un, kad Liza vaicāja, vai Gavāra kungs atrodas veikalā, viņš apjucis stomījās:

— Nē, nezinu gan, šķiet, ka viņa te nav. Nupat viņš vēl bija, bet droši vien būs aizgājis.

Liza smaidot vēroja jaunekli, Maržolēns viņai vienmēr bija paticis. Nolaidusi roku un pēkšņi sajutusi siltu, miklu pieskārienu, viņa īsi iekliedzās. No kastes, kura stāvēja zem letes, viņai pretī sniedzās dzīvi truši, apošņādami kleitu.

— Ak tie ir tavi trusīši, kas mani kutina! — Liza iesmējusies sacīja.

Viņa pieliecās, grasīdamās noglāstīt balto dzīvnieciņu, taču tas izbijies ierāvās kastes stūrītī.

— Bet vai Gavāra kungs drīzumā nepārnāks? — Liza izslējusies vaicāja.

Maržolēns atkal atbildēja, ka viņam nekas īsti nav zināms. Viņa rokas viegli trīcēja.

— Iespējams, ka saimnieks ir putnu pagrabā ... — jauneklis šaubīdamies turpināja. — Šķiet, ka viņš teicās noiet lejā.

— Tādā gadījumā es gribētu viņu sagaidīt, — Liza piebilda. — Vai nevarētu kaut kā viņam paziņot, ka esmu atnākusi?... Varbūt man pašai nokāpt lejā? Tiešām gan! Tā ir laba doma. Jau piecus gadus es solos un solos apskatīt viņa putnu pagrabu ... Tu taču mani pavadīsi, vai ne? Un visu paskaidrosi.

Maržolēns tumši pietvīka. Steidzīgi atstājis veikalu un pametis leti likteņa varā, viņš devās uz priekšu, atkārtodams:

— Protams, Lizas kundze... Protams, ko vien jūs vēlēsities ...

Bet lejā tumšajā, smacīgajā pagrabā skaistajai desi-niecei trūka elpas. Apstājusies uz pēdējā pakāpiena, viņa pievērsa acis pagraba velvei ar baltu un sarkanu ķieģeļu joslām; to veidoja neliela pieplacināta arka, ko saturēja čuguna skavas un balstīja kolonniņas. Vairāk par tumsu skaisto Lizu te atturēja siltā, asā dvaka, dzīvo putnu sārmainie izgarojumi, kairinot rīkli un degunu.

— Kāda pretīga smirdoņa! — viņa nočukstēja. — Uzturēties šeit droši vien ir veselībai kaitīgi.

— Es gan jūtos pilnīgi vesels, — Maržolēns izbrīnījies iebilda. — Sī smaka neliekas pretīga, ja pie tās pierod. Turklāt ziemu šeit ir silti un var justies loti ērti.

Sekodama jauneklim, Liza apgalvoja, ka toties viņai asie putnu izgarojumi derdzas tā, ka cāļa gaļu viņa droši vien vairs neņems mutē vismaz pāris mēnešu. Visgarām novietnēm — šaurām kabīnēm, kurās tirgotāji turēja dzīvos putnus, stiepās taisnas ejas ar asiem pagriezieniem krustojumos. Vietumis dega gāzes radziņi; ejās valdīja klusums gluži kā ciemata nostūrī, kad province laižas miegā. Maržolēns ļāva Lizai aptaustīt čuguna rāmjiem pārvilkto smalku stiepju sietu. Un, ejot pa kādu no šim ejām, Liza lasīja uz gaišzilām plāksnītēm rakstītos putnu novietņu saimnieku uzvārdus.

— Gavāra kunga putnu pagrabs atrodas pašā galā, — jauneklis paskaidroja, nemitēdamies solot uz priekšu.

Nogriezušies pa kreisi, viņi nonāca strupceļā, kas atgādināja tumšu alu, kur neielaužas neviens gaismas stariņš. Gavāra tur nebija.

— Nekas, — Maržolēns sacīja. — Es pats jums parādīšu mūsu kustonīšus. Man ir līdzi putnu pagraba atslēga.

Skaistā Liza sekoja viņam necaurredzamajā tumsā. Pēkšņi Maržolēns sapinās Lizas brunčos; nodomājusi, ka viņa tam piegājusi pārāk tuvu, Liza iesmējās un, soli atkāpusies, teica:

— Vai tiešām tev šķiet, ka es tādā elles tumsībā varēšu saskatīt tavus kustonīšus?

Brītiņu klusējis, Maržolēns nomurmināja, ka putnu pagrabā vienmēr glabājas svece. Taču viņš ilgi taustījās, nespēdams atrast atslēgas caurumu. Liza, viņam palīdzēdama, sajuta siltu dvašu uz sava kakla. Kad durvis beidzot atvērās un Maržolēns iededzināja sveci, Liza ievēroja, ka viņš drudžaini trīc.

— Ak, tu, stulbeni! — viņa izsaucās. — Vai tāpēc tā jāuztraucas, ja durvis neizdevās atslēgt uzreiz? Tu tiešām izturies kā tāda mamzelīte, par spīti savām spēcīgajām dūrēm.

Viņa iegāja novietnē. Gavārs bija noīrējis divas kabīnes un, nojaukdams šķērssienu, savienojis tās vienā kopējā telpā. Pa piemēsloto grīdu bradāja trekni putni: zosis, tītari un pīles; virs tiem trīs plauktu rindās tupēja vistas un truši plakanās kastēs ar gaismas spraugām. Putnu

pagraba režģus klāja putekļu kārta, un kā pelēki aizkari tiem pāri vilkās zirnekļu tikli; trušu urīns bija saēdis grīdu; tās dēļi bija bālganiem putnu mēsliem nošļakstīti. Liza tomēr centās neizrādīt riebumu, lai Maržolēnu nesarūgtinātu vēl vairāk. Viņa caur režģiem bāza pirkstus sprostos, žēlodama nelaimīgās vistas, kas bija sablīvētas lā, ka tām trūka vietas, kur nostāties. Liza noglāstīja kādu stūrītī notupušos pili ar salauztu kājiņu, bet Maržolēns leica, ka šī pīle tiks nokauta šovakar pat, lai naktī nenobeigtos.

— Un kā jūs šos putnus barojat? — Liza painteresējās.

Tad Maržolēns atbildēja, ka putni tumsā neēd. Tirgotāji ir spiesti aizdegt sveces un apgaismot putnus tik ilgi, kamēr tie pieēdas.

— Mani tas uzjautrina, — viņš piebilda. — Varu stundām ilgi rādīt tiem gaismu. Kaut jūs redzētu, kā putni metas virsū barībai! Bet, līdzko es aizklāju sveci ar roku, tie visi reizē izslej kaklus un apstājas, it kā saulīte būtu norietējusi... Atstāt šeit degošu sveci un aiziet ir stingri aizliegts. Nesen jums pazīstamā tirgotāja, Paietas māte, gandrīz visu te nodedzināja: stāsta, ka vista apgāzusi sveci, kas iekritusi salmos.

— Ja katrā ēdienreizē putniem par godu tiek aizdegtas lustras, tad nu gan tiem šeit ir zaļa dzīve, — Liza pajokoja.

Maržolēnu šie vārdi sasmīdināja. Atstājusi putnu pagrabu, Liza mazliet uzrāva brunčus, lai tie nenovārtītos, un noslaucīja kājas. Maržolēns nodzēsa sveci un aizslēdza durvis. Atkal atrodoties tumsā blakus šim lielajam puisim, Lizai kļuva baisi; viņa pielika soli, lai Maržolēns no jauna nesapītos viņas brunčos.

— Man tomēr liels prieks, ka esmu to visu redzējusi, — Liza teica, kad Maržolēns bija viņu panācis. — Mēs nespējam ne iedomāties, kas notiek tirgus pagrabos. Esmu tev pateicīga ... Tagad ātri jākāpj augšā: veikalā neviens nezina, kur esmu nozudusi. Kad pārnāks Gavāra kungs, pasaki, ka man ar viņu nekavējoties jārunā.

— Viņš droši vien atrodas pie putnu kaušanas bluķiem ... Ja vēlaties, varam iet paskatīties.

Liza neatbildēja, viņu smacēja siltais, saspiestais gaiss, no kura svila vaigi. Viņa bija tumši pietvīkusi, un parasti stingās krūtis zem apspīlētās korsāžas strauji cilājās. Liza bija satraukta: dzirdot aizmugurē Maržolena steidzīgos soļus, izraisījās nepatīkama sajūta; likās, ka puisis ir aiz-

elsies. Liza pavirzījās sāņus, ļaudama Maržolēnam paiet garām. Šis ciemats ar tumšajām ieliņām joprojām snauda. Liza ievēroja, ka viņas pavadonis izvēlējies visgarāko ceļu. Nonākot pie dzelzceļa līnijas, Maržolēns aizbildinājās, ka gribējis viņai to parādīt; brītiņu tur uzkavēdamies, viņi skatījās caur biezo dēļu žoga spraugām. Maržolēns aicināja Lizu uziet uz dzelzceļa līnijas. Viņa atteicās, sacīdama, ka tāpat visu jau labi redzējusi. Atceļā viņi uzdūrās Paietas mātei, kas savas noliktavas priekšā ņēma nost auklas četrstūrainam grozam, kurā negantu traci cēla putni, sizdamies ar spārniem un kājām. Līdzko pēdējais mezgls bija atraisīts, no groza, sparīgi pacēluši vāku, pēkšņi iznira zosu garie kakli. Pārbijušās zosis izlēca laukā uz priekšu izstieptiem kakliem, šņākdamas un knābjus klabinādamas, kas tumšajā pagrabā skanēja kā drausmīga mūzika. Liza nespēja valdīt smieklus, kaut gan putnu tirgotāja izmisīgi vaimanāja; lamādamās kā važonis, večiņa stiepa atpakaļ divas laimīgi aiz kakla notvertās zosis. Maržolēns metās pakaļ trešajai. Varēja dzirdēt, kā viņš, priecīgs par šīm medībām, skrien pa pagraba gaiteņiem, dzīdams zosij pēdas; pēc brītiņa tālumā atskanēja cīņas troksnis, un jauneklis atgriezās, nesdams putnu. Palotas māte, veca, nodzeltējusi sieviņa, saņēmusi zosi rokās un turēdama to piespiestu pie vēdera, mirkli stāvēja antīkās Ledas pozā.

— Ak vai! Un ja nu tevis šeit nebūtu! ... — viņa Maržolēnam sacīja. — Ar zosi reiz esmu cīnījusies. Laime, ka toreiz man bija nazis, ar to es zosij pārgriezu rīkli.

Maržolēns bija pagalam aizelsies. Kad viņi nonāca pie putnu kaušanas galdiem, kur spožāk dega gāzes lukturi, Liza ievēroja, ka Maržolēns ir nosvīdis un acīs tam deg savādas liesmiņas, kādas nekad agrāk viņa tajās nebija manījusi. Parasti Lizas priekšā viņš nodūra acis kā meitene. Tobrīd Lizai šis plecīgais puisis ar plato, sārto seju, ko ieskāva gaišas sprogas, likās ļoti glīts. Viņa uzlūkoja Maržolēnu ar tik vēlīgām un apbrīnas pilnām acīm, kā drīkst skatīties vienīgi uz pavisam zaļoksniem jaunekļiem, bet Maržolēns atkal kļuva bikls.

— Kā redzi, Gavāra kunga šeit nav, — Liza teica. — Tu liec man velti zaudēt laiku.

Tad Maržolēns ātri izrādīja Lizai putnu kautuvi: uz pieciem milzīgiem akmens galdiem, kas stiepās Rambilo ielas pusē, pa vēdlodziņiem un no gāzes lukturiem krita dzeltena gaisma. Viena galda galā kāda sieva kāva cāļus;

te Maržolēns paskaidroja, ka putnus viņa noplucina, kamēr tie vēl pusdzīvi, jo tad tas vieglāk izdarāms. Licis Lizai paņemt dažas saujas spalvu, kuras kaudžu kaudzēm mētājās uz akmens galdiem, viņš pastāstīja, kā spalvas tiek šķirotas un, raugoties pēc to mīkstuma, pārdotas pat par deviņiem sū mārciņā. Lizai vajadzēja iebāzt roku arī lielajos grozos, kas bija pilni ar dūnām. Pēc tam Maržolēns atgrieza vaļā pie katra staba ierīkotos krānus; viņa paskaidrojumi bija sīki un neizsīkstoši: asinis no galdiem satek uz grīdas plāksnēm, veidojot peļķes; ik pēc pāris stundām sargi grīdu skalo ar spēcīgām ūdens strūklām un noberž asins traipus ar asām sukām. Kad Liza pieliecās pie notekūdeņu renes, Maržolēnam atkal bija gatavs stāsts: negaisa laikā pa šo reni ieplūst lietusūdeņi un applūdina pagrabu; reiz ūdens līmenis cēlies pat par trīsdesmit centimetriem un putnus vajadzējis pārvietot pagraba otrā galā, kur grīda iet slīpi uz augšu. Iedomājoties briesmīgo traci, ko toreiz bija sacēluši putni, Maržolēnam vēl tagad nāca smiekli. Kad stāsts bija galā, viņš, nezinādams vairs, ko teikt, pēkšņi atcerējās ventilatoru. Ievedis Lizu pagraba dziļumā, Maržolēns lika viņai palūkoties augšup^ un viņa ieraudzīja paviljona stūra tornīti no iekšpuses, kaut ko līdzīgu platam dūmenim, pa kuru aizplūda putnu pagraba sasmakušais gaiss.

Sājā inficētajā vietā, kur kopā jaucās visi kaitīgie izgarojumi, Maržolēns apklusa. Visapkārt bija jūtams putnu mēslu sārmainais kodīgums. Bet jauneklis likās uzbudināts un sakairināts. Viņa nāsis iepletās, viņš skaļi dvesa, it kā viņā mostos pārdrošas vēlmes. Ceturtdaļstundu staigājot Lizai blakus, pagraba smakas un dzīvo putnu siltums Mar-žolēnu pamazām bija apskurbinājis. Viņa biklums izzuda, viņš dega iekārē, ko zemās velves tumšajā pavēnī bija izraisījusi vistu kūts dvaka.

— Iesim nu, — skaistā Liza mudināja. — Tu esi lāga zēns, tu visu man parādīji... Kad atnāksi pie manis desu veikalā, kaut ko tev iedošu.

Saņēmusi jaunekļa zodu, Liza to papurināja, kā bieži bija darījusi, neņemdama vērā, ka viņš ir jau pieaudzis, īstenībā Liza bija nedaudz saviļņota: pastaiga pazemē bija viņu uzbudinājusi, taču šis uzbudinājums bija patīkams, viņa to izjuta ar baudu, kā kaut ko pieļaujamu, kas nenoved pie ļaunām sekām. Iespējams, ka Lizas roka aizkavējās mazliet ilgāk nekā parasti jaunekļa pazodē, kur āda bija ļoti samtaina. Taču glāsta iespaidā Maržolēns,

iepriekš pārliecinājies, ka neviena tuvumā nav, sasparojās un, jāvis vaļu instinktam, metās virsū skaistajai Lizai kā satracināts vērsis. Sagrābis Lizu aiz pleciem, puisis iegāza viņu lielā spalvu gRoza, kur tā iekrita smagi kā maiss, līdz ceļiem uzrautiem brunčiem. Līdzko Maržolēns dzīvnieciskā brutalitātē, kas nepazīst savalda, grasījās apkampt Lizas vidukli, kā mēdza to darīt ar Kadīni, Liza pat neiekliegusies, tikai pārsteigumā par spējo uzbrukumu stipri nobālusi, veikli izlēca no groza. Pacēlusi roku un sažņaugusi savu skaistas sievietes dūri, kā nupat bija redzējusi to darām putnu kautuvē, viņa iebelza Maržolēnam pa pieri starp uzacīm. Maržolēns nokrita, pārsizdams galvu pret akmens galda stūri. Tobrīd no tumsas atskanēja stiepta, aizsmakusi gaiļa dziedāšana.

Skaistā Liza stāvēja kā pamirusi. Viņas lūpas bija sakniebtas, krūtis, atguvušas parasto stingo apaļīgumu, atgādināja vēderu. Viņai virs galvas dobji atbalsojās tirgus duna. Caur vēdlodziņiem pagraba dziļajā, nospiedošajā klusumā ielauzās Rambito ielas trokšņi. Un Liza nodomāja, ka viņu paglābušas tikai pašas stiprās rokas. Viņa nopurināja dažas pie brunčiem pielipušas spalvas. Pēc tam, bīdamās, ka šeit viņu kāds var pārsteigt, aizgāja, pat nepaskatīdamās uz Maržolēnu. Aizvērusi aiz sevis pagraba režģotās durvis un izgājusi kāpnēs spilgtajā dienas gaismā, Liza sajuta lielu atvieglojumu.

Desu veikalā viņa atgriezās ļoti rāma, taču bālāka nekā parasti.

— Tu ilgi biji prom, — Kcnī sacīja.

— Gavāru nekur nevarēju atrast, kaut gan izmeklējos visur, — Liza mierīgi atteica. — Jēra cepeti ēdīsim vieni paši.

Viņa lika piepildīt, kausēto tauku katlu, kas bija iztukšots, un pati sacirta kotlešu gaļu savas draudzenes Taburo kundzes atsūtītajai kalponītei. Ar plato nazi cērtot spīlēs ielikto gaļu, Lizai ienāca prātā pagrabā palikušais Maržolēns. Taču sirdsapziņas pārmetumi Lizu nenomāca. Viņa bija rīkojusies, kā godīgai sievietei pieklājas. Tāda puišeļa dēļ jau neies riskēt ar sirdsmieru; viņa pārāk labi jutās, dzīvojot kopā ar vīru un meitu. Un tomēr Liza neviļus uzmeta skatienu vīram: āda uz Kenī pakauša bija raupja un sarkanīga kā cūkai, bet skūtais zods tik negluds kā kumpains koka stumbrs, toties jaunekļa pakausis un zods atgādināja sārtu samtu. Bet par to vairs nedrīkstēja domāt; viņa tam vairs nepieskarsies, jo puisis ieņēmis galvā neiespējamas blēņas. Klusībā spriezdama, ka bērni aug pārāk strauji, Liza nožēloja vienīgi to, ka ir zaudējusi nevainīgu prieciņu.

Viņai vaigos sakāpa sārtums, bet Kenī atzina, ka sieva izskatās «velnišķi pievilcīga».

— Tev biežāk jāiet staigāt, — apsēdies sievai blakus aiz letes, viņš teica. — Tas tev nāk par labu ... Ja vēlies, kādu vakaru varam aiziet uz teātri, piemēram, uz «Gaîté», kur Taburo kundze esot redzējusi lielisku izrādi...

Liza pasmaidīja, sacīdama, ka gan jau to pagūšot. Pēc tam viņa atkal nozuda. Kenī pukojās, ka sieva veltīgi skrien pakaļ tam lopam Gavāram, kurš nebūt nav to pelnījis. Vīrs nebija manījis Lizu uzkāpjam augšā. Viņa iegāja Florāna istabā, kuras atslēga parasti karājās virtuvē uz naglas. Uz putnu tirgotāju vairs nepaļaudamās, Liza cerēja kaut ko izdibināt šajā istabā. Lēnām apstaigājot Florāna mansardu, Liza izpētīja gultu, kamīnu, visus četrus kaktus. Logs uz balkoniņu bija atvērts, plaukstošais granātkoks šķita peldam saulrieta zeltainajos putekļos. Lizai radās iespaids, ka pārdevēja Ogistīna šo istabu nekad nav pametusi un gulējusi tur vēl pagājušo nakti; nekas te neliecināja par vīrieša klātieni. Tas Lizu pārsteidza, viņa bija cerējusi atrast šeit. aizdomīga izskata lādes ar smagām slēdzenēm. Liza aptaustīja Ogistīnas vasaras kleitu, kas vēl aizvien karājās pie sienas. Beidzot apsēdusies pie galda, Liza sāka lasīt aizsāktu rakstu, kurā divas reizes atkārtojās vārds «revolūcija». Nobijusies viņa atvilka galda atvilktni un redzēja to pilnu ar aprakstītiem papīriem. Noslēpums, ko slikti glabāja vienkāršais nekrāsota koka galdiņš, pamodināja Lizā godīgumu. Lielā satraukumā viņa noliecās pār papīriem un, cenzdamās tiem nepieskarties, lūkoja izprast rakstītā jēgu, taču negaidot spalgi iedziedājās žubīte, kuras būrītī bija ielauzies slīps saules stars. Liza satrūkusies spēji aizgrūda ciet atvilktni. Viņa atskārta, ka nupat bija rīkojusies nelāgi.

Apstājusies pie loga, Liza iegrima domās, klusībā nolemdama griezties pēc padoma pie abata Rustāna, ļoti gudra, prātīga cilvēka, bet tad pēkšņi lejā, tirgus laukumā, pamanīja ap nestuvēm sadrūzmējušos pūli. Kaut gan metās jau krēsla, Liza skaidri atšķīra Kadīni, kura raudāja ziņkārīgā pūļa vidū: bet ietves malā Klods dzīvi sarunājās ar Florānu — abi baltiem ceļa putekļiem klātos zābakos. Pārsteigta par viņu agro atgriešanos, Liza stei-

dzīgi nokāpa lejā. Viņa tik tikko paguva ieņemt savu vielu aiz letes, kad ienāca Sažē jaunkundze.

— Tur nu guļ tas nelietis Maržolēns, nule ar pārsistu galvu atrasts pagrabā ... — vecā tenku vācele iesāka. Vai neiesiet paskatīties, Kenī kundze?

Liza šķērsoja ielu, lai palūkotos uz Maržolēnu. Jauneklis neparasti bāls, aizvērtām acīm gulēja, izstiepies visā garumā; uz vienas no gaišo matu cirtām vīdēja sarecējušas asinis. Pūlī sprieda, ka ievainojums nav bīstams, puisis pats pie tā esot vainīgs — viņam allaž paticis pagrabā taisīt dažādus trikus; secināja, ka \Maržolēns mēģinājis lēkt pāri putnu kaušanas galdam — tā bija viena no viņa parastajām rotaļām — un krītot pārsitis pieri pret akmeni.

— Rau, kur tā diedeiniece! Droši vien pati būs viņu pagrūdusi, — norādot uz raudošo Kadīni, Sažē jaunkundze nočukstēja. — Abi arvien kopā slapstās pa kaktiem.

Ielas svaigajā gaisā atguvis samaņu, Maržolēns atvēra platos, izbrīnītas acis. Viņš pārlaida skatienu apkārtstāvo-šajiem, tad, pamanījis pār viņu pārliekušos Lizas seju, vainīgā, padevīgā izskatā maigi, glāstoši tai uzsmaidīja. Šķita, ka puisis notikušo neatceras. Liza nomierinājusies sacīja, ka Maržolēns nekavējoties jānogādā slimnīcā; tur viņa nelaimīgo apraudzīs, aiznesīs viņam apelsīnus un biskvītus. Maržolēns atkal gurdi nolaida galvu. Kad nestuves nesa prom, Kadīne tām sekoja ar kaklā pakārto ziedu leti, ar sūnās sasprausto vijolīšu pušķīšiem, uz kuriem bira viņas karstās asaras, nemaz nemanīdama, ka sadedzina nabaga trauslos ziediņus ar savām smagajām bēdām.

Ejot atpakaļ uz veikalu, Liza dzirdēja Klodu, atvadoties no Florāna, pusbalsī sakām:

— Sasodītais zellis! Viņš sabojāja man šo dienu! ... Par spīti visam, mēs tomēr esam lieliski izklaidējušies.

Klods un Florāns patiesi atgriezās mājās piekusuši, taču loti apmierināti. Ap viņiem joprojām strāvoja svaiga gaisa spirgtās vēsmas. Torīt Fransuā kundze vēl pirms rītausmas bija paguvusi izpārdot savus dārzeņus. Un viņi trijatā bija devušies pēc pajūga uz Montorgeija ielas «Zelta kompasu». Tas viņiem šķita kā iepriekšējs lauku gaisa baudījums Parīzes vidū. Aiz Filipa resforāna, kura fasādi līdz pat otrajam stāvam rotāja zeltīti kokgriezumi, atrodas tumšs, dzīvības pilns pagalms, kāds parasti ir fermās, kur ož pēc salmiem un svaigiem zirgu mēsliem; vistu bari ar knābi kašņā mīksto zemi; za]i apsūbējušās koka ēkas, kāpnes, galerijas un caurie jumti kjaujas klāt vecajām kaimiņu mājām; bet pagalma galā rupji tēstu dēļu nojumē, mierīgi ēdot auzas no maisa, kas bija piesiets pie apaušiem, viņus gaidīja Baltazārs pilnā iejūgā. Laimīgs par tik drīzu mājās braukšanu, zirgs sīkiem solīšiem rikšoja pa Montorgeija ielu. Taču mājup viņš nemēdza braukt tukšā. Dārzeņu tirgotāja bija noslēgusi līgumu ar sabiedrību, kura rūpējās par tirgus aptīrīšanu; pāris reižu nedēļā Fransuā kundze aizveda līdzi vezumu lapu, sakrāvusi tās ar dakšām ratos no atkritumu kaudzēm, kuras aizsprosto tirgus laukumu. Šīs lapas bija lielisks mēslojums. Rali dažās minūtēs lika piekrauti pilni līdz malām. Klods un Florāns iegulās augstajā zaļumu gultā; Fransuā kundze paraustīja gRozus, un Baltazārs lēnā gaitā, mazliet noliektu galvu devās ceļā ar smago vezumu.

Brauciens bija iecerēts sen. Dārzeņu audzētāja labsajūtā smaidīja: viņa cienīja abus draugus un solīja viņiem uzcept tādu olu kulteni ar speķi, kādu «nelietīgajā Parīzē» neviens neprot gatavot. Draugi jau iepriekš priecājās par tikko austošo dienu, kuru varēs pavadīt, dīkā klaiņojot apkārt. Nantēra no tāluma vilināja kā neviltots prieks, kas viņus sagaida.

— Vai jums tur augšā vismaz, ir ērti? — Fransuā kundze viņiem uzsauca, iegriežot zirgu Jaunā tilta ielā.

Klods apgalvoja, ka guļa ir mīksta kā uz «jaunlaulāto pēļa». Guļot uz muguras, zem galvas sakrustotām rokām, draugi vēroja, kā blāvajās debesīs pamazām izdziest zvaigznes. Braucot pa Rivolī ielu, Klods un Florāns klusējot gaidīja, kad no acīm izzudīs nami, un ieklausījās cienījamās dārzeņu audzētājas laipnajā sarunā ar Baltazāru:

— Ne tik strauji, manu vecīt, nenokausē sevi... Mums nekur nav jāsteidzas, gan jau mājās nokļūsim ...

Elizejas laukos, kad abās ceļa pusēs varēja redzēt vairs tikai koku galotnes Tilēriju dārza zaļās sienas lonā, gleznotājs it kā pamodies ierunājās. Braucot garām Rula ielai, viņš uzmeta skatienu Svētā Eistāhija baznīcas sānu portālam, kas vīdēja tālumā zem vienas no Centrāltirgus segto pāreju nojumēm. Viņš pastāvīgi pie tās atgriezās, cenzdamies saskatīt tur kādu simbolu.

— Dīvaina pretstatu sadursme, — viņš teica, — gabaliņš baznīcas segtās pārejas čuguna posma ietvarā... Viens draud iznīcināt otru, dzelzs uzveiks akmeni, un šis

Iniks vairs nav tālu... Florān, vai jūs ticat nejaušībai? Manuprāt, Svētā Eistāhija baznīcas rozete Centrāltirgus vidū nav iekļuvusi vienīgi praktisku apsvērumu dēļ. Te ietverts vesels manifests: modernā māksla, — sauciet to, kā gribat, par reālismu vai naturālismu, — tā izaugusi iepretī seno laiku mākslai... Vai jūs tam nepiekrītat?

Florāns klusēja, bet gleznotājs turpināja:

— Šai baznīcai trūkst tīra arhitektūras stila: atmirstošie viduslaiki tur apvienojas ar renesanses bērnišķīgajiem šļupstiem... Vai esat ievērojis, kādi dievnami tagad tiek celti? Tie atgādina visu, ko vien vēlaties, — bibliotēkas observatorijas, baložu mājiņas, kazarmas; un neviens, protams, netic, ka tajos mīt labais dievs. Dieva tā Kunga namdari ir izmiruši, un prātīgāk būtu necelt vairs šos neglītos akmens milzeņus, kuriem trūkst iemītnieku ... Kopš gadsimta sākuma pie mums radīts viens vienīgs īpatnējs piemineklis, kas nekur nav nokopēts, bet gluži dabiski izaudzis no mūsu laikmeta augsnes; un šis piemineklis ir Centrāltirgus, saprotiet, Florān, drosmīgs cilvēka roku darbs, taču gribot negribot jāatzīst, ka pagaidām tā ir tikai bikla divdesmitā gadsimta atklāsme ... Un tieši tāpēc Svētā Eistāhija baznīca atstumta otrajā plānā, nudien! Svētais Eistāhijs ar savu rozeti stāv tukšs, bez dievlūdzējiem, toties Centrāltirgus tam blakus izplešas aizvien vairāk, dārdošs un dzīvības pilns ... Lūk, mans viedoklis, draugs!

— Vai zināt, Kloda kungs, — Fransuā kundze smiedamās iesaucās, — jūs gan veikli protat trīt mēli. Pat Baltazārs, saslējis ausis, ieklausās. Nu, kusties, Ballazār, kusties!

Pajūgs lēnām brauca pret kalnu. Agrajā rīta stundā avēni ja ar čuguna solu rindām ietvju malas un mauriņiem, kuri, mīdāmies ar bieziem krūmājiem, tālumā saplūda ar koku zilgajām ēnām, bija tukša. Laukumā, uz kuru veda vairākas ielas, viņiem garām aizrikšoja kāds jātnieks un amazone. Spilvena vietā nolicis pagalvī kāpostlapu vīkšķi, Florāns joprojām raudzījās debesīs, kur iedegās spilgti sārta rīta blāzma. Lai labāk izjustu rīta dzestrumu, kas apņēma vaigus, viņš brīžam aizvēra acis; laimīgs, ka var attālināties no tirgus un elpot svaigu gaisu, Florāns, nespēdams parunāt, nemaz neklausījās Kloda spriedelēšanā.

— Tie, kas savu mākslu veltī rotaļlietu kastītēm, vēl nav paši ļaunākie, — brīdi klusējis, Klods atsāka. — Tiem pieder aforismi: zinātne nerada mākslu, rūpniecība nokauj poēziju; un visi nelgas tūlīt sāk apraudāt puķes, it kā tām kāds gribētu nodarīt pāri. .. Mani tas, bez šaubām, satrauc. Tādiem činkstoņām es alkstu atbildēt ar izaicinošiem darbiem. Ja izdotos kaut cik satracināt šos lāga cilvēkus, es priecātos. Vai zināt, kāds bija mans veiksmīgākais darbs, kopš esmu sācis strādāt, darbs, kuru atceroties jūtos pilnīgi apmierināts? Mans stāsts būs garš ... Pērn, ziemassvētku priekšvakarā, kad ciemojos pie krustmātes Lizas, desu meistara palīgs — jūs zināt, tas idiots Ogists — kārtoja svētku vitrīnu. Ak, šis nožēlojamais! Ieraugot viņa bezgaumīgo krāsu kompozīciju, es zaudēju pacietību. Palūdzu šo aizvākties, solīdamies sakārtot vitrīnu daudz pieklājīgāk. Manā rīcībā bija paši spilgtākie toņi, proti: pildītu mēju sarkanais, cūkas stilbiņu dzeltenīgais, papīra atgriezumu zilais, aizsākta šķiņķa sārtais, viršu lapiņu zaļais un sevišķi skaistais asinsdesu melnais tonis, — vēlāk šo lielisko kolorītu velti esmu mēģinājis iegūt savā paletē. Neparasti smalkus pelēkos toņus es, bez šaubām, guvu no aitu taukplēvēm, cīsiņiem, aknu desām un cūku stilbiņiem rīvmaizē. Un tad es radīju īstu šedevru. Ņēmu bļodas, šķīvjus, terīnes un burkas un, liekot tajās krāsas, izveidoju apbrīnojamu kluso dabu, kur meistariski saskaņotā gammā uzšāvās spilgtu toņu petardes. Sarkanās mēles slējās kā alkatīgas liesmas, bet melnās asinsdesas cīsiņu gaišajā melodijā viesa drūmus toņus, it kā brīdinot no bīstamas pārēšanās. Biju attēlojis ziemassvētku priekšvakara negausību, iztukšoto kuņģu nesātīgo rijību ēšanai atvēlētajā pusnakts stundā pēc garīgo dziesmu dziedāšanas. Augšpusē novietoju milzīgu tītarmātīti ar baltu, iz-rieztu krūti, kurai zem ādas vīdēja tumši trifeļu plankumi. Vitrīna izskatījās mežonīga, taču lieliska, tā atgādināja vēderu mirdzošā gaismas oreolā; mani otas triepieni bija tik nežēlīgi, asa izsmiekla pilni, ka ap košās krāsās liesmojošo vitrīnu drūzmējās satracināts pūlis. Krustmāte Liza, atgriezusies no virtuves, satrūkās, pārliecināta, ka esmu veikalā pielaidis uguni taukiem. Bet galvenais — tītar-mātīte viņai likās pārāk piedauzīga, un tās dēj es tiku izdzīts laukā pa durvīm, bet Ogists tūlīt atjaunoja vitrīnā iepriekšējo kārtību, pierādīdams savu stulbumu, — tik trulām būtnēm nemūžam neizprast, ko nozīmē sarkans krāsu plankums līdzās pelēkajam... Bet nav svarīgi — tas tomēr bija mans šedevrs. Neko labāku nekad neesmu radījis.

Klods apklusis smaidot gremdējās atmiņās. Pajūgs sasniedza Triumfa arku. Uz tās augsto virsotni traucās spēcīgas gaisa plūsmas no platajām avēnijām milzīgā laukuma apkaimē. Florāns, piecēlies sēdus, ievilka dziji krūtīs pirmo zāles smaržu, kas atplūda no pilsētas nocietinājumiem. Novērsies viņš vairs neskatījās uz Parīzi, viņu saistīja tālumā redzamie lauki. Lonšāna ielai tuvojoties, Fransuā kundze parādīja vietu, kur bija Florānu pievākusi. Florāns aizsapņojās. Viņš vēroja dārzeņu tirgotāju, kas, veselīga un nesatraucama, izstieptajās rokās turēja gRozus. Ar savu pierei pārvilkto lakatiņu, ar iedegušo seju un neparasti labsirdīgo izskatu Fransuā kundze bija daudz skaistāka par Lizu. Viņa viegli paklakšķināja ar mēli, un Baltazārs, saslējis ausis, vēl raitāk soļoja pa bruģi.

Nantērā pajūgs nogriezās pa kreisi, iebraukdams šaurā ieliņā starp .akmens žogiem, un apstājās aklās ielas galā. Tur, Fransuā kundzes vārdiem runājot, bija pasaules gals. Nu vajadzēja izkraut kāpostlapas. Klods un Florāns neļāva traucēt dārza strādnieku, kas bija aizņemts, stādot salātus. Paņēmuši dakšas, viņi paši visu lapu kaudzi sameta atkritumu bedrē. Sis darbs viņus uzmundrināja. Klods izturējās bijīgi pret dārzeņu atbirām. Lapas, mizas un citi .no Centrāltirgus milzu galda dubļos nokritušie atbirumi, atgriezušies vietā, kur bija augušas to saknes, atsāka dzīvot, lai saglabātu siltumu jaunām kāpostu, rāceņu un burkānu audzēm. Izauguši šie dārzeņi atkal dos lielisku ražu un no jauna nonāks tirgus laukumā. Sapūdējusi it visu, Parīze atdeva to atpakaļ zemei, kas nepagurdama dzēsa nāves nodarītos zaudējumus.

— Paraugieties! — pēdējoreiz uzdurot lapas uz dakšām, Klods iesaucās. Sis kāpostu kacens man labi pazīstams. Lūk, tur, tajā zemes pleķītī zem aprikozes, tas izaudzis ne mazāk kā desmitiem reižu.

Florānu šī asprātība sasmīdināja. Tad viņš atkal kļuva nopietns un devās pastaigāties pa dārzu, kamēr Klods skicēja zirgu stalli, bet Fransuā kundze gatavoja brokastis. Viņas sakņu dārzs bija gara zemes strēmele ar šauru celiņu vidū. Celiņš veda mazliet pret kalnu, un pašā augstākajā vietā izsiejoties varēja saskatīt zemās kazarmas Monvalerjēna piekājē. No citiem zemes gabaliem šo dārzu šķīra dzīvžogi; augsti vilkābeļu krūmi aizsedza apvārsni kā zaļš aizkars; varēja teikt, ka visā apkaimē vienīgi Monvalerjēns, ziņkārīgi izslējies, mēģina ielūkoties pār žogu Fransuā kundzes dārza teritorijā. Neredzamajos lauku plašumos valdīja neparasts miers Sakņu dārzā, ko no četrām pusēm ieskāva dzīvžogs, maija saule gaisu karsēja tā, ka tur varēja ģībt; bija dzirdama vienīgi kukaiņu sīkšana, visapkārt valdīja laimīgas briešanas miegainība. Pēc kaut kādiem knirkšķiem, pēc vieglām nopūtām, šķiet, varēja jaust, kā dzimst un aug dārzeņi. Četrstūrainas spinātu un skābeņu dobes, redīsu un burkānu vagas, plaši kartupcju un kāpostu stādījumi pletās kā taisnstūrainas melnzemes joslas, kurām zaļumu piešķīra kuplie laksti. Tālāk taisnās stigās rindojās salāti, sīpoli, puravi un selerijas, atgādinot alvas zaldātiņus parādē; bet zirnīšu un pupiņu tievie stiebriņi jau tiecās apvīt kailo mietiņu mežu, kas jūnijā pārvērtīsies īstā biezoknī. Šajā sakņu dārzā nevarētu atrast nevienas nezāles. Dārzs atgādināja divus blakus noliktus un ik rītu ar suku pamatīgi iztīrītus paklājus, kur uz sarkanīga pamata iezīmējas zaļi, regulāri raksti. Bet celiņa malas abās pusēs rotāja timiāna pelēkās bārkstis.

Florāns, šurpu turpu staigājot, ieelpoja saulē silstošā timiāna aromātu. Lauku miers un tīrība viesa viņā dziļu prieku. Nepilna gada laikā Florāns bija redzējis tikai iepriekšējā vakarā vāktus, vezumos saspaidītus un apdauzītus dārzeņus, no kuriem vēl joprojām sūcās sula. Viņš priecājās, ieraugot tos sveikus un veselus mierīgi dzīvojam savas mājas melnzemē. Kāpostiem bija platas, labsirdīgas sejas, burkāni izskatījās līksmi, salāti laiskā bezrūpībā šķita soļojam cits aiz cita. Centrāltirgus, ko torīl Florāns bija pametis, tagad likās kā plaša miroņkaulu glabātava, kā nāves kambaris, kur mētājas tikai nedzīvu radījumu atliekas, smirdīga noliktava, kur notiek trūdēšana. Florāna soļi kļuva gausāki, Fransuā kundzes dārzā viņš atpūtās it kā pēc gara ceļojuma starp apdullinošiem trokšņiem un pretīgiem izgarojumiem. No viņa bija attālinājusies jūras zivju paviljona kņada un šķebīgās smakas; svaigajā gaisā viņš atdzima. Klodam bija taisnība — Centrāltirgū viss mokās pirmsnāves agonijā. Zeme — tā ir dzīvība, mūžīgs šūpulis, pasaules veselība.

— Omlete gatava! — dārzeņkope sauca.

Trijatā apsēdušies virtuvē pie galda, kuru caur vaļējām durvīm apspīdēja saule, viņi līksmi ķērās pie ēšanas.

— Jūs esat pilnīgi pārvērties, par desmit gadiem jaunāks kļuvis, — vērodama Florānu, Fransuā kundze ik pēc brītiņa atkārtoja. — Nelietīgā Parīze piešķir jums drūmiķa izskatu. Bet tagad man radās, ka jūsu acis atspīd saule...

Redziet nu, lielpilsēta nav nenieka vērta; juras derētu pārcelties uz šejieni.

Klods smiedamies apgalvoja, ka Parīze ir lieliska. Par spīti savai lielajai mīlestībai pret laukiem, viņš aizstāvēja pat Parīzes notekgrāvjus. Pēcpusdienā Fransuā kundze divatā ar Fiorānu aizgāja līdz dārza galam, kur auga daži aug]u koki. Apsēdušies zemē, viņi nopietni sarunājās. Fransuā kundze sirsnīgi kā māte deva Florānam draudzīgus padomus. Izvaicājot Fiorānu par viņa dzīvi un nākotnes nodomiem, dārzeņkope no sirds piedāvāja viņam savu atbalstu, ja tas būtu nepieciešams viņa laimei. Flo-rāns jutās dziji aizkustināts. Nekad neviena sieviete ar viņu tā nebija runājusi. Sī viņam atgādināja veselīgu, spēcīgu stādu, izaugušu blakus dārzeņiem viņas sakņu dārza melnzemē; turpretī dažādas lizas un normandietes, visas tās Centrāltirgus skaistules viņam šķita līdzīgas vitrīnā izliktai, glīti izrotātai apšaubāma labuma gaļai. Vairākas stundas Florāns pavadīja pilnīgā labsajūtā, brīvs no dažādām pārtikas dvakām, kuras viņam riebās līdz neprātam; starp lauku dabas veselīgajām sulām viņš bija atdzimis gluži kā tas kāposta kacens, kuru Klods teicās redzējis izaugam desmitiem reižu.

Ap pulksten pieciem draugi no Fransuā kundzes atvadījās. Viņi bija nolēmuši mājup doties kājām. Dārzeņkope pavadīja viesus līdz šaurās ieliņas galam un, brītiņu paturējusi Florāna roku, piekodināja:

— Ja kādreiz jums kļūst smagi, brauciet tik šurp.

Kādu brīdi Florāns gāja klusēdams un, iedomājoties,

ka atstāj še dalu savas veselības, atkal sadrūma. Ceļš, kas veda uz Kurbevuā, bija balti noputējis. Draugiem patika garas pastaigas, abi gāja, skaļi klaudzinot zābakus uz cietās zemes. Pie katra soja papēžus apvija putekļu mākonīši. Ceļu no sāniem apgaismoja slīpi saules stari, izstiepdami gājēju nesamērīgās ēnas šķērsām pāri bruģim tā, ka ēnu galvas slīdēja pa pretējo ietvi.

Klods gāja platiem, vienādiem soļiem, rokas mētādams un ar smaidu vērodams ēnas, viņš bija priecīgs un apreibis no ritmiskās soļošanas, ko papildināja vienmērīgās plecu kustības.

— Vai «Cīņa starp Resnajiem un Tievajiem» jums zināma? — pēkšņi viņš ievaicājās, it kā izraudamies no sapņiem.

Florāns pārsteigts atbildēja noliedzoši. Tad Klods saka aizrautīgi slavēt šo estampu sēriju; dažas epizodes viņš

pat attēloja: Resnie, vai plīzdami no resnuma, gatavojas negausīgai vakariņu maltītei, turpretī Tievie, gari kā maikstes, izbaduši un salīkuši, skaudīgi noraugās uz tiem no ielas; otrajā estampā Resnie, piebāztiem vaigiem sēžot pie galda, padzen kādu Tievo, kurš iedrošinājies pazemīgi ienākt, ar savu izskatu atgādinādams kiju starp bumbām. Klods, saskatīdams estampos cilvēcisku traģēdiju, sadalīja cilvēkus divās naidīgās šķirās: Resnajos un Tievajos; pirmie, dzīvojot labklājībā, apaug ar taukiem un aprij otrus.

— Kains droši vien bijis Resnais, bet Ābels — Tievais. Jau kopš pirmās slepkavības laikiem Resnie rīmas nesātīgā alkatībā vienmēr ir izsūkuši asinis Tievajiem. Dzīve ir nemitīgas dzīres, kur stiprie uzveic vājākos, kur kaimiņš cenšas aprīt otru kaimiņu, līdz savukārt tiek aprīts pats... Vai zināt ko, mans drosminiek, — no Resnajiem piesargieties!

Klods brīdi apklusa, ar acīm nemitīgi sekodams abām ēnām, kuras saulrieta gaismā izstiepās vēl garākas.

— Arī mēs taču esam Tievie, — viņš nočukstēja. — Mēs abi, saprotat? Kā jums šķiet, vai cilvēki ar tik plakaniem vēderiem kā mūsējie var aizņemt daudz vietas zem saules?

Florāns smaidot pievērsās ēnām. Bet Klods pukojās.

— Jūs maldāties, domādams, ka es jokoju, — viņš iesaucās. — Par mani runājot — es ciešu tieši tāpēc, ka piederu pie Tievajiem. Būtu es Resnais, varētu mierīgi gleznot, iegādāties lielisku darbnīcu un pārdot savas gleznas par zelta svaru. Diemžēl esmu tikai Tievais, vārdu sakot, es izšķiežu spēkus, meklējot kaut ko neparastu, bet Resnie tikmēr rausta plecus. Kad miršu, no manis, bez šaubām, būs atlikuši tikai kauli un āda, es būšu tik iz-ģindis, ka mani varēs apbedīt, starp divām grāmatas lapām ieliktu ... Un jūs! Jūs taču esat fenomenāls Tievais! Tievo karalis! Nudien! Atcerieties savu ķildu ar zivju tirgotājām: cik varenas bija tās milzu platās krūtis, kuras metās virsū jūsu šaurajiem pleciem! Bet viņas vadija instinkts, viņas medīja Tievo, kā kaķenes medī peles. Saprotiet, Resnais būtībā jūt neizsakāmu riebumu pret Tievo un uzskata par nepieciešamu ar zobu vai kājos spērienu palīdzību padzīt viņu no savām acīm. Lūk, kāpēc es jūsu vietā gan piesargātos. Kenī-Gradeli ir Resnie, Mehidēnas arī pieder pie Resnajiem, var teikt, ka jus no visām pusēm ir ielenkuši tikai Resnie. Mani tas satrauktu.

— Bet Gavērs un Sažē jaunkundze, un jūsu draugs Maržolēns? — Florāns, nebeigdams smaidīt, vaicāja.

— O, ja vēlaties, varu visus mūsu paziņas tūlīt pat sašķirot. Manā darbnīcā jau ilgu laiku glabājas mape ar viņu portretiem un atzīmēm, pie kādas sugas katrs pieder. Iznāk vesela dabaszinību nodala ... Gavārs, piemēram, ir Resnais, taču tāds, kurš izliekas par Tievo. Visai parasta daudzveidība... Sažē jaunkundze un Lekēra kundze pieder pie Tievajiem, turklāt pie ļoti bīstamas kategorijas. Tievie izmisumā ir spējīgi uz visu, lai aptaukotos... Mans draugs Maržolēns, mazā Kadīne un Sarjeta — tie ir trīs vēl nevainību nezaudējuši Resnie, kuriem piernil tikai jaunības piemīlīgā rijība un biklās iekāres. Piebildīšu, ka Resnais, kamēr nav novecojis, ir pievilcīga būtne . .. Bet Lebigra kungs gan ir īsts Resnais, vai nav tiesa? Kas attiecas uz jūsu politiskajiem domubiedriem, starp tiem ir galvenokārt Tievie — Šarvē, Klemansa, Logrs, Lakaijs. Izņēmumi ir resnais stulbenis Aleksandrs un savādnieks Robins. Lūk, viņš gan bija grūti izprotams.

Līdzīgā garā Klods spriedelēja visu ceļu, no Neijī tilta līdz Triumfa arkai. Viņš atgriezās te pie viena, te pie otra portreta, reizēm tos pabeigdams ar raksturīgas īpatnības attēlojumu: Logrs esot Tievais, kam vēders iestrēdzis starp pleciem; skaistā Liza — .viens vienīgs vēders, bet skaistā Normandiete — vienas vienīgas krūtis; Sažē jaunkundze droši vien dzīvē palaidusi garām iespēju aptaukoties, jo neieredz Resnos un vienlaikus nicina arī Tievos; Gavārs riskē zaudēt savus taukus, bet beigu beigās nomirs plakans kā blakts.

— Un Fransuā kundze? — Florāns ieminējās.

Jautājums Klodu bezgala samulsināja.

— Fransuā kundze? Fransuā kundze... — padomājis viņš stomījās. — Nē, to gan es nezinu, man nekad nav ienācis prātā pieskaitīt viņu kādai no šīm kategorijām ... Fransuā kundze ir krietna sieviete, nekā cita man nav, ko teikt. Velns lai parauj, viņa taču nav pieskaitāma ne pie Resnajiem, ne Tievajiem!

Abi iesmējās. Klāt bija Triumfa arka. Saule atradās zemu pie apvāršņa, vienā līmenī ar Sirēnas pakalniem; abu gājēju nesamērīgi garās ēnas kā melnas joslas stiepās augšup pa balto pieminekli pāri masīvajām skulptūru grupām, atgādinot divas ar ogli novilktas līnijas. Tas Klodu vēl vairāk uzjautrināja, viņš plātīja rokas, saliecās un pēdīgi aiziedams noteica:

— Redzējāt? Saulrietā mūsu galvas skāra debesis.

Taču Florānam smiekli vairs nenāca. Viņu atkal savā varā bija sagrābusi Parīze — šī Parīze, kas viņam Kajennā bija maksājusi tik daudz asaru, tagad viņu biedēja. Kad Florāns sasniedza Centrāltirgu, metās jau krēsla, gaisā vēdīja smacējoša smirdoņa. Nodurtu galvu atgriezdamies pie milzīgajām pārtikas noliktavām, pie saviem murgiem, kas māca viņu kā lietuvēns, Florāns kavējās tikamās un reizē skumjās almiņās par laukos aizvadīto dienu, kad ap viņu strāvoja tikai gaiša veselība un visapkārt smaržoja timiāns.

V

Nākamajā dienā ap pulksten četriem Liza devās uz Svētā Eistāhija baznīcu. Savam gājienam pāri laukumam viņa bija izvēlējusies vienkāršu, svinīgi nopietnu tērpu — viscaur melnu zīda kleitu un austu vilnas šalli. Sekojot Lizai ar skatienu no zivju paviljona līdz baznīcas durvīm, skaistajai Normandietei aizrāvās elpa.

— Te nu bija! — viņa ļauni iesaucās. — Resnā jau sāk skraidīt pie mācītājiem! ... Lai nu atsvaidzina vien savu pakaļu svētītā ūdenī, tas viņu nomierinās.

Normandiete maldījās. Liza nemaz nebija dievbijīga. Viņa nemēdza iet baznīcā, parasti aizbildinādamās, ka cenšas vienmēr un visur būt godīga, ar ko pilnīgi pietiekot.. Taču viņai nepatika, ja kāds viņas klātbūtnē slikti atsaucās par reliģiju; viņa nereti pārtrauca Gavāru, kurš labprāt stāstīja anekdotes par mācītājiem, mūķenēm un dažādām apgrēcībām sakristejā. Šīs anekdotes Lizai likās pavisam nepieklājīgas. Pēc viņas domām, vajadzēja jaut, lai katrs brīvi izvēlas savu ticību, un pret visām reliģiskajām pārliecībām izturēties ar cieņu. Turklāt mācītāji taču vispār bija krietni cilvēki. Liza pazina Svētā Eistāhij 1 baznīcas abatu Rustānu, ļoti smalku, ievērojamu cilvēku, lielisku padomdevēju, par kura labvēlību viņ$ nešaubījās. Un beidzot Liza paskaidroja, ka reliģija ir pilnīgi nepieciešama lielākajai daļai cilvēku; viņa to uzskatīja par kaut ko līdzīgu policijai, kas palīdz uzturēt kārtību, bez tās nevarētu pastāvēt neviena valdība. Ja, runājot par šo jautājumu, Gavārs mazliet pārspīlēja, sacīdams, ka visus mācītājus derētu padzīt un viņu bodītes slēgt, tad Liza, raustīdama plecus, iebilda:

— Daudz gan jūs ar to panāktu!... Pēc mēneša ielas sāktos slaktiņi — un mēs būtu spiesti izgudrot jaunu dievu. Deviņdesmit trešajā gadā tieši tā notika ... Jūs, protams, zināt, ka es par mācītājiem nejūsmoju, un tomēr nenoliedzu, ka viņi ir vņjadzīgi, jo tā tam jābut.

Ja Liza kādreiz iegāja baznīcā, tad izturējās loti godbijīgi. Viņa bija nopirkusi glītu lūgšanu grāmatiņu, kuru nekad neatvēra, kaut gan vienmēr ņēma līdzi bērēs vai kāzās. Ceremoniju laikā, mezdamās ceļos un celdamās kājās, kā pienākas, viņa centās saglabāt atbilstoši pieklājīgu izskatu. Tādu izturēšanos Liza uzskatīja par zināmu oficiālu formalitāti, kas jāievēro visiem godīgiem cilvēkiem — kā komersantiem, tā zemes Īpašniekiem, lai apliecinātu cieņu reliģijai.

Todien, iegājusi Svētā Eistāhija dievnamā, skaistā desi-niece uzmanīgi aizvēra aiz sevis baznīcēnu roku nodeldētās, ar zaļu, noplukušu audeklu tapsētās dubultdurvis. Viņa iemērca pirkstus svētītā ūdens traukā un kārtīgi pārmeta krustu. Pēc tam nedzirdamiem soliem tuvojās Svētās Agneses kapelai, kur divas sievietes, nometušās ceļos, ar rokām aizklājušas seju, gaidīja savu grēksūdzes kārtu, bet trešās gaišzilais tērps vīdēja pie biktskrēsla. Liza šķita neapmierināta; viņa pievērsās baznīcas sargam, kurš ar melnu benīti galvā lēnām gāja garām.

— Vai abatam Rustānam ir biktsdiena? — Liza pavaicāja.

Sargs atbildēja, ka abata kungam atlicis pieņemt vēl tikai pāris grēksūdžu, kas nevilksies ilgi, viņš laipni lūdza Lizu apsēsties un uzgaidīt — viņas kārta pienāks drīz. Liza pateicās, taču to, ka grēkus sūdzēt nav nākusi, noklusēja. Nolēmusi gaidīt, viņa sīkiem soliem pa grīdas akmens plāksnēm aizgāja līdz galvenajai ieejai, no kurienes starp koši izkrāsotajām sānu piebūvēm varēja labi saskatīt centrālo velvi, augstu un bargu, bez jebkādiem izrotājumiem; atzīdama, ka centra altāris ir pārāk vienkāršs, Liza viegli pavīpsnāja, vēsā akmens dižumu viņa neizprata, viņai skaistāki likās sānu kapelu zeltījumi un košās krāsas. Altāri kapelās Dižūra ielas pusē grima pelēcīgā krēslā, dienas gaisma tur iespīdēja caur apputējušām rūtīm; bet krāsainās vitrāžas iepretī Centrāltirgum dega saulrieta blāzmā, kas atdzīvināja maigās krāsas, it īpaši zaļās un dzeltenās — tik dzidras, ka Lizai prātā ienāca Lebigra kunga spoguļa priekšā noliktas liķiera pudeles. Pārgājusi pretējā pusē, kur kapelās gaiss šķita sasilis spilgtajā gaismā, Liza brītiņu pakavējās pie relikviju šķirstiem, altāru rotājumiem un gleznām, kurās lūza varavīkšņaini gaismas stari. Baznīca bija tukša, zem velvēm valdīja satraukuma un gaidu pilns klusums. Solu blāvajā dzeltenī-guinā kā melni plankumi iezīmējās dažu dievlūdzēju tumšie tērpi, bet no slēgtajiem biktskrēsliem atlidoja čuksti. Otrreiz ejot garām Svētās Agneses kapelai, Lizaievēroja, ka gaišzilā kleita vēl aizvien vīd abatam Rustānam pie kājām.

— Es gan, ja vien gribētu, varētu grēkus izsūdzēt desmit minūtēs, — lepodamās ar savu godīgumu, Liza nodomāja.

Viņa iegāja dievnamā dziļāk. Galvenā altāra aizmugurē, divrindu kolonnu pavēnī Svētās Jaunavas kapela grima tumsā un klusumā. Satumsušo vitrāžu zīmējumos izcēlās tikai platās sarkanās un mēļas krokās krītošie svēto apustuļu ģērbi, degdami bijīgajā pustumsā kā mistiskas mīlestības liesmas mēmas lūgšanas ekstāzē. Šī vieta likās noslēpumaina, tas bija krēslains paradīzes stūrītis, kur divu vaska sveču liesmas mirgoja kā zvaigznītes, bet no augstās velves četras tikko saskatāmas lustras ar metāla aba-žūricm nokarājās kā lieli zelta kvēpināmie trauki, kurus virs Jaunavas Marijas šūpo eņģeļi. Šeit starp kolonnām vienmēr bija redzamas it kā drūmā saldkaislē saļimušas sievietes, atbalstījušās uz otrādi apgriezto krēslu sēdekļiem.

Liza, mierīgi stāvot, visā noskatījās. Nekas viņu nesatrauca. Viņai nebija skaidrs vienīgi tas, kāpēc netiek aizdegtas lustras, — gaismā taču viss liktos daudz līksmāks. Turklāt šai tumsai piemita kaut kas nepieklājīgs — gluži kā alkovam ar tā pustumsu un īpašo dvaku, bet tas, pēc viņas domam, šai vietā nepavisam neiederējās. Viņas seju sildīja līdzās stāvošajos svečturos aizdegtās sveces, kurām veca sieviņa ar lielu nazi kasīja nost izkusušā vaska sabiezējumus kā bālas, sastingušas asaras. Un kapelas bijīgajā, gaidpilnajā klusumā, šajā mēmajā mīlestības apmātībā, Liza aiz vitrāžu sarkanajiem un mēļajiem apustuļu ģērbiem skaidri saklausīja no Monmartra ielas izbraucošo ekipāžu rīboņu. Bet tālumā nemitīgi dunēja Centrāltirgus.

Kad Liza jau grasījās atstāt kapelu, viņa pamanīja ienākam jaunāko māsu Mehidēnu, saldūdens zivju tirgotāju

Klēru. Aizdedzinājusi lukturī sveci, Klēra nometās ceļos aiz kolonnas uz akmens plāksnēm, ar gaišajiem, nevīžīgi sasukātajiem matiem izskatīdamās bāla kā līķis. Pārliecināta, ka neviens viņu neredz, meitene, rūgti raudot un karsti lūdzot dievu, ļāvās sāpēm, locīdamās kā stiprā vējā un aizrautīgi kaut kur tiekdamās kā sieviete, kas atdodas. Skaistā desiniece bija bezgala pārsteigta, jo Mehidē-nas nebija dievbijīgas, it. īpaši Klēra, kas reizēm par reliģiju un mācītājiem izteicās tā, ka, to dzirdot, mati cēlās stāvus.

— Kas īsti ar viņu notiek? — vēlreiz atgriezdamās Svētās Agneses kapelā, Liza vaicāja. — Tā neliete būs kādu noindējusi.

Beidzot abats Rustāns atstāja biktskrēslu. Tas bija glīts, gadus četrdesmit vecs vīrietis laipnu, smaidīgu seju. Pazinis Lizu, abats spieda viņai rokas, godāja par «dārgo kundzi» un, ievedis sakristejā un novilcis stihāriju, teica, ka tūlīt būs pilnīgi viņas rīcībā. Atgriezušies baznīcā, viņi staigāja gar sānu kapelām Dižūra ielas pusē — viņš sutanā un kailu galvu, viņa — ciešāk ievīstījusies savā vilnas šallē. Abi sarunājās pusbalsī. Saules gaisma krāsainajās vitrāžās dzisa, baznīca satumsa, uz akmens plāksnēm švīkstēja pēdējo dievlūdzēju klusie soļi.

Tad Liza abatam Rustānam izstāstīja, kāds nemiers viņu māc. Viņi nekad nemēdza runāt par reliģiju. Liza abatam nesūdzēja grēkus, bet gl^iži vienkārši nāca pēc padoma sarežģītos jautājumos, uzticēdamās viņam kā diskrētam, prātīgam cilvēkam un, pašas vārdiem runājot, vērtēdama viņu augstāk par jebkuru aizdomīgu veikalnieku, kam vai draudēt katorga. Abats pret Kenī kundzi vienmēr izturējās neizsakāmi pakalpīgi: viņš pārlapoja likumu kodeksu, norādīja, kā izdevīgāk ieguldīt naudu, taktiski atrisināja sarežģītus tikumiskus jautājumus, ieteica Lizai gaļas sagādniekus; ne uz vienu jautājumu, lai cik sarežģīts tas būtu, abatam netrūka atbildes; vienmēr rīkodamies ļoti dabiski, viņš nekur neiejauca dievu un nemēģināja no Šim sarunām gūt labumu sev vai baznīcai. Pateicīgs vārds, sraaids viņam bija pietiekošs atlīdzinājums. Šķita, ka abats ar lielu prieku pakalpo skaistajai Kenī kundzei, kuru viņa saimniecības vadītāja bieži pieminēja ar cieņu kā augsti godājamu cilvēku šajā kvartālā. Todien pārrunas bija īpaši delikātas. Liza gribēja noskaidrot, kādu attieksmi pret vīrabrāli pieļauj godaprāts: vai viņai bija tiesības Florānu uz-' raudzīt, nepieļaut, ka pazudina viņas ģimeni — vīru, meitu un viņu pašu, un ko iesākt nenovēršamu briesmu gadījumā. Liza jautājumus neuzstādīja krasi, viņa tos uzdeva piesardzīgi, labi apsvērusi sakāmo, lai abats varētu runāt par šo tematu, nepieskaroties atsevišķām personām. Abata argumenti bija pretrunīgi. Viņš sprieda, ka cilvēkam vispār ir ne vien tiesības, bet arī pienākums aizkavēt ļaunumu un viņš drīkst brīvi izvēlēties līdzekļus, kas nepieciešami labā uzvarai.

— Lūk, tādas ir manas domas, dārgā kundze, — abats pabeidza. — Jautājums par līdzekļiem mēdz būt visai sarežģīts. Līdzekļi — tas ir milzu tīkls, kurā parasti sapinas vienkāršie, tikumīgie cilvēki. Bet jūsu skaidro sirdsapziņu es pazīstu. Apsveriet labi katru savu soli un, ja vien sirds-balss to nenosoda, rīkojieties droši... Godīgos dievs visžēlīgi apveltījis ar brīnumainu spēju padarīt taisnīgu it visu, ko vien tie uzsāk.

Tad, mainījis toni, abats turpināja:

— Pasveiciniet no manis Kenī kungu! Garāmejot iegriezīšos noskūpstīt jūsu mīļo, labo mazulīti Polīnu... Uz redzēšanos, dārgā kundze, esmu vienmēr gatavs jums pakalpot.

Abats atkal iegāja sakristejā. Liza ziņkārības pēc palūkojās, vai Klēra vēl aizvien lūdz dievu, bet meitene, šķiet, bija atgriezusies pie savām karpām un zušiem; Svētās Jaunavas kapelas priekšā Klēru vairs neredzēja, tur bija iestājusies pilnīga tumsa un vīdēja tikai otrādi apgrieztie krēsli, kurus dievbijīgā kaismē bija apgāzušas ceļos nometušās sievietes.

Kad skaistā clesiniece atkal šķērsoja laukumu, Norman-diete, kas gaidīt gaidīja viņas iznākšanu, pustumsā pazina sāncensi pēc lās platajiem brunčiem.

— Apžēliņl — viņa iesaucās. — Resnā notupējusi baznīcā vairāk nekā stundu. Kad mācītājs sāk attīrīt viņu no grēkiem, kora zēni stāv rindā, lai izgāztu samazgu spaiņus uz ielas.

Nākamajā rītā Liza devās tieši uz Florāna istabu. Pārliecināta, ka neviens viņu tur neiztraucēs, viņa mierīgi apsēdās, nolēmusi melot, ja negaidot ierastos Florāns, — teikt, ka ienākusi palūkoties, vai svainim nav jānomaina gultas veļa. Nupat viņa bija redzējusi, ka Florāns ļoti aizņemts rosās zivju paviljonā starp letēm. Apsēdusies pie galdiņa un izņēmusi laukā atvilktni, Liza nolika to sev uz ceļiem un ļoti piesardzīgi iztukšoja, cenzdamās iegaumēt, kādā kārtībā papīri salikti, lai vēlāk tieši tāpat ai liktu tos atpakaļ. Vispirms viņa atrada iesākto apcerējumu par Kajennu, pēc tam dažādus plānus un projektus — gan par nodevas pārvēršanu taksē pēc vienošanas, gan par Centrāltirgus administratīvās sistēmas reformu un citus. Sīkā rokrakstā aprakstītās lappuses, kuras Liza pulējās izlasīt, viņai likās ļoti garlaicīgas; pārliecināta, ka Florāna ļauno nolūku apliecinājums slēpjas citur, Liza nolēma pārmeklēt matraci un jau grasījās likt atvilktni vietā, kad pēkšņi kādā aploksnē pamanīja Normandiet.es ģīmetni. Attēls bija mazliet nomelnējis. Zivju tirgotāja, kas bija uzņemta visā augumā, vienu roku bija atbalstījusi pret nošķeltu kolonnu; viņa bija apkārusies ar savām rotaslietām, uzvilkusi jauno, kuplo zīda kleitu, un viņas sejā vīdēja nekautrs smaids. Aizmirsusi vīrabrāli, savas bažas un visu, kāpēc šurp nākusi, Liza, nebīdamās, ka var tikt pārsteigta, vērīgi lūkojās fotoattēlā un lēnām, uzmanīgi to pētīja, kā mēdz darīt sievietes, vērojot savas sāncenses. Nekad vēl viņai nebija izdevies aplūkot sāncensi tik tuvu. Gan tuvinādama, gan attālinādama ģīmetni, Liza vēroja Normandietes matus, degunu un muti. Tad sakniebtām lūpām izlasīja otrā pusē lieliem, neveikliem burtiem rakstīto: «Luīza savam draugam Florānam». Uzraksts Lizai šķita kā atzīšanās un izraisīja sašutumu. Liza gandrīz gribēja pievākt ģīmetni, lai paturētu kā ieroci pret naid-nieci. Taču galu galā nosprieda, ka nav vērts, jo vajadzības gadījumā varēs to atrast tepat arī vēlāk, un lēnām iebāza ģīmetni atpakaļ aploksnē.

Pēc tam, atkal pārlapojot un kārtojot papīrus, Liza iedomājās palūkoties atvilktnes dibenā, kur Florāns bija iebīdījis Ogistīnas diegus un adatas; un tieši tur starp lūgšanu grāmatiņu un «Sapņu atslēgu» atradās meklētais, vienkāršā, pelēkā papīrā ietītas visai kompromitējošas piezīmes. Florāna satrauktajā prātā pakāpeniski brieda sacelšanās iecere, ko Lebigra krodziņā reiz bija izvirzījis I.ogrs, — iecere gāzt Impēriju ar varmācīga apvērsuma palīdzību. Drīz vien Florāns to sāka uzskatīt par savu pienākumu, par misiju. Beidzot viņš atrada mērķi, kura dēļ bija bēdzis no Kajennas un atgriezies Parīzē. Pārliecināts, ka viņa aicinājums ir atriebties par savu kalsnumu, atmaksāt šai pilsētai, kas aptaukojusies, kamēr trimdā taisnības aizstāvji mirst badā, Florāns, uzņēmies soģa lomu, sapņoja-arī par Centrāltirgus sadumpošanu, lai beidzot reiz sadragātu rimu un dzērāju valstību. Florāna, šā jūtīgā cilvēka, prātā neatlaidīgā doma bija nostiprinājusies ātri. Viņa iztēlē viss pieņēma pārlieku draudīgus apjomus; iztēlojoties visdīvainākās ainas, viņam šķita, ka Centrāltirgus viņu, atgriezušos trimdinieku, sagrābis savā varā, lai padarītu gjēvu un saindētu ar savām smakām. Turklāt Florānam likās, ka Liza cenšas pārvērst viņu trulam dzīvniekam līdzīgu; divas trīs dienas viņš vairījās no Lizas it kā no šķīdinātāja līdzekļa, kas spētu izkausēt viņa stingro apņēmību, līdzko viņš tai tuvotos. Sīs bērnišķās baiļu lēkmes, dziļi sašutuša cilvēka jūlu uzliesmojumi parasti beidzās ar liela maiguma uzplūdiem un mīlestības alkām, kuras viņš slēpa ar puicisku biklumu. Florāna prātu apmigloja kaitīgs skurbums, it. īpaši vakaros. Dienā nomocījies, viņš saspringtiem nerviem atteicās no miega, slepeni bīdamies no šīs nebūtības un tāpēc aizvien ilgāk aizkavēdamies pie Lebigra kunga vai Mehidēnām; taču, mājās pārnācis, tūlīt nelikās gulēt, viņš rakstīja, gatavodams daudzināto sacelšanos. Tā palēnām Florāns izstrādāja sacelšanās plānu. Parīzi viņš iedalīja divdesmit sektoros, katrā rajonā pa vienam; katram sektoram būtu savs priekšnieks, kaut kas līdzīgs ģenerālim, kuram pakjautos divdesmit 1< itnanti, kas savukārt komandētu divdesmit sazvērnieku rotas. Ik nedēju priekšnieki noturētu apspriedes — ikreiz cilā vietā; lielākas drošības labad sazvērniekiem būtu zināms tikai rotas komandieris, kurš uzturētu sakarus vienīgi ar sava sektora priekšnieku; bez tam derēja uzlikt šīm rotām dažādus izgudrotus pienākumus, lai jauktu policijai pēdas, liet laist darbā šos spēkus varētu pavisam vienkārši. Atliktu vienīgi nogaidīt pilnīgu kadru izveidošanos, pēc tam izmantot pirmos politiskos nemierus.Tā kā dumpinieku rīcībā droši vien neatrastos vairāk kā dažas medību bises, vispirms vajadzētu ieņemt sargposteņus, atbruņot ugunsdzēsējus, Parīzes policistus un aktīvā karadienesta zaldātus un, pēc iespējas izvairoties no bruņotas cīņas, aicii nāt šos cilvēkus pāriet tautas pusē. Pēc tam dumpinieki taisnā ce]ā dotos uz Likumdošanas padomi, bet no turienes — uz pilsētas domi. Šis plāns, pie kura Florāns ik vakaru, izlādēdams nervu sasprindzinājumu, strādāja gluži kā pie drāmas scenārija, pagaidām bija pamatīgi sasvīt-rots un uzmests tikai uz atsevišķām papīra lapiņām, tas liecināja par autora meklējumiem un jāva izsekot viņa naivās un vienlaikus zinātniskās ieceres pakāpeniskai attīstībai. Ātri pārskatot piezīmes, kurās bija daudz neizprotama, Lizai pārskrēja šermuli, un viņa vairs neiedrošinājās pieskarties šiem papīriem, bīdamās, ka tie var sprāgt viņas rokās kā pielādēti ieroči.

Visvairāk Lizu nobiedēja pēdējā piezīme. Florāns uz puslapas bija uzskicējis nozīmes, kuras atšķirtu sektoru priekšniekus un viņu palīgus; līdzās varēja redzēt arī rotu vimpeļu skicējumus. Turklāt ar zīmuli bija aprakstītas visu divdesmit sektoru vimpeļu krāsas. Priekšniekus atšķirtu pēc sarkanas, pāri plecam pārmestas lentes, palīgus — pēc sarkanas saites ap piedurkni. To visu Liza uztvēra kā īstu un tūlītēju sacelšanos; viņai iztēlē jau rēgojās šie dumpinieki, kas ar sarkanām lentēm iet gar viņas veikalu, raida lodes spoguļos un marmora plāksnēs, no vitrīnas zog desas un cīsiņus. Svaiņa nekrietnie plāni bija reizē atentāts pret Lizu, pret viņas labklājību. Viņa aizgrūda ciet atvilktni un, apskatīdama istabu, domāja, ka šo cilvēku, kurš gulēja uz viņas palagiem un deldēja viņas mēbeles, viņa pati bija pieņēmusi savā mājā. It īpaši Lizu kaitināja tas, ka vienkāršajā koka galdiņā, kuru tēvoča Gradela dzīves laikā bija izmantojusi viņa pati, kamēr vel nebija precējusies, — ka šajā nevainīgajā galdiņā ar izļodzītām kājām Florāns glabā drausmīgu elles mašīnu.

Liza stāvēja, prātodama, ko iesākt. Pirmkārt — vīram nebija vērts neko stāstīt. Viņa nolēma izskaidroties ar Flo-rānu, kaut gan bažījās, vai tādā gadījumā viņš savas noziedzīgās ieceres nemēģinās īstenot citā vietā, ļaunprātīgi ceļot neslavu radiniekiem. Palēnām nomierinājusies, Liza nolēma, ka pareizāk būs, ja viņa Florānu uzmanīs. Līdzko parādīsies pirmās briesmu pazīmes, viņa gan zinās, ko darīt. Viņas rokās tagad taču bija līdzeklis, ar ko aizgādāt Florānu atpakaļ katorgā.

Atgriezusies veikalā, Liza atrada Ogistīnu pagalam izmisušu. Jau ilgāk nekā pusstundu bija ndzudusi mazā Po-lina.

— Es tiešām neko nezinu, kundze... — uz satrauktās Lizas jautājumiem citu neko nespēdama atbildēt, pārdevēja taisnojās. — Nupat vēl Polīna bija šeit uz ielas kopā ar kādu puišeli... Es abus neizlaidu no acīm, bet tad kāds kungs palūdza nosvērt gabalu šķiņķa, un tikmēr bērni nozuda.

— Varu derēt, ka te bijis Mišsl — desiniece iesaucās. — Ak, nelietīgais zeņķis!

Tas patiesi bija Mišs. Todien Polīna pirmoreiz bija uzvilkusi jauno kleitiņu ar zilajām svītriņām, lai padižotos. Stalti izslējusies, viņa nostājās veikala priekšā — ļoti rātna, sakniebtām lūpām, ar svarīgu sejas izteiksmi kā maza, sešus gadus veca dāmina, kas bīstas nosmērēties. Viņas sastīvinātie bruncīši, kupli kā balerīnai, neaizsedza baltās, kārtīgi apstieptās zeķītes un gaišzilos lakādas zābaciņus; bet platais priekšautiņš, kas sākas no kakla, plecos bija rotāts šauriem, izšūtiem volāniņiem, kuri krita uz kailajām, sārtajām, burvīgi bērnišķajām roķelēm, Meitenei ausis bija tirkīza auskari, ap kaklu ķēdīte ar zelta krustiņu, gludi sasukātajos matos iesieta gaišzila samta lente; maigā, apaļīgā meitenīte bija līdzīga savai mātei, un viņai piemita tīri parlziska jaunas lelles grācija.

Jau pa gabalu Mišs pamanīja meiteni. Mezdams renstelē sīkas, nobeigušās zivtiņas, kuras ūdens nesa prom, viņš, sekodams tām pa ietvi, sauca, ka tās aizpeld. Taču, ieraudzījis Polīnu tik skaistu un tīru, zēns, šķērsojis ielu, tuvojās viņai bez cepures, saplēstā blūzē, noļukušās bikšelēs, no kurām līda laukā krekls, — septiņus gadus vec ris Mišs vispār izskatījās nevīžīgs kā īsts ielas delvēris. Matē viņam bija stingri aizliegusi rotaļāties ar to «resno muļķa skuķi», kas, vecāku pārbarots, drīz plīsīs no resnuma. Brīdi vilcinādamies, Mišs pagorījās meitenes priekšā, tad grasījās piedurties skaistajai kleitiņai ar gaišzilajām svītriņām. Bet Polīna, kas sākumā jutās glaimota, ar liekuļoti kautru sejas izteiksmi atkāpās un teica:

— Liecies mierā ... Mamma neatļauj ...

Attapīgo, uzņēmīgo Mišu šie vārdi sasmīdināja.

— Ak, tu, stulbene! — viņš iesaucās. — Kas par to, ka mamma neatļauj ... Nāc, iesim spēlēties! Grūstīsim viens otru, vai gribi?

Acīmredzot zēnam bija ļauns nolūks: meiteni novārtīt. Manīdama, ka Mišs grasās no mugurpuses viņu pagrūst, Polīna atkāpās vēl vairāk, izlikdamās, ka dosies mājās. Tad zēns saraustīja bikšeles un kļuva neparasti laipns, gluži kā augstākās sabiedrības cilvēks.

— Kāda tu muļķīte! Es tikai pajokoju ... Tu šodien izskaties ļoti skaista. Vai tas krustiņš ir tavas mammas?

Meitene uzpūtīgi atbildēja, ka tas pieder viņai pašai. Mišs pamazām aizvilināja Polīnu līdz Piruetes ielas stūrim: viņš aptaustīja mazās bruncīšus, brīnīdamies, ka tie ir tik stīvi; mazajai tas sagādāja bezgala lielu prieku. Iznākusi uz ielas, lai padižotos ar jauno kleitiņu, viņa bija dziļi sašutusi, ka neviens tai nepievērsa uzmanību. Tomēr, par spīti Miša komplimentiem, Polīna neparko negribēja iet viņam līdzi.

— Esi gan tu zoss! — Mišs atkal kļuva rupjš. — Tūlīt es tevi iesēdināšu dubļos ar visiem taviem krinolīna svārkiem, vai sapratāt, skaistā Vizdegunes kundze?

Poiīna izbijās. Zēns satvēra meiteni pie rokas, taču, noprazdams, ka ir kļūdījies, atkal kļuva laipns un, aši parakņājies kabatās, pavēstīja:

— Man ir viens sū.

Ieraudzījusi naudu, meitene nomierinājās. Saņēmis monētu pirkstos, Mišs turēja to Polīnai acu priekšā tā, lai viņa gluži nemanot nokāptu no ietves un viņam sekotu. Tas mazajam zēnam, protams, izdevās.

— Kas tev labāk garšo? — viņš vaicāja.

Poiīna vilcinājās ar atbildi; viņa nespēja izšķirties, viņai garšoja ļoti daudz kas. Mišs saka uzskaitīt dažādus kārumus: lakricu, melasi, krējuma konfektes, pūdercukuru. Pēdējais izraisīja meitenei nopietnas pārdomas: iebāzt pūdercukurā pirkstu un pēc tam pasūkāt nebūtu slikti. Viņa kļuva pavisam nopietna.

— Nē, man labāk patīk radziņi, — meitene izšķīrusies pavēstīja.

Tad, saņēmis pie rokas, zēns veda viņu projām, un viņa vairs nepretojās. Šķērsojuši Rambito ielu, bērni pa plato Centrāltirgus ielu aizgāja līdz Kosonrī ielas pārtikas preču tirgotavai, kas bija labi pazīstama ar saviem radziņiem. Šie radziņi ir tievas papīra tūtiņas, kurās pārtikas preču tirgotāji pārdod vitrīnas atbirumus: sadrupušas konfektes, sabirzušus, cukurotus kastaņus, aizdomīgas drupatas no saldumu vāzēm. Mišs izturējās kā galants kavalieris: Jāvis Polīnai izvēlēties radziņu — Žila papīra tūtiņu, zēns, neatņēmis to viņai, samaksāja bodniekam vienu sū. Uz ielas meitene šīs dažādu saldumu atliekas no tūtiņas sabēra priekšautiņa kabatās; bet tās bija tik šauras, ka piepildījās līdz malām. Meitene sajūsmā lēnītēm grauza drupatiņu pēc drupatiņas, siekalās slapinādama pirkstiņus, lai savāktu niecīgākos puteklīšus; tā darot, saldumi kabatās kusa, un uz tām parādījās divi brūni plankumi. Mišs šķelmīgi smaidīja. Apskāvis meitenes vidukli, viņš netraucēti ņurcīja viņas kleitiņu un nemanot veda viņu uz Pjēra L.esko ielas stūri netālu no Nevainīgo upuru skvēra.

— Nu, vai tagad tu nāksi spēlēties? — viņš vaicāja. — Saldumi tavās kabatās ir ļoti garšīgi. Redzi nu, muļķīte, es nemaz nedomāju darīt tev pāri.

Un arī viņš pats bāza pirkstus Polīnas priekšauta kabatās. Viņi iegāja skvēra. Tieši tur Mišs droši vien cereja gūt uzvaru. Viņš izrādīja meitenei lielisko skvēru, it kā tas būtu viņa personiskais īpašums, kurā viņš augas pēcpusdienas skraidīja. Polīna nekad vēl nebija aizgājusi tik tālu; viņa katrā ziņā būtu apraudājusies kā nolaupīta jaunkundzīte, ja kabatās neatrastos saldumi. Puķudobēm izraibinātā zālāja vidū slējās strūklaka, no kuras š-dtīm šļācās ūdens, šķeldams baseina līmeni; bet pār urnām noliekušās Žana Gužona nimfas, baltodamas pelēkā akmens fonā, atdzīvināja drūmo Sendenī kvartālu ar savtr kailo grāciju. Ejot apkārt strūklakai, bērni vēroja no sešām atverēm strūklojošo ūdeni, droši vien sapņodami, ka jauki būtu paskraidīt pa centrālo mauriņu, noslēpties as-lapaino palmu biezokni vai ielīst rododendru dobē, kas stiepās gar skvēra režģoto žogu. Jau paguvis mugurpusē pamatīgi saburnīt Polinas skaisto kleitiņu, mazais Mišs, slepus ņirgdams, sacīja:

— Tagad spēlēsimies — metīsim viens otram virsū smiltis, labi?

Polīnu spēlīte iekārdināja. Bērni aizvērtām acīm apmētājās ar smiltīm. Tās bira gan meitenes kleitiņas izgriezumā, gan pār muguru, gan arī uz zeķēm un zābaciņiem. Redzot, ka baltais priekšautiņš kļūst gluži dzeltens, Mišs līksmoja, taču uzskatīja, ka meitenes drēbes vēl nav pietiekami notraipītas.

— Zini ko? Stādīsim kociņus, — viņš pēkšņi ieteicās. — Es protu ierīkot skaistus dārziņus.

— Labi, stādīsim dārziņus, — Polīna priecīgi piekrita.

Tā kā skvēra sarga tuvumā nebija, Mišs meitenei lika

kādā pukudobē izrakt, bedrītes. Polīna, nometusies ceļos uz miklās zemes, apgūlās uz vēdera un ar burvīgajām, kailajām roķelēm lidz elkoņiem rakņājās pa melnzemi. Mišs lasīja klūdziņas, salauza zariņus. Tie kļuva par dārziņa kokiem, kurus viņš stādīja Poiinas izraktajās bedrītēs. 'Zēns tomēr atzina, ka bedrītes ir pārāk seklas, un kā prasīgs saimnieks sarāja strādnieci par slinkumu. Kad Polīna piecēlās, viņa bija novārtījusies melna no galvas lulz kājām; zemes bija sabirušas viņai matos, seja bija viscaur nosmērēta, rokas — melnas kā ogļracim, un viņa izskatījās tik smieklīga, ka zēns, plaukšķinādams rokas, iesaucās:

— Bet tagad skriesim kociņus aplaistīt... Citādi tie neaugs, skaidrs?

Tas biia kronis visam. Izskrējuši laukā no skvēra, bērni pasmēla saujās ūdeni no grāvja un metās atpakaļ aplaistīt sprungulīšus. Būdama pārāk apaļīga un nespēdama veikli paskriet, Polīna pa ceļam Iztecināja visu lidoni starp pirkstiem, un tas nolija gar viņas bruncišiem; sesto reizi ejot pēc ūdens, meitene izskatījās kā grāvī izpeldējusies. Mišs atzina, ka Polīna izskatās lieliski, kaut gan bija ļoti netīra. Zēns apsēdināja Polīnu sev blakus zem rododendra līdzās pašu dēstītajam dārziņam. Viņš teica, ka nu jau šie sprun-gulīši aug. Un, saņēmis Polīnas rociņu, saukāja meiteni par savu sieviņu.

— Tu taču nenožēlo, ka atnāci, vai ne? Šeit ir labāk nekā stāvēt uz. ietves, kur tev droši vien bija šausmīgi garlaicīgi ... Es protu daudz ielas spēju, gan redzēsi. Atnāc šurp atkal, labi? Tikai nesaki neko mammai, neesi muļķe. Ja tu viņai kaut ko izpļāpāsi, nu, tad sargies — ejot gar jūsu māju, es vienmēr plēsīšu tevi aiz matiem.

Polīna visam piekrita. Bet Mišs, izrādot pēdējo laipnību, piebēra viņai pilnas kabatas ar zemi. Ar ielas bērniem piemītošu nežēlību zēns spieda Polīnu sev cieši klāt, cenzdamies nodarīt viņai sāpes. Bet saldumu Polīnai vairs nebija, rotaja bija beigusies, un mazā sāka uztraukties. Kad Mišs viņai sāpīgi knieba, viņa raudot sacīja, ka grib iet uz mājām. Mišu, kas tēloja galantu kavalieri, tas lieliski uzjautrināja; viņš biedēja Polīnu, draudēja pamest šeit vienu un nevest mājās pie vecākiem. Mazā, šausmās vai pamirusi, centās apspiest elsas gluži kā skaistule, kuru nomaļā krodziņā likteņa varā pametis pavedējs. Droši vien, gribēdams apklusināt, zēns galu galā būtu meiteni piekāvis, ja pēkšņi tuvumā neatskanētu Sažē jaunkundzes griezīgā balss.

— Mans dievs, tā taču ir Polīna ... — viņa skaļi, spiedzīgi iesaucās. — Vai liksi meitenei mieru, Jaunais negantniek!

Skali vaimanādama par meitenes nožēlojamo izskatu, vecmeita saķēra meiteni pie rokas. Mišs nebūt nenobijās; zēns sekoja viņām, klusībā uzjautrinādamies par savu nedarbu un atkārtodams, ka Polīna pati gribējusi šurp nākt, bet novārtījusies tāpēc, ka pakritusi. Sažē jaunkundze bija pastāvīga Nevainīgo upuru laukuma skvēra apmeklētāja. Ik pēcpusdienu viņa tur pavadīja vismaz stundu, nepalaižot garām neko no vienkāršo ļaužu runām. Skvēra abās malās, saliktas puslokā, stiepjas garas, ar galiem kopā sastumtu solu rindas. Tur pulcējās trūcīgie pilsoņi no šauro šķērsieliņu netīrajiem dzīvoklīšiem, kuros trūkst gaisa; izkāmējušas, drebelīgas večiņas saburnītās aubēs; jaunas, taču trūkuma novārdzinātas un jau pavītušas sievietes jakās, nevīžīgi saspraustos brunčos un neapsegtu galvu;

ierodas ari vīrieši: tīrīgi večuki, nesēji notraipītos svārkos un aizdomīgi kungi melnās platmalēs; bet alejās klaigā bērnu bari: velk ratiņus bez riteņiem, ber spainīšos smiltis, raud un kož cits citam; šie bērni, kas skrandainās drēbēs, pilošiem deguniem saulītē čum un mudž kā tārpi, iedveš šausmas. Sažē jaunkundze bija tik kalsna, ka viņai vienmēr atradās vietiņa uz sola. Viņa ieklausījās laužu valodās un pati iesaistīja sarunā blakussēdētāju, kāda strādnieka sievu ar bālu, dzeltenīgu seju, — tā lāpīja ve]u, vilkdama laukā no aukliņām sastiprinātā groziņā kabatlakatiņus un zeķes, cauras kā siets. Vecajai Sažē šeit netrūka arī paziņu. Par spīti neciešamajam troksnim, ko sacēla bērnu klaigas un Sendenī ielas nemitīgā ekipāžu rīboņa aiz skvēra, te varēja dzirdēt bezgalīgas tenkas, te aprunāja preču piegādātājus, pārtikas preču tirgotājus, miesniekus un maizniekus — tā bija īsta kvartāla avīzes hronika, it īpaši žultaina kredīta atteikumu un trūcīgo ļaužu slepenās skaudības dēļ. Sažē jaunkundze šeit galvenokārt uzzināja daudz apkaunojošu notikumu — šīs riebīgās tenkas, kas nāca no aizdomīgām mēbelētām istabām un durvju sardžu tumšajām būdiņām, rosināja viņas ziņkāri gluži kā pikanta garšviela. Bet, pavēršot seju pret Centrāltirgu, Sažē jaunkundzes priekšā atklājās laukums, ko no trim pusēm ieskāva logiem izrobotas namu fasādes; cenzdamās ar acīm ieurbties tajās, vecā šķita tiecamies augšup un it kā caur palielināmo stiklu pētām stāvu pēc stāva līdz pat mansardu apaļajiem lodziņiem; viņa uzmanīgi vēroja katra loga aizkarus, kur vienas vienīgas galvas parādīšanās starp divām žalūzijām deva iemeslu iztēloties veselu drāmu, un tikai tādā veidā, uzmanīgi no ielas vērojot namu fasādes, vecmeita galu galā uzzināja visu par šo namu iedzīvotājiem. Visvairāk viņu saistīja Ba-rata restorāns ar vīna pagrabiņu, ar četriem šauriem, kliedzošu krāsu rakstiem apgleznotiem stāviem, ar zeltītiem kokgriezumiem rotāto nojumi, kas veido terasi, no kuras nokarājas puķpodos augošie zaļie vīteņi; viņai patika gaišzilais fons, dzeltenās kolonnas, akmens stabs ar gliemežnīcu galā un visa 1ā ar līmes krāsām uzmālētā kartona tempļa dekorācija vecā, apdrupušā nama fasādē, kas jumta malā beidzās ar eļļas krāsām nokrāsotu cinkotu galeriju. Aiz sarkani svītrotajām, elastīgajām žalūzijām Sažē jaunkundze iztēlojās garšīgas brokastis, smalkas vakariņas, negantas uzdzīves. Viņa atļāvās pat izgudrot melus: lūk, tieši šeit Florāns un Gavārs parasti uzdzīvo kopā ar abām palaistuvēm, māsām Mehidēnām, turklāt deserta laikā te notiek neiedomājamas neķītrības.

Kad vecā Sažē saņēma mazo Polīnu pie rokas, meitene sāka raudāt vēl stiprāk. Sažē jaunkundze jau grasījās doties uz skvēra vārtiem, bet pēkšņi pārdomāja. Apsēdusies sola galā, viņa centās nomierināt raudošo bērnu.

— Izbeidz raudāt, citādi tevi sagrābs ciet policisti... Es tevi aizvedīšu uz mājām. Tu taču mani pazīsti, vai ne? Esmu «labā omīte», vai atceries?... Nu pasmaidi taču!

Bet Polīnu slāpēja asaras, viņa gribēja iet mājās. Tad, Jaudama meitenei izraudāties, vecā Sažē pacietīgi nogaidīja, kad tā aprims. Nabaga bērns slapjajos bruncīšos un zeķītēs viscaur trīcēja; slaucīdama asaras ar netīrajām dū-rītēm, meitene nosmērēja seju ar dubļiem līdz pat ausīm. Kad Polīna mazliet nomierinājās, vecmeita saldenā bal-stiņā ierunājās:

— Tava māmiņa taču nav ļauna, vai nav tiesa? Un mīl savu meitiņu.

— Jā, jā, — lāgiem vēl ieelsodamās, Polīna attrauca.

— Un ari tētis nav Jauns, viņš tevi nesit, ar māmiņu nestrīdas ... Par ko viņi vakaros gulētejot runā?

— Ak, es nezinu; man gultiņā ir silti.

— Varbūt viņi runā par brālēnu Florānu?

— Nezinu.

Bargi palūkojusies uz meiteni, Sažē jaunkundze izlikās, ka tūlīt celsies un ies prom.

— Paklau, tu esi mele, vairāk nekas... Vai nezini, ka melot nav brīv? Ja melosi, pametīšu tevi šepat — un Mišs tevi atkal knaibīs.

Mišs, kas ložņāja sola tuvumā, iejaucās sarunā.

— Ko niekus, viņa taču ir pārāk stulba, lai kaut ko zinātu, — maza, apņēmīga vīriņa balstiņā viņš noteica. — Es gan vakar redzēju, cik muļķīga kļuva mana labā drauga Florāna seja, kad mamma joka pēc sacīja, ka atļauj viņam sevi noskūpstīt, ja šim tā tīk.

Bet Polīna, dzirdot, ka viņu draud pamest vienu, nobijusies atkal skaļi ieraudājās.

— Apklusti beidzot, apklusti, draņķe tāda! — rupji sapurinājusi meiteni, vecā nošņācās. — Es taču nekur neiešu, nopirkšu tev miežu cukuru, vai gribi? Miežu cukuru! ... Tātad brālēnu Florānu tu nemīli?

— Nē, māmiņa saka, ka viņš nav godīgs.

— Ā1 Redzi nu, māmiņa kaut ko tomēr ir teikusi.

— Reiz vakarā pie manis gultiņā bija Mutons, mēs abi gulējām . . . Māmiņa tētim sacīja: «Tavs brālis tikai tāpēc izbēga no katorgas, lai mēs visi tur nonāktu kopa ar viņu.»

Sažē jaunkundze paklusām iekliedzās. Viscaur trīcēdama, viņa pietrūkās kājās. Šķita, ka spējš gaismas stars iesities viņai sejā. Paķērusi Polīnu pie rokas, viņa, ne vārda neteikdama, sakniebtām lūpām gandrīz skriešus vilka meiteni uz desu veikalu, klusībā par kaut ko smīkņādama, bet viņas caururbjošajos skatienos vīdēja ļauns prieks. Piruetes ielas stūri Mišs, priecādamies par Polīnas tenterēšanu dubļiem noķēzītajās zeķītēs, uzskatīja par prātīgāku nozust. Liza bija šausmīgi satraukta. Ieraugot savu meitiņu netīru kā lupatu, viņa bezgala pārsteigta grozīja bērnu uz visām pusēm, pat neiedomādamās pērt.

— Tas ir mazā Miša nedarbs, — vecā Sažē savā pretīgajā balsī novilka. — Es pasteidzos meiteni atvest mājās, saprotiet... Atradu viņus abus skvērā zem kāda koka. Kas zina, ko šie tur darīja . .. Jūsu vielā es meiteni labi apskatītu. Tās paklīdenes dēls ir spējīgs uz visu.

Liza klusēja kā mēma. Dubļainie zābaciņi, notraipītās zeķītes, saplēstie bruncīši, netīrās roķeles un seja viņai bija tik pretīgas, ka viņa nesaprata, no kura gala ķerties bērnam klāt. Gaišzilā samta lentīte, auskari, zelta krustiņš — viss bija nozudis zem netīrumu kārtas. Bet visvairāk Liza noskaitās par kabatām, kuras bija pilnas ar zemi. Nesaudzējot veikala baltsārtās marmora grīdas plāksnes, viņa noliecās un izpurināja smiltis no mazās kabatām. Pēc tam viņa meiteni aizveda, nespēdama izteikt neko vairāk kā: «Ejam, bezkauņa!»

Sažē jaunkundze, savas melnās, platmalainās cepures aizsegā nopriecājusies par šo scēnu, žigli šķērsoja Ram-bito ielu. Viņas kājiņas tik tikko skāra bruģi; Sažē jaunkundzi spārnoja prieks, šķita, ka viņu rauj augšup kutelīgi glāstošs vējiņš. Beidzot viņai bija ataususi gaisma! Visu gadu viņa bija mocījusies, degdama ziņkārē, bet tagad, lūk, Florāns iekrita viņai rokās pavisam negaidīti un pilnīgi. Necerētais gandarījums izdziedināja veco Sažē it kā no ļaunas slimības; viņai bija šķitis, ka šis cilvēks, vēl ilgāk neapmierinādams viņas kvēlo ziņkāri, viņu palēnām iznīcinās. Bet nu Centrāltirgus kvartāls atradās Sažē jaunkundzes varā; viņas zināšanās roba vairs nebija; tagad viņa varēs visu izklāstīt, staigājot no ielas ielā, no veikala uz veikalu. Un, atviegloti uzelpojusi, vecmeita, priekā vai ģībdama, iegāja augļu paviljonā.

— A, Sažē jaunkundzei — stāvēdama pie letes, Sarjeta iesaucās. — Par ko jūs viena pati tik priecīgi smaidāt? Varbūt jums kritis lielais laimests?

— Nē, nē! . .. Ak, mīļā, kaut jūs zinātu! ..,

Sarjeta, stāvēdama starp augļiem savā nevīžīgas skaistules ģērbā, izskatījās burvīga. Sprogainie mati ieskāva viņas pieri kā vīnogulāju lapu vainags. Kailās rokas un kakls, viss sārtais un atkailinātais, ko viņa neslēpa, bija svaigs kā persiki un ķirši. Sarjeta draiskodamās bija iekārusi ausīs saldos ķiršus, melnās ogas lēkāja gar vaigiem, līdzko viņa pieliecās, izplūzdama skanīgos smieklos. Viņu lieliski uzjautrināja jāņogas, kuras ēdot viņa nosmērēja ne vien muti, kas tad šķita kā nosmiņķēta, bet arī zodu un degungalu; no jāņogu sulas viņas lūpas kļuva sarkanas un svaigas it kā ar serāla pomādi nokrāsotas un iesmaržotas. No Sarjetas brunčiem vēdīja plūmju aromāts. Vaļīgi uzsietais kaklalakatiņš smaržoja pēc zemenēm.

Bet šaurajā veikaliņā ap Sarjetu slējās augļu grēdas. Aizmugurē uz plauktiem rindojās melones: kantalupes ar kārpainām rievām, it kā pelēkām mežģīnēm rotātās dārza melones un kumpainie «culs de singes». Groziņos izliktie, glīti sakārtotie, skaistie augļi atgādināja aiz lapu aizkara noslēpušos apaļīgus vaidziņus, pa pusei redzamas bērnu sejiņas; īpaši kārdinoši bija persiki: Montreijas sārtie ar plānu, gaišu miziņu bija līdzīgi ziemeļnieku meitenēm, bet dzeltenie, saulē sasārtušie dienvidu persiki — jaunām, iedegušām provansietēm. Saulrieta blāzmā, kas zeltī tumšmatēm sīksprogainos pakaušus, visās dzintara nokrāsās vizēja uz sūnu paklāja gulošās aprikozes. Rūpīgi pa vienam vien izlasītie ķirši šķietami smaidīja kā ķīnietes pārāk šaurās lūpas: sulīgie Monmoransī bija līdzīgi tuklas sievietes pilnīgām lūpām; angļu ķirši — garenāki un daudz nopietnāki; saldie spāņu ķirši — parastāki, zilganmelni, it kā skūpstoties sakodīti. Drogāna dzeltenie, klāti baltsārtiem plankumiem, šķita smejam jautrus un reizē ļaunus smieklus. Starp paparžu lapām regulārās piramīdās sakārtotie āboli un bumbieri atgādināja briestošu krūšu sārtumu, zeltītu plecu un gurnu noslēpumaino kailumu; sīkos, sarkanos ābolīšus — kā no šūpuļa izņemtus zīdainīšus, apvītušos, skābenos rambūrus, balti tērptos kalvilus, asinssārtos kanādiešus, gaišzaļos kastaņābolus un zeltainās, rūsganiem plankumiņiem klātās renetes — tos visus varēja atšķirt pēc mizas. Āboliem sekoja dažādu šķirņu bumbieri: vasaras baltie, zeltainie angļu un sviesta bumbieri, mesiržani un dišeses — drukni, iegareni augli ar gulbja kaklu vai apoplektiskiem pleciem un zalgandzelteniem, ar karmīna kripatiņu iekrāsotiem vēderiem. Tiem blakus kā šķīstas, bālasinīgi maigas jaunavas dižojās caurspīdīgas plūmes: karaļa iecienītās renklodes, bālas kā pati nevainība, un vanilīna kārbiņā aizmirstām zeltītām lūgšanu krellēm līdzīgās mirabeles. Tālāk bija zemenes, arī tās izplatīja svaigu jaunības aromātu, it īpaši sīkās meža zemenītes, daudz smaržīgākas par lielajām dārza zemenēm, no kurām vēdī laistāmā ūdens pliekanums. Šīm spirgtajām smaržām savējo pievienoja avenes. Sarkanās jāņogas, upenes un meža rieksti likās moži un smaidīgi; bet smagie vīnogu ķekari, kas pilni reibinošām sulām, kārklu klūgu pīteņos gulēja pamiruši, Jāva krist pāri pīteņu malām saules kvēlajos glāstos pārlieku nobrūnējušām ogām.

Sarjeta tur dzīvoja gluži kā skurbinoši smaržīgā augļu dārzā. Ķirši, plūmes, zemenes — visi šie lētie augli, ar papīru izklātajos grozos saspaidīti, notraipīja leti ar stipro sulu, kas karstumā garoja. Kad jūlija svelmainajās pēcpusdienās Sarjetu apņēma spēcīgi meloņu muskusa izgarojumi, viņai pat reiba galva. Apskurbusi viņa atraisīja kaklalakatiņu, vēl vairāk atkailinādama krūtis, — nupat tikai nobriedusi, spirgtām pavasara smaržām piesūkusies, Sarjeta bija kairinoša un modināja jutekliskas vēlmes. Tā bija viņa, viņas rokas un kakls, kas augļiem piešķīra šo mīlestības pilno dzīvi, šo sievišķīgi samtaino siltumu. Uz blakuslet.es veca tirgotāja, pretīga dzērāja, bija izlikusi tikai apvītušus ābolus, iztukšotām krūtīm līdzīgus bumbierus un bālas aprikozes, apkaunojoši dzeltenīgas kā raganas āda. Turpretī Sarjetas lete šķita pārvērtusies vienā vienīgā milzīgi lielā, kailā baudā. Likās, ka ķiršus kā sarkanas skūpstu pēdas citu pie cita sarindojušas viņas lūpas; samtainos persikus viņa likās izbērusi no sava ņiebura, plūmēm bija aizdevusi savu vismaigāko ādu no deniņiem, zoda un lūpu kaktiņiem, jāņogu sarkanajās dzīsliņās ielējusi nedaudz savu asiņu. Šos augļus ar visām sēklām nobriedināja skaistās meičas kvēle, un to mīlestība izbeidzās groziņos — lapu gultā, šo sūnām klāto alkovu dzijumā. No puķu galdiem plūstošās smaržas Sarjetas veikaliņa aizmugurē likās salkanas salīdzinājumā ar tām, kas plūda no viņas aizsāktajiem augļu groziem un saņurcītajām drēbēm.

Todien tirgu bija pārblīvējuši mirabeļu pievedumi, Sarjetu tie skurbināja ar savām smaržām. Noģizdama, ka Sažē jaunkundzei ir zināms kāds svarīgs jaunums, Sarjeta centās ievilkt viņu sarunā, taču vecā, nepacietīgi mīņādamās uz vietas, atteica:

— Nē, nē, nav laika ... Steidzos pie Lekēra kundzes. Ak vai, ko es nupat uzzināju! ... Ja vēlaties, iesim abas.

Patiesībā Sažē jaunkundze augļu paviljonā bija iegājusi vienīgi tāpēc, lai savervētu līdzi arī Sarjetu. Augļu tirgotāja nespēja pretoties kārdinājumam. Turpat tuvumā uz otrādi apgriezta krēsla sēdēja Žila kungs, svaigi noskuvies un spirgts kā ķerubs.

— Pieskati vienu mirklīti veikalu, — Sarjeta viņam pieteica. — Es tūlīt pārnākšu.

Bet, kad Sarjeta jau iegriezās ejā, Žils, piecēlies kājās, savā rupjajā balsī, neskaidri izrunājot «r» skaņu, viņai nopakaļ sauca:

— Pag, pag, Lizete! Tikai ne to! Tu zini — es tūlīt laižos prom... Negribu gaidīt tevi šeit veselu stundu, kā nesen to darīju... Turklāt no tavām plūmēm man sāp galva...

Rokas kabatās sabāzis, Žils mierīgi aizgāja. Veikals tika pamests bez uzraudzības. Sažē jaunkundze skriešus vilka līdzi Sarjetu. Piena produktu paviljonā viņas no Lekēra kundzes kaimiņienes uzzināja, ka tirgotāja nokāpusi pagrabā. Sarjeta devās lejā meklēt krustmāti, bet vecā Sažē tikmēr palika pie sieriem.

Pagrabs bija ļoti tumšs; nodrošinoties pret ugunsgrēku, noliktavas visgarām ejām bija apvilktas ar smalku stiepļu sietu; šur tur pretīgos izgarojumus, kas zemajās velvēs sabiezēja, šķēla gāzes radziņu dzeltenā gaisma. Bet uz viena no galdiem Berzē ielas pusē Lekēra kundze gatavoja sviestu. Pa vēdlodziņu tur ieplūda blāva gaisma. Šie galdi, kurus vienmēr apskalo no krāniem tekošas spēcīgas ūdens strūklas, ir balti, gluži kā jauni. Pagriezusi muguru diben-sienas krānam, tirgotāja ozolkoka ķērnē mīcīja sviestu. No līdzās noliktā trauka ņemdama dažādus sviesta paraugus, viņa uzlaboja vienu šķirni ar citu un sajauca tās tieši tāpat, kā mēdz darīt, atšķaidot vīnus. Viduklī saliekusies, uzrāvusi stūrainos plecus, atkailinājusi garām maikstēm līdzīgās, kalsnās rokas, viņa nikni spieda dūres treknajā masā, kas pieņēma bālganu krīta nokrāsu. Pēc katras piepūles viņai lija sviedri un viņa skaļi elsa.

— Kruslmāt., Sažē jaunkundze grib ar jums parunāt, — Sarjeta pavēstīja.

Lekēra kundze pārtrauca darbu un ar sviestainiem pirkstiem sakārtoja matiem pārvilkto aubi, nebūt nebīdamās to notraipīt.

— Tūlīt es beigšu, lai viņa brītiņu uzgaida, — sviesta tirgotāja atbildēja.

— Sažē jaunkundzei ir sakāms kaut kas ļoti interesants.

— Acumirklīti, mazulīt!

Lekēra kundze atkal iegremdēja rokas sviestā līdz elkoņiem. Iepriekš siltā ūdenī mīkstinātais sviests ietaukoja viņas kā pergaments aso ādu, kuru kā paplašinātu vēnu tīkls izvagoja resnas, violetas dzīslas. Sarjetai riebās skatīties uz šīm neglītajām rokām, kuras cītīgi jauca sakausēto masu. Un viņa atcerējās savu kādreizējo nodarbošanos; agrāk arī Sarjeta ar savām burvīgajām rociņām bija augām pēcpusdienām mīcījusi sviestu; šī masa, kas viņai bija aizstājusi pat mandeļu pastu un ziedi, saglabāja viņas ādu mīkstu un baltu, bet nagiem piešķīra sārtumu un smalkajiem pirkstiem lokanumu.

— Jūsu sviests neiznāks visai labs, krustmāt... — pēc brītiņa Sarjeta atkal ierunājās. — Jūs jaucat kopā pārāk cietas šķirnes.

— To es zinu, — atvelkot elpu, Lekēra kundze teica.

— Bet kā gan citādi? Vajag tik krietni to sakult... Vai mazums pircēju pieprasa lētu preci? Un, lūk, tieši tāpēc es to gatavoju ... Ko tur nu runāt! Arī tāds sviests viņiem būs vēl pārāk labs.

Sarjeta nodomāja, ka labprāt negribētu ēst sviestu, kas gatavots ar krustmātes rokām. Viņa ielūkojās podiņā, kur bija izkausēta sarkana krāsviela.

— Šī tinktūra ir pārāk gaiša, — Sarjeta aizrādīja.

Ar roku sakultam sviestam krāsviela piešķir skaisli dzeltenu toni. Tirgotājas parasti iedomājas, ka svēti glabā šīs tinktūras gatavošanas noslēpumu, kaut gan iegūst to gluži vienkārši no orleāna sēklām; tiesa gan, nereti viņas to nomaina ar burkānu vai kliņģerīšu sulu.

— Nāciet taču beidzot! — atradinājusies no pagraba nepatīkamās dvakas, jaunā sieviete nepacietīgi iesaucās.

— Sažē jaunkundze droši vien būs jau aizgājusi... Likās, ka viņa ir uzzinājusi ko ļoti svarīgu par tēvoci Ga-vāru.

Lekēra kundze acumirklī pārtrauca kulšanu. Viņa pameta gan sviestu, gan tinktūru. Un nenoslaucīja pat rokas. Ar vieglu plaukstas uzsitienu atkal sakārtojusi aubīti, tir-

Rotāja sekoja māsasmeitai un, kāpjot augšā pa kāpnēm, bažīgi atkārtoja:

— Tu domā, ka viņa nebūs mūs gaidījusi?

Taču, ieraugot starp sieriem Sažē jaunkundzi, Lekēra kundze nomierinājās. Vecajai tenku vācelei nebija pat prātā ienācis aiziet. Visi trīs sievišķi apmetās šaurā veikaliņa dziļumā. Sasēdušās cieši blakus, gandrīz vai cita citai klēpī, un galvas kopā sabāzušas, viņas sarunājās. Pāris minūšu Sažē jaunkundze klusēja; tad, manīdama, ka abās draudzenēs iedegusies ziņkāre, viņa beidzot dzēlīgi iesāka:

— Tas Florāns, nu, vai zināt... Tagad es varu jums paskaidrot, no kurienes viņš uzradies.

Un viņa atkal apklusa, vēl brīdi turēdama neziņā abas pārējās, kuras nepacietībā nenovērsa no viņas ziņkārās acis.

— Viņš izbēdzis no katorgas, — beidzot Sažē jaunkundze šausmīgi apslāpētā balsī izteica.

Ap viņām dvakoja sieri. Veikala dziļumā uz diviem plauktiem bija rindās sakrauti milzīgi sviesta blāķi; Bre-taņas sviests līda pāri grozu malām; drānā ietītie Norinan-dijas sviesta rituļi atgādināja tēlnieka veidotas vēderu skices, kurām uzmests mitrs dvielis; pārējie aizsāktie sviesta kluči, platiem nažiem sagraizīti, atgādināja smailas klintis ar daudzām ielejām un plaisām vai nobrukušas kalnu virsotnes, kuras zeltī rudens novakares blāvā gaisma. Grozos zem sarkanās, pelēkām dzīsliņām izvagotās marmora letes kā krīts baltoja olas; bet kastēs uz pītiem salmu paliktņiem cits citam blakus gulēja biezpiena sieri un mazliet tumšākie, zaļganiem plankumiem klātie «gournay» sieri, plakani kā medaļas. Bet visvairāk ar sieriem bija apkrauta lete. Uz balto biešu lapām līdzās sviesta mārciņu paciņām pletās milzīgs, it kā ar cirvi gabalos sacirsts kantalsiers, aiz tā rindojās zeltainais česters, apaļais Šveices siers, it kā no mežoņu ratiem nokritis ritenis, un Holandes sieri, līdzīgi nocirstām, ar sarecējušām asinīm notraipītām galvām, tik cieti kā tukši pauri, — ne velti tos dēvē par «miroņgalvām». So smago mīklveida masu smārdam kripatiņu sava aromāta pievienoja par-mezāns. Uz apaļiem dēlīšiem gulošie trīs brī sieriņi izskatījās tik melanholiski kā izdzisuši pusmēneši; divi no tiem, loti sausi, atgādināja pilnu mēnesi; no trešā, kas bija savā otrajā ceturksnī, sūcās krējumbalts šķidrums, veidojot pr|ķīti, ko velti centās aizturēt ar plānu dēlīšu palīdzību. «Port-salut» sieriem, apaļiem kā antīkie diski, uzraksta vietā bija iespiesta firmas zīme. Romantūrs sudrabota papīra apvalkā atgādināja starp asi smakojošiem sieriem neviļus iemaldījušos gabalu mandeļu kūkas vai saldo sieriņu. Zem kristāla kupoliem majestātiskā izskatā dižojās rektora sieri, atgādinādami tuklas, marmoram līdzīgas bagātnieku sejas, zilganām un dzeltenām dzīsliņām izvagotas it kā pēc apkaunojošas slimības, kas piemetas negausīgiem trifeļu ēdājiem; bet blakus uz šķīvja gulēja kazas sieri, tik lieli kā bērna dūre, cieti un pelēcīgi kā akmeņi, kas ripo zem ganāmpulka kājām, kad āzis ved to pa stāvām, akmeņainām taciņām. Tālāk sekoja smirdīgie sieri: no gaišdzeltenajiem mondoriem vēdīja saldens smārds, bet biezo, malās saplacināto truā sieru daudz asākajiem izgarojumiem piejaucās mikla pagraba dvaka; kamambēri oda pēc pārlieku sasmakuša medījuma; četrstūrainie nefšateli un limbūri, maroli un ponlevēki šai smirdīgo garojumu gammai, kas izraisīja nelabumu, pievienoja katrs savu sīvo, īpatnējo toni; sarkani iekrāsoto livaro smirdoņa cirta rīklē kā sēra tvaiki; un, beidzot, visus citus sierus pārspēja kodīgais olivē siers, kas bija ietīts riekstkoka lapās, — tā zemnieki laukmalā mēdz apsegt ar zariem maitu, lai karstajā saulē tā nesmirdētu. Pēcpusdienas siltums bija sierus atmiekšķējis; pelējums uz garozas kusa un, kā laka bagātīgi lāsmodams sarkanās un zaļganpelēkās vara nokrāsās, atgādināja nesadzijušās brūces; olivē sieru garoza, zem riekstkoka lapām piepūtusies, cilājās lēni un smagi kā iemiguša cilvēka krūtis elpojot; dzīvības straume, ieurbusies vienā no livaro sieriem, caur šo šķēlumu dzemdēja tārpu masu. Bet aiz svariem noliktā že-romē siera plānā kārbiņa izplatīja tik neģēlīgu smirdoņu, ka ap to uz sarkanā, pelēkām dzīsliņām izvagotā marmora krita beigtas mušas.

Žeromē siers atradās Sažē jaunkundzei gandrīz pie paša deguna. Viņa, soli atkāpusies, atbalstīja galvu pret lielām dzeltena un balta papīra loksnēm, kuras karājās stūrī pie dibensienas.

— Jā, — vecā sieviete atkārtoja, riebumā saviebdamās, — viņš izbēdzis no katorgas . .. Kenī-Gradeli velti tik augstu ceļ degunu .. .

Bet Lekēra kundzei un Sarjetai izlauzās pārsteiguma saucieni. Neiespējami! Ko īsti viņš izdarījis, ka nokļuva katorgā? Kas varēja domāt, ka Kenī kundze, šī tikumīgā sieviete, ar kuru lepojas viss kvartāls, par mīļāko izvēlējusies katordznieku?

— Nu nē, jūs netrāpījāt! — vecā nepacietīgi iesaucās.

— Uzklausiet taču mani... Es labi zināju, ka šo garo lamzaku esmu jau agrāk kaut kur redzējusi.

Sažē izstāstīja Florāna dzīvesstāstu. Viņai atmiņā bija atausušas savā laikā paklīdušās neskaidrās baumas par vecā Gradela māsasdēlu, kurš izsūtīts uz Kajennu tāpēc, ka uz barikādes nošāvis sešus žandarmus; reiz Piruetes ielā viņa šo māsasdēlu bija pat redzējusi. Tas taču bija viņš, šis viltus brālēns! Un vecā zūdījās, ka viņai sāk zust atmiņa, nu viņa ir pagalam — drīz vairs nespēs neko atcerēties. Savu atmiņas zudumu Sažē jaunkundze apraudāja gluži kā zinātnieks, kuram pēkšņi vējā aizlidojušas visas viņa darba dzīves laikā sakrātās piezīmju lapiņas.

— Sešus žandarmus, — Sarjeta brīnīdamās čukstēja.

— Tam nu gan ir ļoti spēcīgas dūres.

— Ne vien to viņš ir darījis, — Sažē jaunkundze piebilda. — Neieteicu jums satikt viņu pusnaktī.

— Kāds nelietis! — šausmīgi izbijusies, Lekēra kundze nomurmināja.

Slīpi saules stari ielauzās paviljonā; sieru smaka saasinājās. Jūtamākais tobrīd bija marolu nepatīkamais smārds; tas plūda spēcīgām strāvām, atgādinot satrunējušu pakaišu smirdoņu, kam pievienojās sviesta sājā dvaka. Pēc tam vējš droši vien bija mainījies, jo pēkšņi līdz trim tenku vācelēm atplūda limbūra sieru skābeni rūgtie izgarojumi — gluži kā gārdzoša elpa no mirstošā krūtīm.

— Bet ja viņš ir resnās Lizas svainis, — Lekēra kundze ieminējās, — tad jau ... Viņš nemaz nav gulējis ar ...

Pārsteigtas par šo jaunatklājumu, sievietes neizpratnē saskatījās. Viņas bēdājās, ka pirmā versija būs jāatmet.

— Vai tas ir kāds šķērslis? ... — vecmeita, paraustīdama plecus, iedrošinājās bilst. — Kaut gan, atklāti sakot, man tas patiesi liktos pārāk neticami... Taču pretējo apgalvot es ari nevarētu.

— Bet, ja kaut kas ir bijis, tad tikai senāk, — Sarjeta sacīja. — Ar desinieci viņš vairs neguļ, jūs pati teicāt, ka esat redzējusi viņu ar abām Mehidēnām.

— Protams, redzēju tieši tāpat, kā tagad redzu jūs, manu skaistulīt, — Sažē jaunkundze iesaucās, domādama, ka Sarjeta apšauba viņas vārdus. — Viņš katru vakaru pinas Mehidēnu brunčos... Starp citu — mums vienalga. Lai guļ, ar ko vēlas, vai nav tiesa? Mēs esam godīgas sievietes ... Uz mums tas neattiecas ... Bet vai tas nav iedomīgs viltnieks?

— Bez šaubām, — abas pārējās atzina. — īsts ļaundaris.

Tātad notikums izvērsās traģiski; tā kā iemesla nomelnot Lizu vairs nebija, tenkotajās mierināja sevi ar cerībām, ka Florāns visu novedīs līdz šausmīgai katastrofai. Acīmredzot viņam bija ļauni nolūki; tamlīdzīgi cilvēki bēg no katorgas vienīgi tāpēc, lai visur sētu nemieru; turklāt tāds taču nesāktu strādāt Centrāltirgū «bez zināma viltīga nodoma». Sekoja apbrīnojami pieņēmumi. Abas tirgotājas nolēma piekārt savām noliktavām vēl otru atslēgu; Sarjeta pat atcerējās, ka pagājušajā nedēļā viņai bija nozagts persiku grozs. Bet abas draudzenes pamatīgi nobiedēja Sažē jaunkundzes paziņojums, ka «sarkanie» tā vis nedarot; persiku grozs viņiem bijis nebijis; viņi sapulcējas grupās pa divi trīs simti un visus nogalina, lai pēc tam varētu netraucēti laupīt. Sažē jaunkundze ar viszinoša cilvēka pārākumu paskaidroja, ka to viņi dēvējot par politiku. Lekēra kundzei kļuva nelabi; viņai acu priekšā jau rēgojās degošais Centrāltirgus, kad Florāns naktī, kopā ar līdzdalībniekiem noslēpies pagrabos, gatavos uzbrukumu Parīzei.

— Ak, man tomēr šķiet, ka te iejaukts arī vecā Gradela atstātais mantojums, — Sažē jaunkundze pēkšņi ieminējās. — Jā, jā! Šiem Kenī laikam gan neklājas jautri.

Viņa kļuva līksma. Tenkas pārsviedās uz citu pusi. Kad Sažē jaunkundze izstāstīja notikumu ar sālīšanas toverī atrasto bagātību, par kuru viņai bija zināms viss līdz pēdējam sīkumam, tenkotājas klupa virsū abiem Kenī. Sažē minēja pat summu — astoņdesmit piecus tūkstošus franku, kaut gan ne Liza, ne Kenī neatcerētos, ka būtu kādam šo noslēpumu uzticējuši. Šā vai tā — Kenī «izkāmējušam lamzakam» nebija atdevuši viņa mantojuma daļu. Citādi tas nestaigātu tik nobružātās drēbēs. Iespējams, ka viņš nemaz nezina notikumu ar sālīšanas toveri. Visi šie Kenī-Gradeli ir zagļi. Pēc tam, galvas kopā sabāzušas, sievietes pusbalsī nosprieda, ka uzbrukt skaistajai Lizai būtu bīstami, bet ar «sarkano» noteikti kaut kas jāiesāk, lai viņš beigtu šķiest nabaga Gavāra kunga naudu.

Pieminot Gavāra vārdu, iestājās klusums. Trīs draudzenes piesardzīgi saskatījās. Un, tā kā visas bija mazliet aizelsušās, viņām sevišķi stipri nāsīs iecirtās kamambēra dvaka. Ar savu medījuma piesmaku kamambērs bija uzveicis vājākās marola un limbūra sieru smakas; tas izpla-

tīja savus izgarojumus, noslāpēdams visus citus ar pārsteidzošu nelabās smirdoņas pārpilnību. Šajos varenajos akordos lāgiem kā gana stabules skaņas ielauzās tievas parmezāna aromāta strūkliņas, un brl sieriņi tiem pievienoja miklu tamburīnu pliekano saldenumu. Bet pēkšņi no jauna visu nomāca kodīgais livaro. Un tad šī simfonija mirkli apklusa pie gari vilktā, spalgā žeromē siera ērģeļu toņa.

— Es satiku Leonsa kundzi, — zīmīgi piemiegdama acis, Sažē jaunkundze pavēstīja.

Abas pārējās uzmanīgi ieklausījās. Leonsa kundze bija Gavāra durvju sardze Kosonrī ielā. Gavārs dzīvoja vecā namā, kas bija mazliet nosēdies; ēkas apakšējo stāvu aizņēma citronu un apelsīnu noliktava, kuros īpašnieks nama fasādi līdz trešajam stāvam bija licis nokrāsot Žilu. Leonsa kundze vadīja Gavāra saimniecību, glabāja skapju atslēgas un uznesa viņam zāļu novārījumu, kad viņš saaukstējās. Tā bija vairāk nekā piecdesmit gadus veca, nopietna sieviete, kas runāja lēni, gari stiepjot vārdus; reiz Gavārs bija Leonsa kundzi nokaitinājis, iekniebdams viņai sānos, bet durvju sardzi tas tomēr nekavēja uzlikt Gavāram pēc kāda kritiena dēles visai vārīgā vietā. Katru trešdienas vakaru Sažē jaunkundze mēdza ierasties durvju sardzes kambarī uz tasi kafijas, bet īpaši cieša draudzība starp abām bija nodibinājusies pēc putnu gaļas tirgotāja apmešanās šajā namā. Viņas stundām ilgi varēja runāt par šo cienījamo cilvēku; abas viņu ļoti mīlēja un vēlēja viņam laimi.

— Jā, es satiku Leonsa kundzi, — Sažē jaunkundze vēlreiz sacīja, — mēs .vakar dzērām kafiju ... Sastapu viņu ļoti noraizējušos. Rādās, ka Gavāra kungs ātrāk par pirmo rīta stundu mājās nepārnāk. Svētdien Leonsa kundze ievērojusi, ka viņš pilnīgi pārvērties sejā, un uznesusi viņam augšā buljonu.

— Viņa labi zina, ko dara, — Lekēra kundze, kurai durvju sardzes gādība sagādāja bažas, piebilda.

Sažē jaunkundze uzskatīja par vajadzīgu draudzeni aizstāvēt.

— Nebūt ne, jūs maldāties ... Leonsa kundze ir pārāka par savu zemo posteni. Viņa ir ļoti pieklājīga sieviete. Ak vai! Ja Leonsa kundze tiešām kārotu piebāzt, pilnas kabatas Gavāra kunga mājās, tad sen jau būtu to izdarījusi, atliktu tikai noliekties. Stāsta, ka Gavāra kunga dzīvokli viss mētājoties apkārt... Tieši par to es gribēju ar jums runāt. Bet ceru, ka jūs klusēsiet., vai ne? Es visu jums izstāstīšu, ja dosiet svētu solījumu neko neizpaust.

Lekēra kundze un Sarjeta zvērēja pie visiem svētajiem, ka būs mēmas kā kaps. Kaklus izslējušas, viņas ieklausījās.

— Vārdu sakot, jums jāzina, — vecmeita svinīgi iesāka, — ka_Gavārs kopš zināma laika ir šausmīgi pārvērties ... Viņš nopircis ieroci — lielu izjaucamo pistoli, vai saprotat? Leonsa kundze stāsta, ka tas esot drausmīgi: pistole arvien atrodoties uz kamīna vai galda, un viņa vairs neiedrošinoties pat putekļus noslaucīt... Bet tas vēl ir sīkums. Viņa nauda ...

— Nauda? — Lekēra kundze degošiem vaigiem atkārtoja.

— Nu jā, akciju Gavāram vairs nav, tās visas viņš pārdevis, un tagad viņa skapī guļ zelta kaudze . . .

— Zelta kaudze! — Sarjeta sajūsmā iesaucās.

— Jā, milzum liela zelta kaudze. Viens plaukts piekrauts pilns. Acis žilbst skatoties. Leonsa kundze stāstīja, ka reiz no rīta Gavāra kungs viņas klātbūtnē atvēris skapi un viņai sākušas sūrstēt acis — tik spoži tur spīdējis zelts.

Iestājās jauns klusuma brīdis. Visas trīs sievietes mirkšķināja acis, it kā patiesi būtu ieraudzījušas zelta kaudzi. Sarjeta pirmā iesmējās un nočukstēja:

— Kaut tēvocis man atdotu šo naudu, tad mēs ar Žilu lieliski uzdzīvotu . . . Mēs neceltos vairs augšā no gultas un pieprasītu, lai no restorāna mums uznes pašus gardākos ēdienus.

Lekēra kundzi atklājums pagalam satrieca, viņai acīs nemitīgi rēgojās zelts un skaudībā aizrāvās elpa. Beidzot viņa pacēla rokas ar kaulainajiem pirkstiem, kur ap nagiem vīdēja sastinguša sviesta drusciņas, taču, neko vairāk nespēdama, viņa tikai bezgala skumji nomurmināja:

— Par to labāk nedomāt, tas pārāk sāpina.

— Klausieties! Ja notiks kāda nelaime, tad šī bagātība piederēs jums, — Sažē jaunkundze teica. — Es jūsu vietā gan savas intereses aizstāvētu ... Saprotiet, tā pistole neliecina neko labu. Gavāra kungam radušies nelāga padomnieki. Viss beigsies ļauni.

Saruna atkal pievērsās Florānam. Visas trīs vēl negantāk metās viņam virsū. Pēc tam bez steigas sāka apspriest, kur gan viņus abus — Florānu un Gavāru — šie briesmīgie notikumi novedīs. Tālu, bez šaubām, loti tālu, ja ļaužu mēles būs garas. Draudzenes nozvērējās turēt muti, kaut arī tas nelietis Florāns saudzību nemaz nepelnīja, taču cienījamo Gavāra kungu nekādā ziņā nedrīkstēja pazudināt. Viņas piecēlās, un, kad Sažē jaunkundze jau grasījās aiziet, sviesta tirgotāja pavaicāja:

— Bet, ja nu patiesi notiks nelaime, vai varēsim paļauties uz Leonsa kundzi, kā jums šķiet?... Skapja atslēgas droši vien atrodas pie viņas.

— Jūs prasāt pārāk daudz, — vecā Sažē atbildēja. — Leonsa kundzi es uzskatu par ļoti godīgu; bet galu galā kas zina — visādi mēdz būt... Vārdu sakot, esmu jūs abas brīdinājusi; pārējais — jūsu pašu ziņā.

Sievietes atvadoties stāvēja siera simfonijas varenajā finālā. Šajā stundā smakas saasinājās. Tā bija smirdīgu izgaro jumu kakofonija, sākot ar Šveices un Holandes sieru mīkstās, vārītās masas smago dvaku un beidzot ar olivē sārmaino kodīgumu. Kantala, čestera un kazas sieru -apslāpētie sēcieni atgādināja zemas basa balsis, starp kurām kā aprauti toņi spēji izcēlās nefšatela, truā un mondora sieru izgarojumu sīkās strūkliņas. Pēc tam izgarojumi izlīdzinājās, savijās kopā, sabiezēja; «Port-salut», limbūra, že-romē, marola, livaro un ponlevēka sieru smārdi, palēnām sajaukdamies, izvērtās vienā kopīgā smirdoņas eksplozijā. Tie gan izkaisījās, gan saplūda korī; atšķirt katru no tiem vairs nebija iespējams, no šīm smakām reiba galva, kļuva nelabi, draudēja pat bīstama saindēšanās. Un tomēr šķita, ka šo spēcīgo smirdoņu izplata Lekēra kundzes un Sažē jaunkundzes ļaunie vārdi.

— Esmu jums lielu pateicību parādā, — sviesta tirgotāja sacīja. — Kaut es kļūtu bagāta, tad gan jūs neaizmirstu.

Bet vecmeita projām vēl negāja. Paņēmusi biezpiena sieru un pagrozījusi rokās, viņa nolika to atpakaļ uz marmora letes. Pēc tam apvaicājās par cenu.

— Un cik tas man maksās? — tenkotāja smaidot vaicāja.

— Jums — neko, — Lekēra kundze atbildēja. — Es to jums dāvinu.

Pēc tam viņa atkārtoja:

— Ak, kaut es kļūtu bagāta!

Tad Sažē jaunkundze sacīja, ka ar laiku tas katrā ziņā notiks. Biezpiena siers jau bija nozudis viņas groziņā. Sviesta tirgotāja atgriezās pagrabā, bet vecmeita devās

Sarjetu pavadīt līdz viņas veikaliņam. Tur abas brīdi parunāja par Žila kungu. Augļi ap viņām izplatīja svaigu, pavasarīgu aromātu.

— Šeit smaržo labāk nekā pie jūsu krustmātes, — vecā teica. — Man tur gandrīz kļuva nelabi. Kā gan viņa spēj izturēt tādā smirdoņā? ... Te vismaz uzvēdī tīkamas, labas smaržas. Tāpēc jūs esat tik sārta, manu skaistulīt.

Sarjeta iesmējās. Komplimenti viņai patika. Pēc tam viņa nosvēra kādai dāmai mārciņu mirabeļu, sacīdama, ka tās ir cukursaldas.

— Arī es labprāt nopirktu mirabeles, — kad dāma bija prom, Sažē jaunkundze nomurmināja. — Bet man nepieciešams tikai tāds mazumiņš... Esmu taču vientuļa sieviete, saprotat?

— Nu paņemiet saujiņu! — glītā tumšmate iesaucās. — Vai tad nu tādēļ izputēšu . .. Esiet tik laba, atsūtiet pie manis Žilu, ja sastapsiet... Viņš droši vien kūpina cigāru lielajā pārejā, uz pirmā soliņa pa labi.

Sažē jaunkundze izpleta pirkstus, lai pēc iespējas vairāk mirabeļu sagrābtu saujā, un sabēra tās groziņā blakus biezpiena sieram. Taču, nodomājusi, ka no mirabelēm un biezpiena siera lāga pusdienas nesanāks,, viņa, izlikdamās, ka dodas prom no tirgus, apmeta līkumu un pa vienu no segtajām pārejām soļoja atpakaļ. Ja pēcpusdienā, beidzot savu apgaitu, Sažē jaunkundzei nebija izdevies piepildīt groziņu ar dāvanām, kaut gan viņa cītīgi apbēra tirgotājas ar glaimiem un dažādu notikumu atstāstiem, tad vajadzēja samierināties ar ēdienu paliekām. Tādos gadījumos viņa atgriezās piena produktu paviljonā. Tur Beržē ielas pusē aiz austeru piegādātāju komisijas kantoriem atrodas galdi, uz kuriem pārdod vārītu gaļu. Ik rītu nelieli segti furgoni, līdzīgi ar cinku apsistām kastēm, kurās ierīkoti vēdlodziņi, piebrauc pie lielu virtuvju durvīm un savāc no restorāniem, sūtniecībām un ministrijām dažādu ēdienu atlikumus. Paviljona pagrabā tos izšķiro. No pulksten deviņiem uz galdiem tiek izlikti šķīvji ar ēdieniem par trīs vai pieciem sū — gaļas šķēlītes, medījumu pārpalikumi, zivju galvas un astes, dārzeņi, desas un pat saldie ēdieni — aizsāktas kūkas un gandrīz veselas konfektes. Trūkumcietēji, sīki ierēdnīši un slimīgas sievietes sastājas rindā; bet dažreiz ielas puikas ar svilpieniem vajā bālos lepras slimniekus, kuri, pērkot šos produktus, aizdomu pilni raugās apkārt, bīdamies, ka viņus nepamana. Sažē jaunkundze pielavījās pie kāda no galdiem, kur pārdevēja mēdza plātīties, ka viņas preces nāk tikai no Tilēriju pils. Reiz viņa Sažē jaunkundzei bija ieteikusi gabaliņu jēra gaļas, apgalvojot, ka tas ņemts no paša imperatora šķīvja. Ar zināmu lepnumu notiesātais gaļas gabaliņš bija sagādājis vecās tenkotajās godkārei lielu gandarījumu. Viņa gāja turp tikai paslepen, bīdamās zaudēt tiesības ieiet tirgus kvartāla veikalos, kurus mēdza izložņāt, nekad neko nepirkdama. Sažē jaunkundzes taktika bija sekojoša: ar tirgotājiem sanaidoties, līdzko bija izzināts viss par viņu dzīvi. Pēc tam doties pie citiem, tad pamest arī tos un izlīgt ar iepriekšējiem; tādā ceļā vecā Sažē visos veikalos beidzot kļuva par savu cilvēku. Varēja likties, ka viņa iepērk milzum daudz produktu, kaut gan patiesībā pārtika no dāvanām, bet neveiksmīgās reizēs pati par savu naudu pirka ēdienu pārpalikumus.

Tovakar pie veikaliņa galda stāvēja vienīgi stalts večuks. Viņš apostīja šķīvi, uz kura bija izlikts zivju un gaļas maisījums. Sažē jaunkundze savukārt piebāza degunu pie sasalušu kausētu tauku gabaliņa. Tas maksāja trīs sū. Pakaulējusies viņa to nopirka par diviem sū. Sasalušie tauki nozuda groziņā. Pienāca klāt vēl citi pircēji, līdzīgā veidā apošņādami šķīvjus. No izliktajām precēm vēdīja šķebīga dvaka, taukainu trauku un kārtīgi neizskalotas izlietnes smirdoņa.

— Pienāciet pie manis rīt, — pārdevēja vecajai Sažē sacīja. — Es atlikšu jums kaut ko labu.,. Šovakar Tilē-rijās būs liela dineja . . .

Sažē jaunkundze solījās ierasties, bet pagriezusies pēkšņi ieraudzīja Gavāru, kurš, visu dzirdējis, raudzījās viņa. Tumši pietvīkusi, vecā uzrāva kalsnos plecus un aizgāja, izlikdamās, ka putnu tirgotāju nav pazinusi. Taču Gavārs brīdi viņai sekoja, raustīdams plecus un murminādams, ka vairs nebrīnās par vecās īgņas ļaunumu, «kopš tā sākusi indēties ar tādiem draņķiem, kas palikuši pāri pēc Tilēriju atraugām».

Jau nākamajā dienā Centrāltirgū izplatījās neskaidras baumas. Tā, lūk, Lekēra kundze un Sarjeta turēja savu klusuciešanas zvērestu. Toties Sažē jaunkundze parādīja īpašu attapību — viņa klusēja, baumu izplatīšanu par Flo-rānu atstādama abu draudzeņu ziņā. Sākumā tas bija stāsts, ko īsumā pačukstēja cits citam pie auss; vēlāk izveidojās dažādas versijas, epizodes pagarinājās, radās leģenda, kurā Florānam bija drausmīga bubuļa loma. Viņš esot nonāvējis desmit žandarmus pie Greneta ielas barikādes; ar pirātu kuģi viņš atgriezies no katorgas, šie pirāti nogalējuši katru, kas jūrā gadījies ceļā; pēc atgriešanās Florānu daudzi bija redzējuši naktīs klejojam kopā ar aizdomīgiem tipiem, kuru vadonis droši vien ir viņš. Tirgotājas, ļaudamas brīvu vaļu savai iztēlei, radīja īsti dramatiskus tēlus, stāstot par kontrabandistiem Parīzes centrā vai par plašu organizāciju, kurā apvienojušies tirgū notiekošo zādzību vadoņi. Visi juta līdzi Kenī-Gradeliem, taču vienlaikus ļaunojās mantojuma dēj. Šis mantojums izraisīja vispārēju sašutumu. Pastāvēja uzskats, ka Fiorāns atgriezies Parīzē, lai saņemtu savu daļu bagātības. Bet nebija saprotams, kāpēc īsti mantojums vēl līdz šim nav sadalīts; beigu beigās nosprieda, ka izbēgušais katordznieks gaida īsto brīdi, lai visu naudu iebāztu savā kabatā. Kenī-Gradeli katrā ziņā kādudien tiks noslepkavoti. Runāja, ka ik vakaru starp abiem brāļiem un skaisto Lizu notiek šausmīgi strīdi.

Kad baumos nonāca skaistās Normandietes ausīs, viņa smiedamās paraustīja plecus.

— Ko niekus, — Normandiete teica, — jūs galīgi nepazīstat Florānu. Šis jaukais cilvēks ir maigs kā jēriņš.

Lebigra kungs bija mēģinājis oficiāli bildināt Luīžu, bet viņa galīgi noraidīja krodzinieka roku. Jau pāris mēnešu viņš ik svētdienu sūtīja Mchidēnām pudeli liķiera. Roza padevīgi atnesa šo dāvanu. Nododot Normandietei saimnieka sveicienus, komplimentus, dažus laipnus vārdus, meitene tos vienmēr nekļūdīgi atkārtoja, acīmredzot nemaz nedusmodamās par dīvaino uzdevumu. Saņēmis noraidījumu, Lebigra kungs nolēma pierādīt, ka nebūt nav noskaities un nezaudē cerības, un tāpēc jau nākamajā svētdienā sūtīja Rozu pie Mchidēnām ar divām šampanieša pudelēm un lielu ziedu pušķi. Atdevusi visu skaistajai zivju tirgotājai tieši rokās, Roza vienā elpas vilcienā nobēra šādu vīna tirgotāja madrigālu:

— Lebigra kungs lūdz jūs iedzert uz viņa veselību, kas stipri cietusi jums zināmo apstākļu dēļ. Viņš cer, ka ar laiku jūs neatteiksieties viņu izdziedināt un būsiet tikpat laba un jauka, cik jauki un labi ir šie ziedi.

Kalpotājas jūsmīgais izskats Normandieti sasmīdināja. Noskūpstījusi meiteni, viņa uzsāka sarunu par Lebigra kungu, kurš, kā ļaudis stāstīja, bija visai prasīgs. Zivju tirgotāja apvaicājās meitenei, vai viņa ļoti mīl savu saimnieku, vai viņš valkā bikšturus un vai naktīs nekrāc. Pēc tam viņa lika Rozai nest atpakaļ kā šampanieti, tā ziedu pušķi.

— Pasakiet Lebigra kungam, lai viņš jūs šurp vairs nesūta . .. Jūs esat pārāk laba, mīlulīt. Redzot jūs, tik klusu un maigu, ar šīm pudelēm padusē, es uzbudinos. Vai tiešām jūs nespējat krietni sagrābt nagos savu saimnieku?

— Žēlīgā debess! Viņš taču pavēl man nākt šurp, — Roza aizejot noteica. — Jūs velti darāt viņam pāri.. s Viņš ir ļoti glīts vīrietis.

Normandieti bija iekarojis Florāna maigais raksturs. Viņa joprojām vakaros pie lampas sekoja Miša mācībām, sapņodama par apprecēšanos ar šo puisi, kurš tā mīlēja bērnus; tad viņa, tāpat kā līdz šim, tirgotos ar zivīm, bet viņš ar laiku ieņemtu Centrāltirgū svarīgu administratīvu posteni. Taču Luīzas sapņi atdūrās pret cieņu, kādu skolotājs juta pret viņu; Florāns Luīžu laipni sveicināja, tomēr turējās cienīgā attālumā, turpretī viņai gribējās kopā pasmieties, Jaut viņam palakstoties un beigu beigās mīlēt tā, kā tikai viņa to prot. Tieši šīs spītīgās pretestības dēļ Luīzai pastāvīgi bija jāsapņo par laulībām. Viņa iedomājās, ka laulības ar Florānu sagādās viņas patmīlībai lielu gandarījumu. Florāns dzīvoja citu dzīvi, stāvēja augstāk un tālāk par viņu, un viņai gribējās pacelties viņam līdzi. Iespējams, ka Florāns pakļautos Luīzas gribai, ja nebūtu tik stipri pieķēries mazajam Mišām; turklāt iegūt Luīžu par mīļāko šai mājā, kur blakus dzīvoja viņas māte un māsa, Florānam likās pretīgi.

Uzzinājusi sava iemīļotā dzīvesstāstu, skaistā Norman-diete bija bezgala pārsteigta. Neko tādu viņš nekad nebija stāstījis. Viņa Florānu sarāja. Viņas mīlestībai Florāna neparastie piedzīvojumi piešķīra vēl vairāk pikantuma. Tagad vakaros Florāns bija spiests izstāstīt visu, kas ar viņu noticis. Luīza bažījās, ka policija galu galā var nākt viņam uz pēdām, taču viņš Luīžu nomierināja, sacīdams, ka notikums ir pārāk sens un policiju vairs neinteresē. Kādu vakaru Florāns pastāstīja par Monmartra bulvārī nošauto sievieti, par to dāmu sārtajā cepurītē, no kuras cauršautajām krūtīm uz viņa rokām bija tecējušas asinis. Viņš bieži atcerējās šo sievieti; drūmais atmiņu tēls bija viņam rēgojies Gviānas gaišajās naktīs; viņš atgriezās Francijā ar neprātīgu sapni — atrast mirušo uz kādas ietves jaukā saulainā dienā, kaut gan aizvien vēl juta uz savām kājām mirušās smagumu. Varbūt viņa tomēr bija atdzīvojusies ... Dažreiz, klejojot pa ielām, Flo-rāns pēkšņi sajuta it kā triecienu krūtīs, viņam šķita, ka pūlī ir pazinis šo sievieti. Trīcošu sirdi viņš sekoja sārtām cepurītēm, šallēm, kas slīdēja nost no pleciem. Aizvērdams acis, viņš redzēja jauno sievieti nākam aizvien tuvāk un tuvāk; taču viņa ļāva nokrist šallei_ un rādīja divus sarkanus plankumus uz savas izrakstītas jaciņas; jaunā sieviete bija bāla kā vasks, stingām acīm, sāpīgi savilktām lūpām. Ilgu laiku Florāns smagi pārdzīvoja to, ka nezina viņas vārdu, atmiņā kā iemiesota nožēla bija palikusi tikai šīs sievietes ēna. Domājot par sievietēm vispār, tā bija viņa, kas iznira Florāna priekšā, vienīgā labā, vienīgā skaidrā. Viņš daudzkārt pieķēra sevi pie domas, ka šī sieviete meklē viņu bulvārī, kur bija palikusi, ka tieši viņa, ja abi satiktos dažus mirkļus agrāk, būtu dāvājusi viņam prieka pilnu dzīvi. Un viņš nemeklēja nevienu citu, citas viņam vairs neeksistēja. Stāstot par šo sievieti, Florāna balss stipri trīcēja, bet iemīlējusies Nor-mandiete, instinktīvi visu noprazdama, kļuva greizsirdīga.

— Rauj viņu velns! — Luīza dzēlīgi nočukstēja. — Jums gan labāk derētu šo dāmiņu nekad vairs neredzēt. Šobrīd viņas izskats nebūtu diez cik pievilcīgs.

Iztēlojoties briesmīgo ainu, ko izsauca zivju tirgotājas vārdi, Florāns šausmās nobāla. Mīlestības atmiņas izdzisa pie kaulu kaudzes. Viņš Normandietei nespēja piedot nežēlīgos, rupjos vārdus, kuru iespaidā zem burvīgās cepurītes tagad rēgojās skeleta kailie, izvirzītie žokļi un tukšie acu dobumi. Kad Luīza sāka ņirgāties par dāmiņu, ar kuru kopā «viņš gulējis Vivjēnas ielas stūrī», Florāns kļuva ass un gandrīz rupji Luīžu pārtrauca.

Bet visvairāk skaisto Normandieti pārsteidza atklājums, ka viņa maldījusies, uzskatīdama Florānu par skaistās Lizas mīļāko, ko tai nocēlusi. Tas viņas uzvaras prieku mazināja tā, ka visu nedēļu viņa pret Florānu izturējās daudz atturīgāk. Taču, dzirdot stāstu par mantojumu, Luīza nomierinājās. Skaistā Liza viņas uztverē no nepieejamas sievietes pārvērtās zaglē, kas piesavinājusies svaiņa īpašumu un nu tēlo godīgo, lai maldinātu ļaudis. Tagad vakaros, kamēr Mišs ierakstīja burtnīcā glītraksta paraugus, saruna pievērsās vecā Gradela bagātībai.

— Kur tas redzēts! Tavu stulbu veci! — zivju tirgotāja smiedamās iesaucās. — Viņš laikam gribējis iesālīt savu naudu, ja nobāzis to sālīšanas toverī! . . . Astoņdesmit pieci tūkstoši franku — pamatīga summiņa, ņemot vērā, ka abi Kenī varbūt samelojuši; viņi droši vien atraduši divas vai trīs reizes vairāk... Nu nē, es gan pieprasītu savu tiesu — un nekavējoties!

— Man it nekas nav vajadzīgs, — Florāns, kā parasti, atbildēja. — Es pat nezinātu, kur likt šo naudu.

— Klausieties, jūs taču nemaz neesat īsts vīrietis, — Normandiete iekaisa. — Taisni žēl uz jums skatīties... Vai tiešām nesaprotat, ka Kenī par jums ņirgājas? Resnā atmet jums vīra novalkāto vēju un vecās drēbes. To sakot, es negribu jūs sāpināt, bet tas taču visiem redzams . . . Palūk, jums pašlaik ir tauku plankumiem noķēzītas, aprepējušas bikses, kuras viss kvartāls trīs gadus redzējis Kenī kungam kājās. Es jūsu vieta iemestu viņiem ģīmī šīs skrandas un pieprasītu savu daļu. Tā taču sastāda četrdesmit divus tūkstošus piecsimt frankus, vai nav tiesa? Fs nekustētu ne no vietas, iekams nesaņemtu visu savu naudu.

Florāns velti centās paskaidrot, ka svaine viņam jau piedāvājusi mantojuma daļu un ir gatava to atdot pēc pirmā pieprasījuma, bet viņš nevēlas šo naudu ņemt. Cenzdamies pārliecināt Normandieti par abu Kenī godīgumu, Florāns ielaidās pat nenozīmīgos sīkumos.

Luīza tikai pasmējās, dziedošā balsī dzēlīgi atkārtodama: «2an, ej palūkojies, vai kāds nenāk šurp! Zan, ej palūkojies!»

— Viņu godīgums man zināms, — viņa sacīja. — Resnā ik rītu to saloka un, lai tas nenosmērētos, noslēpj spoguļ-skapī... Man tiešām ir žēl jūs, nabaga draugs. Bet viņiem jūsu muļķošana droši vien sagādā lielu prieku. Jūs taču neko nesajēdzat no tā visa — gluži kā piecus gadus vecs bērns... Šī sieviete kādudien to naudu iebāzīs jums kabatā, bet drīz vien pievāks atpakaļ. Tāds joks ir viegli izdarāms. Ja atļausiet, es iešu un pieprasīšu to, kas jums pienākas, redzēsim, kas no tā iznāks! Tas tik būs joks, varu derēt! Es jau gan šo apslēpto mantu dabūtu rokā vai arī sadauzītu viņu veikalā visu, kas gadītos pa rokai, goda vārds!

— Nē, nē, jums tas nav jādara, — Florāns satrūcies pasteidzās Luīžu nomierināt. — Kas zina, varbūt man pašam šī nauda drīzumā būs vajadzīga.

Normandiete to apšaubīja; raustīdama plecus, viņa noņurdēja, ka Florāns ir pārāk gļēvs. Kopš tās reizes Normandieti nemitīgi tirdīja vēlme uzrīdīt Florānu Kenī-Gra-deliem, izmantojot visus iespējamos līdzekļus: dusmas, izsmieklu, maigumu. Vēlāk Luīza perināja citus plānus. Ja laimētos apprecēties ar Florānu, viņa varētu pamatīgi izpļaukāt skaisto Lizu, kad tā atteiktos izmaksāt mantojuma daju. Vakaros gultā Normandiete sapņoja par to: nespēdama aizmigt, viņa iztēlojās, ka ieiet pie desinieces tieši darba laikā, apsēžas veikala vidū un sarīko šausmīgu scēnu. Ši senlolotā doma, sapnis pazemot sāncensi, viņu vilināja tik ļoti, ka viņa bija gatava apprecēties kaut vai tāpēc, lai pieprasītu Gradela atstāto naudu — četrdesmit divus tūkstošus piecsimt frankus.

Vecā Mehidēna, saniknota par Lebigra kunga bildinājuma noraidījumu, visur izkliedza, ka viņas meita ir prātu zaudējusi, — tas «izkāmējušais lamzaks droši vien ieēdinājis viņu ar kaut kādām draņķa zālēm». Uzzinājusi, ka Florāns bijis izsūtīts Kajennā, vecene briesmīgi sadusmojās un lamāja zivju paviljona uzraugu par katordznieku, par slepkavu, piebilzdama, ka nav brīnums, ja tāds ļaundaris ir tik izkāmējis. Tā bija viņa, kas izplatīja kvartālā baismīgas versijas par Florāna dzīvi. Bet savās mājās vecā tirgotāja aprobežojās ar kurnēšanu, taču, līdzko ieradās Florāns, tīšām aizslēdza kumodes atvilktni, kur glabājās sudrablietas. Reiz, sastrīdējusies ar vecāko meitu, Mehi-dēnu māte viņai uzkliedza:

— Tā nedrīkst turpināties! Atzīsties, ka tas nelietis tevi kūda pret māti! Pieraugi, nenoved mani līdz galējībām, citādi iešu un nodošu viņu prefektūrai, skaidrs?

— Jūs iesiet viņu nodot? — viscaur trīcēdama, Norman-diete sažņaugtām dūrēm atkārtoja. — Nepiesauciet nelaimi ... Ak, ja jūs nebūtu mana māte! ...

Klēra, šīs ķildas aculieciniece, izplūda nervozos smieklos, kas viņai plēsa pušu krūtis. Kopš zināma laika viņa bija kjuvusi vēl drūmāka, vēl untumaināka, bālu seju, sasarkušām acīm.

— Nu, un ko pēc tam? — Klēra vaicāja. — Tu viņu piekautu? Un mani arī, mani — savu māsu? Vai zini, tieši tā tas arī beigsies. Es atbrīvošu no viņa mūsu māju, es aiztaupīšu mātei šo gājienu un pati došos uz prefektūru.

Bet, redzot, ka Normandiete, dusmās šņākdama, kaut ko draudīgu murmina, Klēra piebilda:

— Tev nemaz nevajadzēs pūlēties ar manis sišanu... Nākot atpakaļ, es metīšos no tilta upē.

Lielas asaras ritēja Klērai pār vaigiem. Viņa iedrāzās savā istabā, ar troksni aizcirzdama durvis. Runas par Florāna nodošanu vecā Mehidēna vairs neatsāka. Taču Mišs mātei pavēstīja, ka bieži, vai uz katra stūra, redz veco-māti tērzējam ar Lebigra kungu.

Sāncensība starp skaisto Normandieti un skaisto Lizu kļuva vēl slepenāka un draudīgāka. Pēcpusdienās, kad desu veikala pelēki sārtsvītrotā audekla sauljums bija nolaists, zivju tirgotāja kliedza, ka resnā desiniece nobijusies un tāpēc slēpjas. Arī vitrīnas iekšpusē nolaistais aizkars Normandictē modināja sašutumu; uz tā bija attēlotas mednieku brokastis meža klajumiņa vidū, kur kungi melnās frakās un dāmas dekoltētos tērpos, sasēdušies nodzeltējušā zālītē, tiesāja sarkanbrūnu pīrāgu — tik lielu kā viņi paši. Skaistā Liza, protams, neviena nebaidījās. Līdzko saule sāka rietēt, viņa atvilka aizkaru un ķērās pie adīkļa, mierīgi no savas vietas vērodama platānām apstādīto laukumu tirgus priekšā, kur draiskojās mazi delveri, rakņādami zemi pie režģiem, kas iežogoja kokus; uz soliņiem smēķējot sēdēja nesēji; ietves abos galos divi afišu stabi šķita ieģērbti arlekīna kostīmā ar zaļiem, dzelteniem, sarkaniem un ziliem teātra afišu četrstūriem. Izlikdamās, ka vēro garāmbraucošās ekipāžas, skaistā Liza ērti varēja uzmanīt Normandieti. Ik pa brītiņam pieliekdamās, viņa šķita ar skatienu sekojam omnibusam, kas, uzturēdams satiksmi starp Bastīliju un Vagrama laukumu, apstājās laukumā iepretī Svētā Eistāliija baznīcai; īstenībā desiniecei tas nemaz neinteresēja, viņa tikai gribēja labāk saskatīt zivju tirgotāju, kas, atriebdamās par nolaisto aizkaru, bija apklājusi galvu un savas preces ar platām pelēka papīra loksnēm, it kā aizsargādamās no rietošās saules. Taču virsroku tagad bija guvusi skaistā Liza. Saglabādama pilnīgu aukstasinību, viņa gaidīja izšķirošo triecienu, bet Normandiete, par spīti visām pūlēm izturēties cēli un pieklājīgi, vienmēr atļāvās kādu pārāk nekaunīgu izlēcienu, ko vēlāk nožēloja. Godkārā Luīza par katru cenu gribēja izlikties smalka un labi audzināta. Nekas viņu neaizvainoja dziļāk kā sāncenses labo manieru slavēšana. Mehi-dēnu māte šo Luīzas vājību bija ievērojusi un tāpēc mēdza meitai uzbrukt tikai no tās puses.

— Es redzēju Kenī kundzi pie viņas veikala durvīm, — māte vakaros reizēm sacīja. — Brīnums, cik labi šī sieviete prot sevi saglabāt! Cik tīra un kārtīga viņa vienmēr izskatās — īsta dāma, nav ko teikt! ... Un tieši tāpēc, ka sēž aiz letes. Lete, vai zināt, sievieti saglabā, piešķir tai smalku izskatu.

Sājos vārdos bija jaušams mājiens uz Lebigra kunga bildinājumu. Skaistā Normandiete, neko neatbildējusi, brīdi iegrima domās. Viņa iztēlojās sevi, tāpat kā Lizu, sēžam aiz letes Lebigra kunga vīna pagrabiņā uz Piruetes ielas pretējā stūra. Tas bija pirmais trieciens Luīzes maigajām jūtām pret Florānu. Aizstāvēt viņu Luīzai patiešām bija šausmīgi grūti. Pret uzraugu vērsās viss kvartāls. Šķita, ka ikviena interesēs bija nekavējoties novākt Fiorānu pie malas. Tirgū tagad vieni zvērēja, ka Florāns ir pārdevies policijai, otri apgalvoja, ka redzējuši viņu pagrabā pie sviesta noliktavām, kur viņš mēģinājis izlauzt caurumu metāla nožogojumā un iemest noliktavās degošus sērkociņus. Apmelojumi vairojās, lamuvārdi bira straumēm, to avots aizvien vairāk paplašinājās, kaut gan neviens īsti nezināja, kur meklējams tā sākums. Pēdīgi nemierniekiem pievienojās arī jūras zivju paviljons. Zivju tirgotājas cienīja Florānu viņa lēnīgā rakstura dēļ. Zināmu laiku viņas uzraugu aizstāvēja, bet vēlāk, sviesta un augļu tirgotāju sakūdītas, padevās. Un atkal uzliesmoja cīņa starp resnajiem vēderiem, milzīgajām krūtīm un šo izkāmējušo cilvēku. Florānu no jauna ielenca brunči un apspīlētas korsāžas, kas, gatavas pārplīst, dusmīgi griezās ap viņa kalsnajiem pleciem. Taču Florāns neko nemanīja, viņš gāja tieši pretī savas neatlaidīgās ieceres īstenojumam.

Tagad satracinātajā pūlī visās tirgus malās ik pa brīdim pavīdēja Sažē jaunkundzes melnā cepure. Šķita, ka viņas šaurā, bālā seja ir pavairota. Viņa bija nozvērējusies drausmīgi atriebties kompānijai, kas pulcējās Lebigra kunga stiklotajā kabinetā. Šos kungus Sažē jaunkundze apvainoja tenku izplatīšanā par ēdienu pārpalikumiem. Un patiesi — Gavārs reiz krodziņā bija stāstījis, ka «vecā ragana», kas nāk šurp viņus izspiegot, ēd draņķīgus pārpalikumus no bonapartistu kliķes galda. Klemansai kļuva nelabi. Robins aši ierāva malku alus, it kā lai izskalotu rīkli. Bet putnu tirgotājs tikmēr nemitīgi atkārtoja:

— Tās taču ir pretīgas Tilēriju atraugas!

Šos vārdus viņš izrunāja, riebumā saviebies. No imperatora šķīvja savāktās gaļas šķēlītes Gavārs uzskatīja par neizsakāmi riebīgām saslaukām, par politiskiem izkārnījumiem, par Impērijas cūcību smirdīgām paliekām. Kopš tā laika pret Sažē jaunkundzi Lebigra kunga pagrabiņā sāka izturēties kā pret kaut ko derdzīgu: viņa šeit visiem atgādināja dzīvu atkritumu kaudzi, netīru dzīvnieku, kas barojas ar maitu, kādai nepieskartos pat suns. Klemansa un Gavārs izplatīja tenkas par šo notikumu Centrāltirgū, stipri pasliktinot vecmeitas attiecības ar tirgotājām. Kad •vecā Sažē, neko nepirkdama, rakņājās precēs un pļāpāja, tirgotājas raidīja viņu pie ēdienu pārpalikumu pārdevējām. Tādā veidā Sažē jaunkundzes izziņu avots drīz vien izsīka. Dažreiz viņa neuzzināja pat dienas svarīgākos notikumus. Tad vecmeita aiz dusmām raudāja. Tieši šā iemesla dēļ viņa Sarjetai un Lelcēra kundzei reiz asi atcirta:

— Beidziet mani skubināt, mīļās draudzenes! Gan es zināšu, kā to jūsu Gavāru pārmācīt.

Abas pārējās mazliet apjuka, taču neiebilda. Tomēr, nākamajā dienā nomierinājusies, Sažē jaunkundze apžēlojās par Gavāru, kurš nenovēršami skrien pretī savai bojāejai, jo no ceļa viņu noved slikti draugi.

Gavārs tiešām sevi nemitīgi kompromitēja. Kopš bija sākusi briest sazvērestība, viņš kabatā visur nēsāja līdzi revolveri — to pašu, kas bija nobiedējis durvju sardzi Leonsa kundzi. Tas patiesi bija sasodīti pamatīgs revolveris, ko Gavārs noslēpumainā veidā bija pircis no Parīzes slavenākā ieroču meistara. Jau nākamajā dienā viņš ieroci parādīja putnu gaļas paviljona tirgotājām — gluži kā koledžas audzēknis skolas solā noglabātu aizliegtu romānu. Revolvera stobra gals allaž rēgojās Gavāra kabatas malā; viņš uz to norādīja, zīmīgi piemiedzot acis, bet runāja viņš aprautiem teikumiem un aplinku mājieniem, ar baudu tēlodams cilvēku, kurš šķietami nobijies. Ierocis Gavāram piešķīra milzīgu svarīgumu un ierindoja starp bīstamiem tipiem. Šad tad sava veikala dziļumā Gavārs mierīgi izvilka revolveri no kabatas, rādīdams to divām trim tirgotājām. Viņš lika šīm sievietēm nostāties tā, lai, kā pats izteicās, brunči ieroci noslēptu. Pēc tam viņš to pielādēja un, grozīdams uz visām pusēm, tēmēja virs letes uzkāitā zosī vai tītarienē. Redzot pārbijušās sievietes, Gavārs bija sajūsmināts; galu galā viņš tās nomierināja, sacīdams, ka ierocis nav pielādēts. Turklāt viņam kabatā vienmēr atradās patronu kārba, kuru atvērt viņš centās ļoti piesardzīgi. Kad tirgotājas bija saujā pacilājušas viņa patronas, Gavārs beidzot nolēma savu arsenālu novākt. Pēc tam, sakrustojis rokas, viņš līksmu seju gari un ilgi runāja.

— Tikai tas, kuram pieder šāds daikts, ir īsts vīrietis, — Gavārs plātījās. — Par policistiem es tagad nospļaujos. Svētdien kopā ar draugu biju Sendenī laukos ieroci izmēģināt. Protams, kuram katram jau nedrīkst stāstīt, ka tev pieder tāda mantiņa . .. Ak, manas mīļās, mēs tēmējām kādā kokā — pif pat! — un katrreiz tieši mērķī. Pieminiet manus vārdus: par Anatolu jūs vēl dzirdēsiet.

Anatola vārdā viņš bija nosaucis revolveri. Gavārs rīkojās tik veikli, ka pēc nedēļas par ieroci un patronām jau zināja viss paviljons. Turklāt aizdomīga likās viņa draudzība ar Florānu. Būdams bezgala bagāts un resns, Gavārs nemodināja tik lielu naidīgumu kā Florāns. Tomēr veikalnieku cieņu viņš bija zaudējis un bailīgajiem iedvesa pat šausmas. Kopš tā laika Gavārs bija kā apburts.

— Nēsāt visur līdzi ieroci — tā ir nepiesardzība, — Sažē jaunkundze mēdza aizrādīt. — Tas viņam var dārgi maksāt.

Lebigra kunga pagrabiņā Gavārs triumfēja. Vairs neiedams pusdienās pie brāļa, Florāns tagad nemitīgi uzturējās krodziņa stiklotajā kabinetā. Turpat viņš brokastoja, turpat pusdienoja, drīkstēja nākt jebkurā laikā un ieslēgties kā savās mājās. Viņš bija to padarījis par ko līdzīgu savai istabai, pārvērtis personiskā kabinetā, kur mētājās viņa vecie svārki, grāmatas, papīri. Lebigra kungs šo patvarīgo telpas ieņemšanu mierīgi pacieta; viņš pat iznesa laukā vienu no galdiem, lai šaurajā telpā novietotu polsterētu solu, uz kura Florāns vajadzības gadījumā varētu atlaisties. Kad Florānam kļuva neērti, saimnieks lūdza viņu justies brīvi un nodeva viņa rīcībā visas telpas. Arī Logrs izrādīja Florānam lielu draudzību. Viņš rīkojās kā Flo-rāna vietnieks; Logrs pastāvīgi risināja sarunas par «lietu», atskaitījās Florānam par spertajiem soļiem un pavēstīja no jauna savervēto dalībnieku uzvārdus. Sājā pa-•sākumā kuprītis bija uzņēmies organizatora lomu; viņam pienācās savākt kopā sazvērniekus, organizēt sektorus, cilpu pa cilpai sagatavot tīklu, kurā pēc dotā signāla kritīs Parīze. Florāns kļuva sazvērestības vadonis, tās dvēsele. Šķita, ka kuprītis dara visu, kas viņa spēkos, un tomēr nekādu taustāmu panākumu pagaidām nebija; viņš zvērēja, ka zina divas trīs uzticamu biedru grupas katrā kvartālā, līdzīgas tai, kas pulcējās pie Lebigra kunga, taču nekādas noteiktas ziņas neatnesa; uz labu laimi nosaucis uzvārdus, Logrs tikai stāstīja, cik garus ceļa gabalus mērojis, un plātījās, ka tauta viņu visur uzņem ar sajūsmu. Visskaidrākie bija Logra vēstījumi par uzmanības apliecinājumiem: viņš esot uz «tu» ar tādu un tādu, kas spiedis viņam roku un sacījis: «Uz mani vari droši paļauties!» Kāds solīds puisis no Grokaijū viņam gandrīz izmežģījis roku — tāds lieliski derētu par sektora priekšnieku; bet Popenkūra ielā Logru apskāvis strādnieku pūlis. Diendienā 'dzirdot šos stāstus, varēja saskaitīt ap simttūkstoš Logra domubiedru. Kad kuprītis nogurušā izskatā ieradās kabinetā un nez kuro reizi atkārtoja savus izdomājumus, Flo-rāns, pilnīgi paļaudamies uz viņu un ticēdams, ka viņš solīto izpildīs, atzīmēja visu sacīto. Drīz vien sazvērestība, kas slēpās Florāna kabatā, atdzīvojās — piezīmes pārvērtās īstenībā, neapstrīdamos faktos, uz kuru pamata tika izveidots rīcības plāns; atlika vienīgi nogaidīt izdevīgu gadījumu. Logrs, aizrautīgi žestikulēdams, apgalvoja, ka viss ies kā smērēts.

Florānam tās bija mūža laimīgākās dienas. Viņa kājas staigājot gandrīz neskāra zemi, viņu spārnoja varena doma — atriebt visu ļauno, kas notiek. Florānā apvienojās bērna lētticība un varoņa uzticēšanās. Viņš nebūt nebrīnītos, ja Logrs apgalvotu, ka no Jūlija kolonnas pjedestāla nolaidies ģēnijs, la’i stātos tautas atbrīvotāju priekšgalā. Vakaros Florāns Lebigra kunga pagrabiņā ļāvās jūtu izplūdumiem, aizrautīgi runādams par gaidāmo cīņu kā par svētkiem, kuros būs lūgti visi taisnīgie. Bet, kamēr Gavērs, rotaļādamies ar revolveri, sajūsmināts klausījās Florāna runās, Šarvē kļuva dzēlīgs un, raustīdams plecus, nicīgi smīnēja. Tas, ka sazvērestības vadoņa lomu uzņēmies sāncensis, laupīja viņam savaldu un izraisīja riebumu pret politiku. Kādu vakaru, agrāk nekā parasti ieradies krodziņā, Šarvē, sastapis tur vienīgi Logru un Lebigra kungu, beidzot izkratīja sirdi.

— No politikas šis puisis nejēdz ne velna, — viņš teica. — Viņam labāk derēja iestaties par glītrakstīšanas skolotāju meiteņu pansionātā. Tā būtu liela nelaime, ja viņa plāns patiesi īstenotos, ar šiem sociālajiem murgiem viņš mums uztieptu sasodītos strādniekus. Saprotiet, tieši tādi cilvēki kā viņš mēdz izgāzt katru pasākumu. Mums nav vajadzīgi jūtīgi gauduļi, sapņaini dzejnieki, cilvēki, kas apskaujas pēc mazākās skrambiņas .. . Bet viņš savu mērķi nesasniegs. Viņu ietupinās, un ar to viss būs cauri.

Logrs un vīna tirgotājs ne acis nepamirkšķināja. Viņi ļāva Šarvē izteikties.

— Un tas jau sen būtu noticis, — viņš turpināja, — ja Florāns patiesi būtu bijis tik bīstams, par kādu cenšas izlikties. Kad viņš sāk plātīties ar savu bēgšanu no Kajen-nas —- nu, vai zināt... Taisni žēl viņā skatīties. Varu derēt, ka viņa atgriešanās Parīzē policijai bija zināma jau pirmajā dienā. Un, ja tagad tā liek viņu mierā, tad tikai tāpēc, ka neņem par pilnu.

Logrs neviļus sarāvās.

— Es tieku izsekots jau piecpadsmit gadu, — zināmā mērā lepodamies, ebertists turpināja. — Taču nesākšu to izkliegt no katra jumta. Es gan šajā muļķīgajā pasākumā nedomāju piedalīties. Negribu kā nelga bāzt galvu cilpā. Iespējams, ka viņam pa pēdām seko pusducis slepenpolicistu un sagrābs šo ciet aiz apkakles, līdzko viņš prefektūrai būs vajadzīgs.

— Nieki! Ko vēl neizdomāsiet! — Lebigra kungs, kas parasti klusēja, iebilda.

Mazliet nobālis, viņš uzmeta acis Logram, kurš lēnītēm berzēja kupraino muguru pret stikloto sienu.

— Tie ir tikai pieņēmumi, — kuprītis nomurmināja.

— Jā, pieņēmumi, ja vēlaties, — brīvdomātājs turpināja. — Es labi zinu, kā tas tiek darīts. Katrā ziņā vēl nav īstais brīdis, lai dotos rokā špikiem. Dariet, kā zināt, bet es tomēr neieteiktu, it īpaši jums, Lebigra kungs, jaukties šai jezgā, ja nevēlaties, ka slēdz jūsu iestādījumu.

Logrs nespēja apvaldīt smaidu. Sarvē par to bija runājis ar viņiem vairākkārt; abus iebiedējot, viņš droši vien cerēja atšķelt tos no Florāna. Taču, redzot viņus nesatraucamus un uzticības pilnus, Šarvē bija stipri pārsteigts. Pagaidām viņš tomēr vakaros kopā ar Klemansu diezgan kārtīgi ieradās Lebigra kunga krodziņā. Slaidā tumšmate vairs nestrādāja zivju paviljonā par tabeļvedi. Manurī kungs bi ja viņu atlaidis.

— Visi komisionāri ir nelieši, — Logrs ņurdēja.

Klemansa, atbalstījusi muguru pret šķērssienu, grozīja

pirkstos cigareti, tad noteiktā balsī atbildēja:

— Ē, mēs nevarējām saprasties! ... Mūsu politiskie uzskati nesaskan, vai nav tiesa? Manurī lāpstām grābj zeltu, viņš ir gatavs laizīt imperatora zābakus. Ja man piederētu pašai savs kantoris, es ne divdesmit četras stundas nepaturētu Manurī darbā.

Klemansa patiešām šad tad atļāvās jokot nevietā — tā reiz tabulās iepretī vairāksolīšanā nodoto limandu, raju un makreļu nosaukumiem viņa sev par prieku bija ierakstījusi pazīstamu galmadāmu un kungu uzvārdus. Augstajām amatpersonām dotās zivju iesaukas, izsolē par trīsdesmit sū gabalā novērtētās grāfienes un baroneses izraisīja Manurī kungā dziļu sašutumu. Bet Gavars nevarēja vien beigt smieties par Klernansas izlēcienu.

— Nieki! — viņš teica, viegli uzsizdams Klemansai uz pleca. — Jūs esat īsts vīrišķis!

Klemansa bija atradusi jaunu groka gatavošanas veidu. Vispirms viņa ielēja glāzē karstu ūdeni, tad piebēra cukuru un uz glāzē peldošās citrona šķēlītes lāsi pa lāsītei lēja rumu, nejaudama tam savienoties ar ūdeni; pēc tam viņa šķidrumu aizdedzināja un, lēnītēm kūpinādama cigareti, ļoti nopietni vēroja degošā alkohola augsto liesmu, kas meta viņas sejā zaļganu atspīdumu. Bet tāds dzēriens viņai likās pārāk dārgs, lai, zaudējusi darbu, turpmāk atļautos to pasūtīt. Sarvē, ironiski smīnot, aizrādīja, ka viņa nu vairs nav nekāda bagātniece. Klemansa tagad pelnījās, agri rītos pasniegdama franču valodas stundas kādai Mi-romenila ielas galā dzīvojošai jaunai dāmai, kura klusībā papildināja savu izglītību, slēpdama to pat no istabenes. Vakaros Klemansai bija jāsamierinās ar kausu alus. Taču to viņa malkoja filozofiskā mierā.

Kabinetā aiz stiklotās šķērssienas vakara sanāksmes vairs nebija tik skaļas. Šarvē, mēmās dusmās nobālis, spēji apklusa, kad pārējie, viņu aizmirsuši, uzklausīja vir1 sāncensi. Viņam sažņaudzās sirds, iedomājoties, ka agrāk, pirms Florāna ierašanās, šeit pavēlnieks bija viņš, kas despotiski vadīja pulciņu, bet tagad cieta kā no troņa gāzts karalis. Šarvē vēl aizvien šurp nāca tikai tāpēc, ka viņu māca ilgas pēc šīs šaurās istabiņas, kur viss atgādināja tās jaukās stundas, kad viņš bija varējis tiranizēt Gavāru un Robiņu; tad viņa varā bija pat Logra kupris, tāpat kā Aleksandra muskuļainās rokas un Lakai ja drūmā seja; ar vienu vienīgu vārdu Šarvē bija varējis pakļaut sev visus, uzspiest tiem savas domas, salauzt savu scepteri uz viņu mugurām. Bet šobrīd Šarvē jutās galīgi satriekts un beidzot pavisam apklusa; viņš sabozies nicīgi svilpoja, neuzskatīdams par vajadzīgu apstrīdēt viņa klātbūtnē apspriestās muļķības. Visvairāk Šarvē sarūgtināja tas, ka, pašam nemanot, viņu bija pamazām atstūmuši malā. Viņš nespēja saprast, ar ko izskaidrojams Florāna pārākums. Pēc tam kad kabinetā ilgu laiku bija skanējusi sāncenša maigā, mazliet skumjā balss, Šarvē mēdza izsaukties:

— Šis puisis taču ir īsts mācītājs! Viņam trūkst tikai benītes!

Pārējie šķita klausāmies Florāna vārdos ar baudu. Redzot uz visiem pakaramajiem viņa drēbes, Šarvē izlikās, ka nezina, kur nolikt savu cepuri, lai tā nenosmērētos. Nikni atgrūdis papīrus, kas mētājās apkārt, Šarvē sacīja, ķa šeit vairs nav iespējams justies kā mājās, jo visu kabinetu ieņēmis vienīgi šis «kungs». Sūdzēdamies vīna tirgotājam, Sarvē pat vaicāja, kam īsti šī telpa domāta — vienam pašam krodziņa apmeklētājam vai visai viņu sabiedrībai. Eberlistam tāds iebrukums viņa valstībā nozīmēja pēdējo triecienu. Uz cilvēkiem viņš tagad raudzījās kā uz zvēriem. Manīdams, ka Logrs un Lebigra kungs nenovērš acis no Florāna, Šarvē sāka visus dziji ienīst. Viņā sašutumu izraisīja Gavārs, plātīdamies ar revolveri. Prātīgākais šajā pulciņā viņam šķita Robins, kurš, kā parasti, klusēja, sēžot pie alus kausa; viņš acīmredzot prata nekļūdīgi novērtēt cilvēkus, un viņu nevarēja uzpirkt ar vārdiem. Bet par Lakaiju un Aleksandru jāsaka — tie abi apstiprināja Šarvē uzskatu, ka tauta vēl ir pārāk trula un tāpēc tai nepieciešama gadus desmit ilga revolucionāra diktatūra, lai beidzot iemācītos pareizi rīkoties.

Logrs tikmēr apgalvoja, ka sektori drīz būs noorganizēti. Florāns jau sāka sadalīt lomas. Bet kādu vakaru pēc izšķirīga strīda, neguvis virsroku, Šarvē piecēlās, paņēma cepuri un teica:

— Arlabunakti, lauziet vien sev kaklus, ja patīk.. . Man ar jums nav pa ceļam, sapratāt? Nekad neesmu kalpojis un arī nekalpošu citu godkārei.

— Jūsu plāns ir muļķīgs, — aplikdama šalli, piebilda Klemansa.

Ievērojis, ka Robins viņus pavada laipniem skatieniem, Šarvē pavaicāja, vai arī viņš nevēlas doties prom. Taču Robiņa alus kauss vēl nebija pilnīgi iztukšots, tāpēc viņš tikai paspieda aizejošiem roku. Pārītis Lebigra kunga pagrabiņā vairs nerādījās. Kādudien Lakaijs biedriem pavēstīja, ka Šarvē un Klemansa tagad apmeklē alus bāru Ser-panta ielā; viņš tos redzējis pa logu — jaunu, vērīgu klausītāju vidū abi dedzīgi runājuši un plātījušies ar rokām.

Florānam nekādi neizdevās savervēt Klodu. Kādu laiku viņš bija mēģinājis draugam iedvest savu politisko pārliecību, padarīt to par savu skolnieku un palīgu revolucionārajā darbā. Nolēmis Klodu iepazīstināt ar saviem plāniem, Florāns reiz aizvilka viņu uz Lebigra kunga krodziņu. Bet gleznotājs augu vakaru tikai skicēja Robiņu, kurš sēdēja cepurē un kastaņbrūnajā mētelī, bārdaino zodu atspiedis pret spieķa rokturi. Vēlāk, ejot prom kopā ar Florānu, Klods teica:

— Nē, vai zināt, tas, par ko jūs tur runājāt, mani nemaz neinteresē. Jūsu runas droši vien ir ļoti gudras, taču man tās nepielec . . . O, bet tur ir viens lielisks eksemplārs — tas velna Robins! Šis vīrs ir dziļš kā aka... Būs pie jums vēlreiz jāiegriežas, taču ne jau politikas dēļ.. Man gribētos uzskicēt ari Logru un Gavāru, lai tos kopā ar Robiņu izmantotu lieliskā gleznā, kuru paguvu pārdomāt, kamēr jūs spriedāt par — nu, kā īsti jūs to nosaucāt? Par divām palātām — pareizi? Vai varat iedomāties — Gavārs, Logrs un Robins alus kausu aizsegā spriež par politiku! Tādai gleznai Salonā būs panākumi, dārgais draugs, pārsteidzoši panākumi! Tā patiesi būs glezna modernā stilā.

Drauga politiskais skepticisms Florānu sarūgtināja. Uzaicinājis mākslinieku pie sevis augšā, Fiorāns aizturēja viņu uz šaurā balkoniņa iepretī Žilgmojošam Centrāltirgus masīvam līdz pat otrai rīta stundai. Fiorāns centās Klodu pārliecināt, ka dzimtenes labklājība nevienam vīrietim nedrīkst būt vienaldzīga. Taču gleznotājs tikai noraidoši purināja galvu.

— Iespējams, ka jums ir taisnība, — viņš sacīja. — Esmu egoists. Turklāt nevaru apgalvot, ka gleznoju savai dzimtenei, vispirms jau tāpēc, ka manas skices visus šausmina, otrkārt, tāpēc, ka strādājot domāju vienīgi par prieku, ko man sniedz darbs. Gleznojot mani mēdz pārņemt kuteklīga sajūta un gribas smieties... Ko darīt, ja tāds esmu piedzimis, neiešu jau tāpēc slīcināties ... Turklāt Francijai es neesmu vajadzīgs, kā mana krustmāte Liza mēdz teikt. . . Boz tam — vai atļausiet runāt atklāti? īsi sakot, es jūs cienu, jo nodarbojaties ar politiku tieši tāpat kā es ar glezniecību. Arī jūs sevi kairināt, dārgais draugs.

Kad Fiorāns tam nepiekrita, Klods piebilda:

— Liecieties mierā! Jūs arī esat sava veida mākslinieks — sapņotājs politikas jomā; varu derēt, ka augus vakarus, ko pavadāt šeit, vērojot zvaigznes, jūs pieņemat, ka tās ir vēlēšanu biļeteni balsošanai par bezgalību. Vārdu sakot, jūs sevi kairināt ar uzskatiem par taisnīgumu un patiesību. Buržuāzijā, bez šaubām, jūsu uzskati, tāpat kā manas skices, modinātu briesmīgas bailes. Un, starp mums runājot, vai domājat, ka man patiktu ar jums draudzēties, ja jūs būtu tāds kā Robins? Ak, jūs, lielais sapņotāj!

Pēc tam Klods jokojot piebilda, ka politika viņu nemaz netraucē; alus krodziņos un mākslinieku darbnīcās viņš pie tās esot pieradis. Šajā $akarā Klods pastāstīja par kafejnīcu Voviljē ielā, tā paša nama pirmajā stāvā, kurā dzīvoja Sarjeta. Tabakas dūmiem piekvēpinātā zāle ar mīkstiem izdilušiem samta soliņiem un marmora galdiņiem, uz kuriem dzeltenīgas pēdas atstājusi kafija un rums, bija Centrāltirgus smalkās jaunatnes parastā pulcēšanās vieta. Nesēju un komiju pulcinu, šos baltās blūzēs ģērbušos kungus ar samta naģenēm galvā, tur vadīja Žila kungs. Viņš nēsāja virs vaigubārdas pielipinātas sprogainu matu šķipsniņas. Ik sestdienu Žils gāja uz Divu ekiju ielas frizētavu, kur viņam bija mēneša abonements, un lika nolīdzināt sev matus, kā arī noskūt pakausī tā, lai atklātos baltais kakls. Viņš bija šīs kafejnīcas apmeklētāju toņa noteicējs, kas ar iestudētu grāciju, spēlējot biljardu, izgāza gurnus, salieca elkoņus un ceļus vai, pusguļus nometies uz biljarda galda, izlieca muguru tā, lai katrs to pilnībā varētu novērtēt. Biljarda partijai beidzoties, izraisījās sarunas. Pulciņā bija ļoti augstu un visai reakcionāru aprindu pārstāvji. Žila kungs labprāt lasīja bulvāru avīzītes. Viņš labi pazina mazo teātru personālu, bija uz «tu» ar populārajām slavenībām un vienmēr zināja, vai iepriekšējā vakarā spēlētā luga guvusi panākumus vai izgāzusies. Žila kunga vājība tomēr bija politika. Viņa ideāls bija Mornī, kā viņš to īsi, bez titula saukāja. Žils mēdza pārlasīt Likumdošanas padomes sesiju atskaites, gardi smiedamies par katru Mornī asprātību. Sis Mornī taču lieliski prata izsmiet nelietīgos republikāņus! Un, attīstot tālāk šo domu, Žila kungs apgalvoja, ka vienīgi sabiedrības atkritumi neieredz imperatoru, kurš visiem pieklājīgiem cilvēkiem vēlas sagādāt prieku.

— Es reizēm ieeju šajā kafejnīcā, — Klods stāstīja. — Arī tur skats ir visai komisks: apmeklētāji pīpē un spriež par galma ballēm, it kā būtu tur kādreiz ielūgti. . . Nesen kāds puisis — jūs zināt, tas, kurš dzīvo ar Sarjetu,— lieliski apcēla Gavāru. Viņš saukāja to par krusttētiņu ... Lejā nonāca Sarjeta, draugu meklēdama, un bija spiesta samaksāt tēriņu; no viņas piedzina sešus frankus, jo Žils, biljardu spēlējot, bija zaudējis tēriņam paredzēto naudu. Ir gan skaista meiča tā Sarjeta!

— Redzu, ka jūs esat dzīves baudītājs, — Florāns smaidot noteica. — Kadīne, Sarjeta un, jādomā, vēl citas ... Vai nav tiesa?

Gleznotājs paraustīja plecus.

— Ak nē, jūs maldāties, — viņš iebilda. — Sievietes man nav vajadzīgas, viņas mani traucētu. Es pat nezinu, kam tās vispār derīgas; man nekad nav bijis drosmes kādai tuvoties... Arlabunakti, vēlu saldu miegu! Ja kļūsiet reiz ministrs, došu jums padomus Parīzes izdaiļošanas jautājumos.

Florānam bija jāatmet nodoms padarīt Klodu par paklausīgu skolnieku. Florānu tas skumdināja, jo, par spīti jaukajai fanātiķa apmātībai, viņš beidzot sāka jaust ap sevi naidīgumu, kas pieauga ar katru stundu. Pat Mehi-dēnas Florānu uzņēma daudz vēsāk: vecā paslepen ņirgājās, Mišs kļuva nepaklausīgs; skaistā Normandiete, piestūmusi krēslu tuvāk skolotājam, meta uz viņu niknus, nepacietīgus skatienus, taču nekādi nespēja lauzt viņa atturību. Reiz Luīza Florānam sacīja, ka droši vien ir viņam apriebusies, bet, kad viņš, nezinādams, ko atbildēt, apjuka un tikai mulsi smaidīja, viņa saniknota spēji pārsēdās galda otrā pusē. Arī Ogista draudzību Florāns bija zaudējis. Naktī, kāpjot augšā uz savu mansardu, desu meistara palīgs pirms gulētiešanas nekad vairs pie Florāna neienāca. Ogistu bija nobiedējušas apkārt klīstošās baumas par šo cilvēku, ar kuru divatā viņš agrāk bija droši līdz pusnaktij sēdējis mazajā jumtistabiņā. Ogistīna bija līgavaini nozvērinājusi, lai viņš turpmāk tik nepiesardzīgi nerīkojas. Taču visvairāk abus saderinātos nokaitināja Liza, lūgdama atlikt kāzas līdz tam laikam, kad atbrīvosies brālēna istaba: viņa negribēja jaunajai pārdevējai atdot otrā stāva istabiņu. Kopš tās dienas Ogists karsti vēlējās, «kaut drīzāk šo katordznieku ietupinātu»! Iecerētajam desu veikalam viņš telpas jau bija sameklējis, taču ne Plezansā, kā bija sapņojis, bet mazliet tālāk — Monrūžā; speķa tirdzniecība jau kļuva izdevīgāka, un Ogistīna, naivā resnīte, bērnišķīgi skaļi smiedamās, pavēstīja, ka ir gatava pārcelties. Tāpēc ik nakti pie mazākā troksnīša Ogists trūkās augšā no miega, velti priecādamies, ka beidzot policija ieradusies Florānu apcietināt.

Kenī-Gradelu mājās tādus jautājumus nemēdza pārspriest. Desu veikala kalpotāju vidū valdīja klusa vienošanās neko saimniekam neizpaust par viņa brāli. Florāna un Lizas savstarpējā nesaprašanās Kenī mazliet skumdināja, taču, pārsienot, desas un noņemoties ar speķa sālīšanu, viņš nomierinājās. Reizēm Kenī ar savu sasarkušo cūkas snuķi, kas smaidīja virs vēderam apstieptā baltā priekšauta, iznāca uz veikala sliekšņa, nemaz nenojauzdams, ka viņa parādīšanās dod vēl vairāk vielas tirgus sievu tenkām. Desu meistaru visi žēloja, atzina, ka viņš ir pārāk noliesējis, kaut gan patiesībā bija milzīgi resns; citi turpretī Kenī nosodīja par to, ka, brāļa dēļ kaunēdamies, viņš nemaz nekļūst vājāks. Dzīvodams laimīgā neziņā gluži kā vīrs, kas pēdējais atklāj, ka sieva pārkāpj laulību, Kenī, satiekot uz ielas kādu no kaimiņienēm, bija aizkustinoši jautrs un vaicāja, kā īsti garšojis pie viņa pirktais Itālijas siers vai cūkas šņukurs želejā. Bet kaimiņiene žēlīgu seju grasījās viņu mierināt, it kā visas cūkas, kuru gaļa nonākusi Kenī veikalā, būtu izslimojušas dzelteno kaiti.

— Kas īsti notiek ar tiem sievišķiem? — reiz viņš Lizai vaicāja. — Kāpēc šīs raugās uz mani tik žēli kā uz mironi? Varbūt es liekos slims, kā tev šķiet?

Liza vīru mierināja, sacīdama, ka viņš ir svaigs kā rozes ziediņš, jo Kenī, šausmīgi bīdamies no slimībām, kunkstēja pie niecīgākajām sāpēm, saceldams kājās visu māju. Taču lielā Kenī-Gradelu veikala izskats patiesi bija bēdīgs: spoguļi bija zaudējuši dzidrumu, baltais marmors kļuvis ledains, bet vārītā gaļa uz letes snauda nodzeltējušos taukos un duļķainos želejas ezeros. Pat Klods kādudien iegriezās veikalā, lai krustmātei aizrādītu, ka vitrīna «izskatās gaužām nožēlojama». Patiesi gan. Pildītās Strasbūras mēles uz sīkām Žila papīra strēmelēm bija pieņēmušas neveselu mēļu skumjo bālganumu; šķiņķīšu labsirdīgās dzeltenās sejas izskatījās slimīgas, bet zaļumu pušķi uz tiem likās dziļi sadrūmuši. Un neviens veikalā ienākušais pircējs vairs nepalūdza gabalu asinsdesas, speķa gabaliņu par desmit sū vai pusmārciņu kausēto tauku, neapslāpējot balsi gluži kā mirēja istabā. Atdzisušā sutināšanas aparāta tuvumā allaž redzēja gRozamies divu trīs raudulīgu sieviešu brunčus. Skaistā Liza, mēma un cienīga, valkāja sēras sava veikala dēļ. Baltos priekšautus virs melnās kleitas viņa tagad apsēja daudz rūpīgāk. Platajās manšetēs iežņaugtās tīrās rokas un seja, ko vēl skaistāku padarīja pienācīgās skumjas, visam kvartālam, visām ziņkārīgajām sievām, kuras no rīta līdz vakaram bāza degunu veikalā, skaidri vēstīja, ka veikala saimniekiem uzbrukusi nepelnīta nelaime, taču Kenī kundze zina tās cēloni un pratīs to uzveikt. Un reizēm, noliekdamās pie abām zelta zivtiņām, kuras, arī nobažījušās, gurdi peldēja vitrīnas akvārijā, Liza ar skatienu solīja tām labākas dienas.

Skaistā Liza tagad varēja atļauties tikai vienu izpriecu. Viņa droši drīkstēja glāstīt Maržolēna samtaino zodu. Nupat iznācis no slimnīcas ar sadziedētu galvu, Maržolēns bija tikpat resns un jautrs kā senāk, taču vēl muļķīgāks — pilnīgs idiots. Ievainojums droši vien bija skāris smadzenes. Maržolēns pārvērtās kustonī. Par spīti milža augumam, jauneklis bija naivs kā piecus gadus vecs bērns. Viņš smējās, svepstēja, nespēdams skaidri izrunāt vārdus, un bija paklausīgs kā maigs jēriņš. Kadine, stingri saņēmusi viņu rokās, sākumā jutās pārsteigta, pēc tam ļoti laimīga, jo tagad varēja ar šo lielo dzīvnieku darīt visu, ko vēlējās: viņa guldīja Maržolēnu spalvu grozos, vilka viņu līdzi pastaigās un, dažādi pēc saviem ieskatiem izmantodama, izturējās kā pret suni, kā pret lelli vai mīļāko. Viņš Kadīnei piederēja pilnīgi — kā iekārojams gardums, kā vilinošs Centrāltirgus stūrītis, un viņa, līdzīgi rūdītai viltniecei, prata izmantot tā balto miesu. Par spīti tam, ka meitene no padevīgā milža panāca visu, ko vēlējās, un vadāja viņu, kur vien gribēja, novērst Maržolēnu no Kenī kundzes nebija viņas spēkos. Reizēm Kadīne draugu pat nervozi sita dūrītēm, bet šķita, ka viņš sitienus nesajūt. Līdzko meitene, uzkārusi kaklā vijolīšu groziņu, aizgāja uz Jaunā tilta vai Tirbigo ielu, Maržolēns devās klaiņot pa desu veikala apkaimi.

— Nāc taču iekšā! — ieraugot viņu veikala priekšā, Liza uzsauca.

Nereti viņa Maržolēnu cienāja ar marinētiem gurķīšiem. Tie viņam ļoti garšoja, un, nevainīgi smiedamies, viņš ar tiem mielojās, stāvot pie letes. Skaistās desinieces izskats muļķīti sajūsmināja, un viņš līksmi plaukšķināja rokas. Pēc tam sāka lēkāt, paklusām iekliegdamies gluži kā mazs puišelis, ieraugot kārumus. Pirmajās dienās Liza ar bažām domāja, ka puisis var atcerēties notikušo.

— Vai galva tev vairs nesāp? — viņa Maržolēnam vaicāja.

Viņš atbildēja «nē» un, šūpodams visu augumu, iesmējās skaļāk.

— Tu taču toreiz kriti, — viņa paklusām turpināja.

— Jā, kritu, kritu, kritu, — uzsizdams ar plaukstu sev pa pieri, Maržolēns ļoti apmierināts dziedāja.

Tad, nonācis īstā ekstāzē, cieši skatīdamies Lizā, daudz lēnāk atkārtoja: — Skaista, skaista, skaista ... — Liza jutās dziļi aizkustināta. Viņa pieprasīja, lai Gavārs jaunekli no veikala neatlaiž. Kad Maržolēna pazemīgā un vienkāršā mīlestības dziesma bija galā, Liza, kā parasti, noglāstīja viņa pazodi, nosaukdama viņu par jauku zēnu. Glāstot viņas roka, sasilusi atturīgā baudā, aizkavējās mazliet ilgāk; šis glāsts viņai atkal kļuva par pieļaujamu prieku, par draudzības pierādījumu, ko milzis uztvēra pa īstam bērnišķīgi. Viņa kakls viegli piepūtās, un viņš tīksmē aizvēra acis kā dzīvnieks, kuru glauda. Lai attaisnotos šīs nevainīgās baudas dēļ, ko viņai sagādāja Maržolēns, Liza pati sev iestāstīja, ka tādā veidā izpērk nežēlīgo dūres belzienu, ar kuru putnu pagrabā nabaga zēnu bija gandrīz nositusi.

Bet desu veikalā joprojām valdīja skumjš noskaņojums. Dažreiz Florāns tur iegriezās paspiest brālim roku, taču Liza tādos gadījumos ledaini klusēja. Svētdienās viņš laiku pa laikam ieradās pusdienās. Kenī tad pūlējās atdzīvināt sarunas, tomēr pusdienas noritēja saspīlēti. Kenī nespēja norīt gandrīz ne kumosa un galu galā kļuva pat nikns. Kādu vakaru pēc šādas atturīgas ģimenes saiešanas viņš ar asarām acīs sievai gaudās:

— Kas man kaiš? Nē, nudien, es taču neesmu slims. Kā tev šķiet — vai esmu pārvērties? ... Mani nospiež kaut kāds smagums. Un ir tik skumji ap sirdi, pats nesaprotu, kādēļ, nudien ... Saki — ar ko tas izskaidrojams?

— Tev droši vien ir nelāga garastāvoklis, — Liza atteica.

— Nē, nē, tas velkas pārāk ilgi un mani slāpē ... Mūsu veikalā taču viss ir kārtībā, nekādas lielas raizes tas man nesagādā, mūsu dzīve rit parastā gaitā... Bet arī tu, dārgumiņ, neizskaties labi, rādās, ka tevi māc kādas bēdas ... Ja tas nebeigsies, likšu atsaukt ārstu.

Skaistā desiniece uzmeta vīram nopietnu skatienu.

— Nē, ārsts nav vajadzīgs, — viņa teica. — Tas pāries... Šobrīd vēji iegriezušies nelabvēlīgi. . . Mūsu kvartālā daudzi jūtas slikti.

Tad, pēkšņi ļaudamās mātes maigumam, turpināja:

— Neuztraucies, manu resnīt... Es negribu, ka tu saslimsti. Tā tik vien trūka!

Šādos brīžos Liza parasti sūtīja vīru uz virtuvi, pārliecināta, ka tur viņam omu uzlabos gaļas kapājamo nažu klaudzoņa, tauku čurkstoņa un kastroļu šķinda. Un reizē ar to viņa attālināja vīru no Sažē jaunkundzes, kas, netaktiski pļāpādama, bija sākusi kvernēt desu veikalā augus rīta cēlienus. Vecmeita bija nospraudusi mērķi: par katru cenu iebiedēt Lizu, piespiest viņu spert izšķirīgo soli. Vispirms vecā Sažē centās iegūt Lizas uzticību.

— Ak, cik daudz pasaulē ļaunu cilvēku! — Sažē jaunkundze iesaucās. — Vai labāk tie nevarēja domāt paši par savu dzīvi? ... Kaut jūs zinātu, dārgā Kenī kundze ... Nē, es laikam nekad neiedrošināšos atstāstīt jums, ko dzirdēju ...

Desiniece apgalvoja, ka viņu nekas nespēs aizskart, jo viņa stāv pāri visām nevalodām, un tad vecā Sažē, noliekusies pār šķiņķiem, kas gulēja uz letes, Lizai pačukstēja:

— Nu labi! Stāsta, ka Florāna kungs nemaz neesot jūsu brālēns .. .

Tā mazpamazām atklājās, ka vecajai tenku vācelei ir zināms viss. To viņa izmantoja tikai kā līdzekli, lai Lizu noturētu savās rokās. Bet arī Liza taktisku apsvērumu dēļ izklāstīja visu patiesību, lai katram gadījumam būtu kāds, no kura uzzināt kvartālā klīstošās baumas; vecmeita nozvērējās klusēt kā zivs un noliegt visu, ko no Lizas dzirdējusi, kaut arī pašai nāktos likt galvu uz bendes bluķa. Pēc tam viņa ar baudu izgaršoja šo drāmu. Ik dienas Sažē jaunkundze Lizai pienesa aizvien vairāk satraucošu jaunumu.

— Dariet kaut ko piesardzības labā, — viņa čukstēja. — Es atkal subproduktu paviljonā dzirdēju divas sievietes runājam par to pašu,.. Nevarēju taču sacīt, ka cilvēki melo, saprotiet mani — es liktos smieklīga ... Baumas joprojām klīst un klīst. Tās vairs nav iespējams apturēt. Reiz viss nāks gaismā.

Dažas dienas vēlāk Sažē jaunkundze devās īstā triecienuzbrukumā. Viņa ieradās veikalā pagalam pārbijusies un, nepacietībā degot, sagaidījusi brīdi, kad neviena cita nebija klāt, sēcošā balsī ierunājās:

— Vai zināt, ko ļaudis stāsta ... Tie, kas pulcējas pie Lebigra kunga, — ak vai! — tie visi ir iegādājušies šautenes un gaida īsto brīdi, lai atsāktu to pašu, ko četrdesmit astotajā gadā. Tā taču ir liela nelaime, ka cienījamais Gavāra kungs, bagāts un solīds cilvēks, sapinies ar visādiem salašņām ... Es nācu jūs brīdināt jūsu svaiņa dēļ.

— Tīrie nieki, tur nav nekā nopietna, — Liza attrauca, tīši gribēdama paskubināt veco Sažē.

— Nav nekā nopietna? Apžēlojieties! Vakaros, ejot gar vīna pagrabiņu, uz ielas var skaidri dzirdēt, kā šie tur iekšā mežonīgi bļaustās. Galīgi kaunu zaudējuši. Atcerieties vien, kā viņi mēģināja novest no ceļa jūsu vīru... Un patronas, kuras no sava loga redzēju tur gatavojam, — vai arī tās ir tīrie nieki? Es taču jūs brīdinu tikai jūsu pašu labā.

— Protams, es jums pateicos. Tomēr cilvēki mēdz arī daudz ko sagudrot.

— Nu nē, tie diemžēl nav nekādi izgudrojumi... Par to jau runā visā kvartālā. Saka — ja viņus atklās policija, tad jācieš būs daudziem. Tātad ari Gavāra kungam ..,

Bet desiniece tikai raustīja plecus, it kā gribēdama teikt, ka Gavāra kungs, taš vecais muļķis, neko cilu nav pelnījis.

— Viss, ko teicu par Gavāru, attiecas ari uz pārējiem, piemēram, uz jūsu svaini, — vecā viltniece turpināja. — Pēc visa spriežot, jūsu svainis ir viņu vadonis ... Jums tas nevar būt patīkami. Man no sirds ir jūsu žēl; ja nu policija tomēr šeit ierastos, tā var saņemt ciet ari Keni kungu. Divi brāļi ir tikpat kā vienas rokas divi pirksti.

Skaistā Liza skaļi iebilda. Viņa bija stipri nobālusi. Sažē jaunkundze ar savām bažām bija aizskārusi Lizas vārīgo vietu. No šīs dienas vecā nemitīgi pienesa Lizai ziņas par cilvēkiem, kuri bez vainas iemesti cietumā, tāpēc ka devuši pajumti noziedzniekiem. Vakaros, ejot uz vīna pagrabiņu pēc upeņu uzlējuma, Sažē jaunkundze ievāca veselu lēveni nākamajam ritam nepieciešamo faktu. Bet Roza nebija pļāpīga. Vecmeitai vajadzēja paļauties pašai uz savām ausīm un acīm. Viņa lieliski ievēroja Lebigra kunga īpašās simpātijas pret Florānu, tā cenšanos aizturēt šo cilvēku pie sevis un laipno pretimnākšanu, par ko Flo-rāns atlīdzināja tikai ar pārāk niecīgajiem tēriņiem. Tas Sažē jaunkundzi pārsteidza, jo vairāk tāpēc, ka viņai bija labi zināma abu vīriešu attieksme pret skaisto Norman-dieti...

— Varētu teikt, — Sažē jaunkundze domāja, — ka Lebigra kungs izkāmējušo lamzaku grib nobarot kaušanai ... Kam īsti viņš nolēmis to pārdot?

Reiz, vakarā iegājusi vīna pagrabiņā, vecmeita ieraudzīja kabinetā Logru, kas, atlaizdamies uz soliņa, teica, ka, apskraidot priekšpilsētas, ir noguris kā suns. Vecā Sažē acumirklī uzmeta skatienu Logra kājām. Uz viņa kurpēm nemanīja ne puteklīša. Tad, slepus pasmīnējusi, vecā paņēma upeņu uzlējumu un sakniebtām lūpām aizgāja.

Savu ziņu krājumu vecā Sažē mēdza papildināt, stāvot pie loga. Šis logs, kas atradās visai augstu virs kaimiņu mājām, bija viņai neizsīkstošu prieku avots. Nostājusies pie tā jebkurā dienas laikā, viņa gluži kā observatorijā varēja novērot visu kvartālu. Vispirms viņa smalki, lļdz pat istabu iekārtas pēdējam sīkumam, izpētīja visas iepretī, gan pa labi, gan pa kreisi, redzamās mājas; stāstot par kāda nama iedzīvotāju paradumiem, par ģimenes locekļu labajām vai sliktajām attiecībām, par to, kā tie mazgājas, ko ēd pusdienās, Sažē jaunkundze neaizmirsa nevienu detaļu; viņa zināja pat to, kas pie tiem mēdz ciemoties. Turklāt no loga pavērās skats uz Centrāltirgu, un neviena šā kvartāla sieviete nespēja šķērsot Rambito ielu tā, lai Sažē jaunkundze to neievērotu; viņa nekļūdīgi prata noteikt, no kurienes katra nāk, uz kurieni iet, ko nes groziņā, viņa zināja arī katras biogrāfiju, pazina viņu vīrus, tualetes, bērnus un materiālo stāvokli. Lūk, tā bija Lorē kundze, kas dara visu, lai dēlu pamatīgi izglītotu; bet tur nāk Itēna kundze, trūcīga sieviete, kuru vīrs nicina; un šī, lūk, ir Sesilas jaunkundze, miesnieka meita, — nabaga bērns slimo ar skrofulozi un tāpēc nekādi nav izprecināms. Līdzīgā garā Sažē jaunkundze varēja pļāpāt augām dienām, bērdama tukšas frāzes un ārkārtīgi priecādamās par sīkiem, nenozīmīgiem faktiem. Bet no pulksten astoņiem vecā Sažē vairs nenovērsa acis no vīna pagrabiņa blāvajām rūtīm, kurās iezīmējās Lebigra kunga kabineta apmeklētāju melnās ēnas. Neredzot uz pienbaltā transparenta Sarvē un Klemansas slaidos siluetus, viņa konstatēja abu atšķelšanos no pulciņa. Neviens notikums krodziņā viņai nepagāja secen tā, lai viņa beidzot to neuzminētu pēc spējām roku kustībām un galvām, kas klusi iznira. Sažē jaunkundze kļuva ļoti viszinīga, lieliski iemācījās iztulkot pagarināto degunu, izplesto pirkstu, pavērto lūpu un nicīgi uzrauto plecu nozīmi, un tā, diendienā soli pa solītim sekojot sazvērestības gaitai, viņa varēja noteikt, cik tālu viss aizgājis. Kādu vakaru vecmeita skaidri noprata, ka atrisinājums būs nežēlīgs. Blāvajās rūtīs viņa bija redzējusi Gavāra milzīgā revolvera melno, izstiepto siluetu. Ierocis iznira gan še, gan tur, it kā sazvērniekiem tas nebūtu vienīgais. Tieši par šiem ieročiem vecā Sažē bija ziņojusi Kenī kundzei. Citu vakaru, ieraugot aiz blāvajām rūtīm stiepjamies bezgala garas drānas strēmeles, Sažē jaunkundze, pagalam apjukusi, neko vairs nesaprata — viņai šķita, ka tur tiek gatavotas patronas. Nākamajā dienā, pulksten vienpadsmitos nokāpusi pagrabiņā, it kā gribēdama aizņemties no Rozas sveci, viņa, ar acu kaktiņu pašķielējusi, manīja kabinetā uz galda sarkanu drānu un pamatīgi nobijās. Līdz ar to viņas turpmākie ziņojumi ieguva daudz izšķirīgāku nozīmi.

— Es nevēlos jūs biedēt, Kenī kundze, — vecā iesāka, — bet tas kļūst pārāk baismīgi... Es bīstos, nudien! Nekādā gadījumā nestāstiet nevienam, ko tagad jums uzticēšu. Viņi apgriezīs man sprandu, ja uzzinā's.

Liza nozvērējās Sažē jaunkundzi nenodot, un vecā viņai izstāstīja visu par sarkanās drānas strēmelēm.

— Nesaprotu, ko tās nozīmēja. Tur bija milzu kaūdze. Varēja likties, ka tās ir asinīs mērcētas lupatas. Logrs, —• jūs zināt, tas kuprītis, — viņš vienu no šīm lupatām bija pārmetis sev pār plecu. Viņš atgādināja bendi. .. Nav šaubu, ka atkal tiek gatavota kāda sazvērestība.

Liza neatbildēja, nodurtām acīm viņa šķita kaut ko pārdomājam un, rotaļādamās ar dakšiņu, kārtoja šķīvī sālītās cūkgaļas šķēles.

— Es jūsu vietā nespētu būt tik mierīga, — Sažē jaunkundze paklusām atsāka, — es lūkotu izdibināt... Kāpēc jūs neuzkāpjat augšā un nepārmeklējat svaiņa istabu?

Liza neviļus sarāvās. Izlaidusi no rokām dakšiņu, viņa bažīgi nopētīja vecmeitu, pārliecināta, ka tā nojauš viņas nolūkus. Bet vecā Sažē turpināja:

— Galu galā tas taču nav nekas aizliegts... Svainis sagādās jums pārāk lielas nepatikšanas, ja ļausiet viņam vaļu... Vakar pie Taburo kundzes izraisījās saruna par jums. Taburo kundze ir jums ļoti uzticīga draudzene. Viņa sacīja, ka jūs esat pārāk labsirdīga, viņa jūsu vietā jau sen būtu ievedusi kārtību.

— Taburo kundze tā sacīja? — desiniece domīgi nočukstēja.

— Protams, un Taburo kundze ir cilvēks, kuru der uzklausīt ... Mēģiniet noskaidrot, ko nozīmē šīs sarkanās lupatas. Pēc tam pasakiet to man, labi?

Bet Liza viņā vairs neklausījās. Viņa izklaidīgi skatījās caur vitrīnā izliktajām cīsiņu virtenēm uz mazajiem žervē sieriņiem un vīngliemežu konserviem. Šķita, ka Lizā noris iekšēja cīņa, kas viņas stingajā sejā ievilka divas smalkas krunciņas. Tikmēr vecā Sažē izokšķerēja uz letes izlikto ēdienu traukus.

— Ā! Te ir sagrieztas desas šķēlītes, — viņa it kā pati pie sevis murmināja. — Iepriekš sagriezta desa taču sažūst ... Bet asinsdesa izskatās ieplīsusi. Droši vien sabakstīta ar dakšiņu. To vajadzētu novākt, citādi nosmērēs trauku.

Liza, vēl aizvien domās iegrimusi, atdeva vecmeitai asinsdesu un desas šķēlītes, sacīdama:

— Ņemiet tās, ja vēlaties.

Desas nozuda Sažē jaunkundzes groziņā. Paradusi vienmēr saņemt dāvanas, viņa vairs nemēdza par tām pateikties. Ik rītu vecā Sažē no veikala aiznesa līdzi visus atgriezumus. Pēc tam viņa devās pie Sarjetas un Lekēra kundzes, kur, atstāstot dzirdētās tenkas par Gavāru, cerēja dabūt desertu.

Palikusi vienatnē, desiniece apsēdās uz soliņa aiz letes, it kā lai ērtākā stāvoklī apsvērtu savu lēmumu. Visu šo nedē|u viņu māca liels nemiers. Florāns kādu vakaru bija lūdzis brālim piecsimt franku, bez šaubām, kā tāds, kuram ir bankā atvērts rēķins. Kenī viņu sūtīja pie sievas. Florānam tas nepatika, un, runājot ar skaisto Lizu, viņa balss viegli trīcēja. Taču Liza, ne vārda neteikdama un nemēģinādama uzzināt, kādam nolūkam nauda vajadzīga, uzkāpa savā istabā un atnesa pieprasīto summu. Taču neaizmirsa svainim pasacīt, ka to ierakstījusi mantojuma rēķinā. Pēc trim dienām Florāns saņēma vēl tūkstoš franku.

— Velti viņš tēloja nesavtīgo, — vakarā gulētejot Liza vīram teica. — Tagad tu redzi, ka esmu pareizi rīkojusies, saglabādama viņa rēķinu... Pag, es taču aizmirsu pierakstīt šodien izmaksātos tūkstoš frankus.

Viņa apsēdās pie sekretāra un, pārbaudījusi aplēšu lapu, piebilda:

— Labi gan, ka esmu atstājusi brīvas malas. Tajās varēs atzīmēt izmaksas ... Tā nu viņš pamazām izniekos visu savu naudu ... Es sen jau to zināju.

Neko neatbildējis, Kenī ļoti sliktā garastāvoklī likās gulēt. Ikreiz, kad sieva atvēra sekretāra paceļamo vāku, tas skumji nočīkstēja, plosīdams Kenī sirdi. Viņš pat nozvērējās, ka izteiks Florānam brīdinājumu, neļaus brālim kopā ar Mehidēnām sevi izputināt; bet galu galā viņam pietrūka dūšas to pasacīt. Pēc pāris dienām Florāns pieprasīja vēl tūkstoš piecsimt franku. I.ogrs reiz bija ieminējies, ka visu varētu veikt daudz ātrāk, ja netrūktu naudas. Nākamajā vakarā kuprītis sajūsmināts redzēja, ka šie vējā izmestie vārdi iekrīt viņam rokā kā neliels zelta vīstoklītis, ko viņš smīkņādams iebāza kabatā, pie kam viņa kupris priekā palēcās. Sekoja nemitīgi pieprasījumi: kāds sektors bija lūdzis noīrēt telpas, citam vajadzēja naudu nelaimīgo patriotu atbalstam; līdzekļi bija nepieciešami arī ieroču un munīcijas iegādei, cilvēku vervēšanai un policijas uzpirkšanai. Florāns bija gatavs atdot visu. Viņam ienāca prātā mantojums, un viņš atcerējās

Normandietes padomus. Tad viņš sāka smelties līdzekļus Lizas sekretārā, un vienīgi neizprotamas bailes, ko iedvesa svaines nopietnā seja, spieda viņu rīkoties atturīgāk. Flo-rānam likās, ka svētāka mērķa, kura labā ziedot šo naudu, vairs nevar būt. Bet sajūsminātais Logrs tagad lepni valkāja brīnišķīgas sārtās kravates un lakādas zābakus, kurus ieraugot Lakai js sadrūma.

— Tavs brālis nedēļas laikā saņēmis trīs tūkstošus franku, — Liza vīram ziņoja. — Ko tu par to teiksi? Jauki, vai nav tiesa? . .. Līdzīgā garā turpinot, piecdesmit tūkstoš franku viņam pietiks, augstākais, četriem mēnešiem ... Bet vecajam Gradelam bija vajadzīgi četrdesmit gadi, lai šo bagātību sakrātu.

— Pati esi vainīga! — Kenī iesaucās. — Kas tev lika viņam stāstīt par mantojumu?

Bet sieva, bargi paskatījusies viņā, sacīja:

— Tā ir viņa nauda, lai ņem kaut vai visu . . . Man nav žēl viņam to atdot, es tikai gribētu zināt, kādiem ļauniem nolūkiem viņš to izlieto ... Es sen jau tev teicu: to vajag izbeigt.

— Dari kā zini, es taču tevi nekavēju, — desinieks, kuru mocīja skopums, beidzot norūca.

Viņš tomēr brāli mīlēja; bet doma par četros mēnešos zemē nomestiem piecdesmit tūkstošiem viņam likās nepanesama. Pēc Sažē jaunkundzes pļāpam Lizai radās nojausma, kur nauda paliek. Vecā Sažē bija atļāvusies aplinkus pieminēt mantojumu, un Liza šo gadījumu izmantoja, lai visam kvartālam darītu zināmu, ka Florāns savu daļu saņem un izšķiež, kur pašam tīk. Uzzinājusi par sarkanajām drānas strēmelēm, Liza jau nākamajā dienā nolēma rīkoties. Brīdi viņa vēl cīnījās pati ar sevi, vērodama desu veikala bēdīgo izskatu: uzkarinātās kautās cūkas atstāja drūmu iespaidu; Mutons, notupies pie kausētu tauku poda, skumji sabozies, lūkojās tajā kā runcis, kuram neļauj mierīgi sagremot barību. Tad Liza pasauca Ogistīnu un lūdza aizstāt viņu pie letes, bet pati uzkāpa augšā Flo-rāna jumtistabiņā.

Iegājusi svaiņa istabā, Liza spēji satrūkās. Tīrajā, bērnišķi nevainīgajā gultā kā sarkans traips vīdēja sarkanu lenšu kaudze, nokarādamās līdz grīdai. Uz kamīna starp zeltītām kārbiņām un tukšiem pomādes podiņiem kā lielas, izplūdušas asins lāses mētājās sarkani piedurkņu apsēji un kokaržu paciņas. Bet pie sienām pelēcīgo tapešu fonā uz naglām karājās četrstūraini drānas gabali; dzelteni, zili, zaļi, melni, kuros Liza pazina visu divdesmit sektoru vimpeļus. Bērnišķā istabas iekārta šķita pagalam sašutusi par šiem revolucionārajiem rotājumiem. Visas šīs muļķīgā, neveiklā naivuma pēdas, kuras šeit bija atstājusi Ogistina, kārtīgie, baltie aizkariņi un mēbeles bija pieņēmušas ugunsgrēka atblāzmas nokrāsu; bet Ogista un Ogis-tīnas fotoattēls šķita bailēs pamiris. Ejot apkārt istabai, Liza pētīja vimpeļus, piedurkņu apsējus un lentes, nekam nepieskardamās, it kā bīdamās, ka šīs briesmīgās lupatas var viņu apdedzināt. Viņa pārliecinājās, ka nav maldījusies, — nauda patiesi tika izšķiesta par šīm mantām. Pēc viņas domām, tā bija nedzirdēta nejēdzība, gandrīz neticams fakts, pret ko sacēlās visa viņas būtne. Nauda — šī godīgi pelnītā nauda — tika izmantota dumpja organizēšanai un ar to saistīto izdevumu segšanai! Liza stāvēja kā sastingusi, raudzīdamās uz balkoniņu, kur granātkoka izplaukušie ziedi atgādināja asiņainās kokardes, un klausīdamās žubītes dziesmā gluži kā tālu šāvienu atbalsīs. Pēkšņi viņai iešāvās prātā, ka sacelšanās droši vien uzliesmos jau rīt, varbūt šovakar pat. Viņai rēgojās plīvojoši karogi, sarkanu lenšu rindas, spēja bungu rīboņa skanēja ausīs. Un viņa steidzīgi nokāpa lejā, pat nepaguvusi izlasīt uz galda noliktos papīrus. Liza iegāja otrajā stāvā, lai saģērbtās.

Sājā nozīmīgajā stundā, rūpīgi sakārtojot matus, Lizas rokas nedrebēja. Viņa bija apņēmības pilna un ģērbjoties pat nenotrīcēja, bet acis pauda vēl lielāku stingrību. Aizāķējot melnās zīda kleitas ņieburu un ar tuklajām rokām, cik spēka, stiepjot tērpa audumu, Liza atcerējās abata Rustāna teiktos vārdus. Viņa jautāja sirdsbalsij, un tā atbildēja, ka viņai tūlīt jādodas izpildīt pienākumu. Apliekot platajiem pleciem austo vilnas šalli, Liza juta, ka viņas rīcība būs augstākā mērā godīga. Viņa uzvilka tumši violetos cimdus un cepurei piesprauda biezu plīvuriņu. Pirms aiziešanas aizslēdzot sekretāru, viņa cerību pilna divreiz pagrieza atslēgu, it kā sacīdama, ka nu beidzot varēs gulēt mierīgi.

Uz veikala sliekšņa stāvēja Kenī, izriezis vēderu ar balto priekšautu. Redzot sievu tik saposušos kaut kur aizejam, viņš bija pārsteigts.

— Uz kurieni tad nu? — Kenī sievai vaicāja.

Liza izgudroja, ka dodas pastaigā kopā ar Taburo kundzi. Viņa solījās pa ceļam iegriezties «Gaîté» teātrī pēc biļetēm. Kenī metās sievai pakaļ un, atsaucis to, ieteica piikt tikai priekšējās vietas, kur vislabākā redzamība. Pēc tam Kenī atgriezās veikalā, bet Liza devās uz fiakru stāvvietu iepretī Svētā Eistāhija baznīcai; iekāpusi fiakrā un nolaidusi aizkariņus, viņa lūdza kučieri braukt uz «Gaîté» teātri. Liza baidījās, ka viņu var izsekot. Nopirkusi biļe-les, viņa lika kučierim aizvest viņu uz Tiesas pili. Tur, režģotā žoga priekšā samaksājusi kučierim, Liza fiakru atlaida. Pēc tam, klusiem soļiem ejot cauri zālēm un gaiteņiem, viņa nonāca policijas prefektūrā.

Apjukusi pūlī starp policistiem un kungiem garos re-dingotos, Liza nolēma iedot, kādam sargam desmit sū, un tas pavadīja viņu līdz prefekta kabinetam. Bet, lai tiktu klāt prefektam, bija nepieciešama caurlaide. Beigu beigās Lizu ielaida šaurā telpā, kas atgādināja greznu viesnīcas numuru; tur viņu vēsi pieņēma tukls, plikpaurains, viscaur melnā ģērbies, saīdzis kungs. Viņai atļāva runāt. Pacēlusi plīvuriņu, Liza nosauca savu uzvārdu un vienā elpas vilcienā visu atklāti izstāstīja. Plikpaurainais nogurušā izskatā viņu nepārtraukdams uzklausīja. Kad Liza bija beigusi, viņš tikai pajautāja:

— Tātad jūs esat šā cilvēka svaine?

— Jā gan, — Liza vaļsirdīgi atbildēja, — Mēs esam godīgi cilvēki... Es nevēlos, ka uz manu vīru krīt aizdomas.

Viņš paraustīja plecus, it kā sacīdams, ka visa tā lieta viņu šausmīgi garlaiko.

— Redziet, — pēc tam viņš nepacietīgi iesāka, — nu jau vairāk nekā gadu mani apgrūtina ar šo lietu. Ziņojums seko ziņojumam, man neliek mieru, mani steidzina. Saprotiet pati — ja es vilcinos, tātad uzskatu par vajadzīgu nogaidīt. Tam ir savs pamats. Te, lūk, būs šīs lietas mape. Varu jums to parādīt.

Viņš nolika Lizai priekšā milzīgu žūksni papīru zilos vākos. Liza tos pārlapoja. Viss viņas nupat stāstītais tur šķita sadalīts atsevišķās nodaļās. Havras, Ruānas, Verno-nas policijas komisāri ziņoja par Florāna ierašanos. Sekoja ziņojums par viņa apmešanos pie Kenī-Gradeliem. Citi dokumenti vēstīja par Florāna iestāšanos darbā Centrāltirgū, par viņa dzīvesveidu un Lebigra kunga pagrabiņā pavadītajiem vakariem; nebija aizmirsts neviens sīkums. Liza apstulbusi ievēroja, ka ziņojumi atkārtojas, tātad tie nāca no dažādiem avotiem. Beidzot viņa atrada kaudzi vēstuļu: dažāda formāta un dažādos rokrakstos rakstītas anonīmas vēstules. Tās bija kronis visam. Vēstulē, kas nodeva stiklotā kabineta sabiedrību, viņa pazina Sažē

jaunkundzes sīko, ķeburaino rokrakstu. Uz lielas, taukiem notraipītas loksnes viņa pamanīja Lekēra kundzes neveiklos burtus, bet ar dzeltenu atraitnītes ziediņu rotātais spožais papīrs bija klāts Sarjetas un Žila kricelējumiem; abas šīs vēstules brīdināja valdību no Gavāra. Viņai pazīstams bija arī Mehidēnu mātes vulgārais stils četrās grūti saburtojamās lappusēs, kur tika atkārtotas garlaicīgās, nejēdzīgās tenkas, kas Centrāltirgū klīda par Florānu. Bet visvairāk Lizu satrauca pašas veikala pavadzīmes blanka ar uzrakstu «Kenī-Gradelu gaļas izstrādājumu veikals» — tās otrā pusē bija rakstījis Ogists, nododams cilvēku, kuru uzskatīja par šķērsli savām laulībām.

Noliekot viņai priekšā šo dokumentu mapi, prefektūr-is ierēdnis rīkojās ar zināmu slepenu nolūku.

— Vai kāds no šiem rokrakstiem jums pazīstams? — viņš jautāja.

Liza nomurmināja, ka tos nepazīst. Viņa piecēlās. Pēc visa, ko bija uzzinājusi, viņu slāpēja satraukums; viņa nolaida cepures plīvuriņu, lai slēptu vieglo pietvīkumu, kas neviļus sakāpa vaigos. Zīda kleita skrapstēja, tumšie cimdi noslēpās zem garās šalles.

— Kā redzat, kundze, jūsu ziņojumi mazliet nosebojušies ... — plikpaurainais kungs, tikko manāmi pasmīnējis, teica. — Bet apsolu, ka jūsu rīcība tiks ņemta vērā. Galvenais, sakiet savam vīram, lai viņš nekur neiejaucas .., Zināmi apstākļi var rasties .. .

Viņš aprāvās un, mazliet piecēlies no krēsla, viegli palocījās. Tas nozīmēja, ka pieņemšana beigusies. Liza aizgāja. Priekštelpā viņa pamanīja Logru un Lebigra kungu, kuri spēji novērsās. Taču Liza apjuka daudz vairāk nekā viņi. Šķērsojot zāles un ejot cauri gaiteņiem, viņa jutās, it kā būtu iekritusi šīs policistu pasaulītes slazdā, kur tobrīd pārliecinājās, ka policija visu redz, visu zina. Beidzot Liza izgāja Dofina laukumā. Atspirgusi svaigajā vējā, kas pūta no Sēnas, viņa lēnām soļoja pa Orloža krastmalu.

Liza skaidri apzinājās sava gājiena veltīgumu. Viņas vīram briesmas vairs nedraudēja. Tas viņu atviegloja, kaut gan vienlaikus mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Liza bija dziļi sašutusi par Ogista un šo trīs sieviešu rīcību, kuras dēļ viņa nupat bija nostādīta visai neveiklā stāvoklī. Liza sāka iet vēl lēnāk, skatīdamās Sēnas tekošajos ūdeņos; lejup pa zaļgano straumi peldēja ogļu putekļos nomelnējušas barkas, bet visgarām krastmalai sēdēja makšķernieki. Tātad viņa nebija nodevusi Florānu! Sī negaidot prātā iešāvusies doma Lizu pārsteidza. Bet vai tiešām, nododot svaini, viņa būtu rīkojusies ļauni? Liza apjukusi brīnījās, ka sirdsapziņa bija varējusi viņu tā pievilt. Anonīmās vēstules viņai, bez šaubām, likās kaut kas ļoti zemisks. Turpretī viņa bija rīkojusies pilnīgi atklāti, nosaukusi savu uzvārdu, lūkojusi visus glābt. Pēkšņi iedomājusies vecā Gradela atstāto mantojumu un ieskatījusies savas sirds dziļumos, Liza atzina, ka ir gatava šo naudu iemest upē, ja tas būtu nepieciešams, lai tikai viņas desu veikals no jauna atplauktu. Nē, viņa nebija skopule, ne jau naudas dēļ viņa spēra šo soli. Šķērsojot tiltu, Liza nomierinājās pilnīgi, atgūdama savu apskaužami jauko līdzsvaru. Tas taču nemaz nebija slikti, ka prefektūrā viņu apsteiguši citi; tagad viņa nebūs spiesta vīram melot un varēs mierīgāk gulēt.

— Vai biļetes nopirki? — kad Liza pārnāca, Kenī vaicāja.

Viņš gribēja tās redzēt, uzzināt, kurā balkona rindā būs viņu vietas. Pārliecināta, ka policija ieradīsies nekavējoties, līdzko viņa to brīdinās, Liza bija nolēmusi iet uz teātri tikai tāpēc, lai vīru dabūtu prom no mājas, kad tiks arestēts Florāns. Viņa cerēja, ka izdosies Kenī pierunāt doties izbraukumā, kā abi mēdza reizēm darīt brīvdienās; parasti viņi fiakrā aizbrauca uz Buloņas mežu, restorānā ieturēja pusdienas, pēc tam izklaidējās kādā kafešantānā. Bet tagad Liza nosprieda, ka to darīt ir lieki. Kā arvien, viņa dienu pavadīja aiz letes — ziedoša un jautra, un pat daudz laipnāka nekā citkārt, it kā tikko būtu atspirgusi no slimības.

— Vai es neteicu, ka svaigs gaiss tev nāk par labu? — Kenī sievai atgādināja. — Redzi nu, kā sarīta pastaiga tevi uzmundrinājusi.

— Ak nē! — Liza beidzot atbildēja, atkal pieņēmusi nopietnu izskatu. — Veselībai Parīzes ielu gaiss nebūt nav labvēlīgs.

Vakarā viņi «Gaitē» teātrī noskatījās lugu «Dieva žēlastība». Kenī, ģērbies redingotā un pelēkos cimdos, rūpīgi sasukājies, nemitīgi pētīja programmā aktieru uzvārdus. Dziļi dekoltētajā kleitā izskatīdamās lieliski, Liza bija atbalstījusi pārāk šaurajos, baltajos cimdos tērptās rokas uz balkona barjeras sarkanā samta. Abus Kenī dziļi aizkustināja nelaimīgās Marijas liktenis; komandors patiesi bija nelietis, bet Pjēro izraisīja smieklus pēc katra uznāciena. Desiniece raudāja. Bērna aizbraukšana, lūgšana meitenes istabā, nabaga prātu zaudējušās atgriešanās ieriesa Lizas skaistajās acīs dažas biklas asariņas, kuras viņa vieglītēm notrauca ar kabatlakatiņu. Bet šis vakars Lizai kļuva par īstu triumfu, kad, palūkodamās augšup, viņa otrajā galerijā ieraudzīja Normandieti un tās māti. Nu Liza kļuva vēl iedomīgāka un, aizsūtījusi Kenī uz bufeti pēc karameļu kārbiņas, rotaļājās ar savu bagātīgi apzeltīto perlamutra vēdekli. Zivju tirgotāja bija uzvarēta; viņa nodurtu galvu klausījās, ko paklusām stāsta māto. Satikušās vestibilā pie izejas, skaistā Liza tin skaistā Nor-mandiete apmainījās nenoteiktiem smaidiom.

Todien Fiorūns pie Lebigra kunga bija agri paēdis pusdienas. Viņš gaidīja Logru, kurš bija solījies atvest kādu atvaļinātu seržantu, spējīgu vīru, ar kuru kopā vajadzēja nospraust pret Burbonu pili un pilsētas domi vērstā uzbrukuma plānu. Tuvojās nakts; pēcpusdienā bija sācis smidzināt lietutiņš, varenais Centrāltirgus grima pelēcīgā miglā. Apmākušajās, rūsganajās debesīs iezīmējās paviljonu melnie silueti; gandrīz gar pašiem jumtiem kā netīras skrandas vilkās mākoņu strēles, šķietami saplīsušas, aizķeroties zibensnovedēju galos. Florānam kļuva skumji, raugoties dubļos uz bruģa un dzeltenajās straumītēs, kuras it kā rāva prom novakares krēslu, izdzēsdamas to ielas dubļos. Florāns skatījās, kā gājēji patveras segtajās pārejās uz ietvēm, kā lietū skrien cilvēki ar lietussargiem rokā, kā ekipāžas tukšajās ielās paātrina gaitu un brauc vēl trokšņaināk. Pēkšņi debesis īsu brīdi noskaidrojās. Rietumos iedegās sarkana blāzma. Tad Monmartra ielas galā parādījās bars ielas slaucītāju, ar slotām stumjot uz priekšu šķidru dubļu ezeru.

Logrs neatveda seržantu. Gavārs bija aizgājis pusdienās pie draugiem Batinjolā. Florānam augu vakaru vajadzēja pavadīt divatā ar Robiņu. Florāns nemitīgi runāja viens pats, līdz beigu beigās viņam kļuva neizsakāmi skumji; sarunu biedrs klusēja, lāgiem viegli purinādams bārdu, un ik pēc stundas ceturkšņa pastiepa roku pēc kausa, lai iemalkotu alu. Florānam bija garlaicīgi, un viņš devās mājup gulēt. Taču Robins, palicis vienatnē, vēl negāja prom, bet, domīgi saraucis pieri zem cepures, sēdēja, raudzīdamies alus kausā. Kompānijai kabinetā neierodoties, Roza un viesmīlis cerēja, ka varēs daudz agrāk slēgt krodziņu, taču nogaidīja gandrīz stundu, līdz beidzot Robins nolēma iet projām.

Uzkāpis savā istabiņā, Florēns vēl neiedrošinājās likties gulēt. Viņu bija pārņēmis savāds nemiers, kas nereti augām naktīm uzmācās kā nemitīgi murgi. Iepriekšējā vakarā Florāns bija piedalījies Verlaka bērēs Klamāras kapsētā; pēc smagas agonijas Verlaks bija nomiris. Florānam vēl joprojām acīs rēgojās šaurais zārks, ko laida kapā. Galvenais — viņš nespēja padzīt Verlaka kundzes tēlu ar viņas raudulīgo balsi un acīm, kurās nebija nevienas asariņas; viņa Florānam bija stāstījusi par neapmaksāto zārku un bēru ceremoniju, nesaprazdama, kā nokārtot rēķinus, jo aptiekārs, uzzinājis par slimnieka nāvi, pieprasīja viņai parāda samaksu. Florāns bija spiests aizdot naudu zārka un bēru apmaksai; viņš iedeva dzeramnaudu arī kapračiem. Kad Florāns jau grasījās aiziet, Verlaka kundze palūkojās viņā tik izmisīgi, ka viņš tai atstāja vēl divdesmit franku.

Verlaka nāve viņam šobrīd likās gluži nevietā. Nu atkal sāks apspriest jautājumu par uzrauga posteni. Viņu traucēs, gribēs apstiprināt šai amatā. Draudēja rasties bīstami sarežģījumi, kas var sacelt kājās policiju. Florāns vēlējās, kaut nemieri uzliesmotu jau rīt, tad savu naģeni ar uzšuvēm viņš nomestu uz ielas. Satrauktu domu pārņemts, Florāns izgāja uz balkoniņa, cerēdams siltās nakts svaigajās vēsmās atvēsināt kaistošo pieri. Pēc lietusgāzes vējš bija rimies. Tumšzilās, skaidrās debesis vēl bija pilnas ar negaisa smago elpu. Lejā zem viņa pletās milzīgā Centrāltirgus debesu krāsas masīvs, kā nosēts dzeltenām zvaigznītēm — dzīvām gāzes radziņu uguntiņām.

Atbalstījis elkoņus pret dzelzs margām, Florāns domāja, ka agri vai vēlu viņš tiks sodīts par to, ka bija stājies uzrauga vietā. Tā viņa dzīvei bija uzspiedusi melnu traipu. Viņš saņēma algu no prefektūras, viņš, kalpojot Impērijai, bija kļuvis nodevējs, lauzis daudzkārt trimdā sev doto zvērestu. No vēlēšanās izdabāt Lizai, ne algas ziedošana labdarīgam mērķim, ne godīgums, ar kādu viņš bija spiests pildīt savus pienākumus, — nekas viņam vairs nelikās pietiekami spēcīgs arguments, lai attaisnotu savu gļēvumu. Ja Florāns šajā taukiem apaugušajā, pārbarotajā vidē cieta, tad viņš šīs ciešanas bija pelnījis. Un domās viņš atkal pārdzīvoja šeit aizvadīto drūmo gadu: zivju tirgotāju uzbrukumus, pretīgi miklās dienas, nemitīgos izkāmējuša cilvēka kuņģa darbības traucējumus, slepeno, strauji augošo naidīgumu ap sevi. To visu Florāns uztvēra kā sodu. Šī neskaidrā, niknā rūkoņa, kuras cēlonis bija neizprotams, vēstīja par nezināmas katastrofas tuvošanos, viņš tai jau iepriekš pakļāvās, kaunēdamies par savu kļūdu, kas prasīja izpirkšanu. Florāns pat dusmojās uz sevi, domājot par gatavoto tautas sacelšanos; viņš domāja, ka nu vairs nav pietiekami nevainojams, lai pasākums izdotos.

Cik daudz viņš bija cerējis, stāvēdams šai augstajā vietā, ar skatienu šķērsodams paviljonu neaptveramos jumtus! Nereti tie viņam atgādināja pelēkas jūras, kas vēstīja par tālām zemēm. Tumšajās bezmēness naktīs šīs jūras satumsa, pārvērtās mirušos ezeros, drūmos ūdeņos — pūstošos un smirdīgos. Skaidrās naktīs tās kļuva par gaismas strūklām; stari lija pār divstāvu jumtiem, un varenās cinka plāksnes šķita miklas; gaisma slīdēja un plūda pāri milzīgo, cits virs cita salikto baseinu malām. Aukstais laiks tos stindzināja, aizsaldēja kā Norvēģijas līčus, kuriem pāri skrien slidotāji; bet jūnija svelme ieaijāja dziļā miegā. Kādā decembra vakarā, atverot logu, Florāns bija tos ieraudzījis apsnigušus gluži baltus, šis jaunavīgais baltums apgaismoja rūsganās debesis; tajās nemanīja neviena traipa, neviena pēdu nospieduma — tikpat kā ziemeļu klajumos, kur vientulību nepārtrauc kamanu sliedes; uz jumtiem valdīja patīkams klusums, no tiem vēdīja šā nevainīgā milzeņa maigums. Un pēc katras mainīgā apvāršņa pārvērtības Florāns nodevās liegiem vai nežēlīgiem sapņiem; sniegs viņu nomierināja, šis neaptveramais, plašais, baltais auts viņam šķita kā šķīstības plīvurs, kas uzmests Centrāltirgus netīrībai; skaidrajās naktīs mēness staru stīgas aizveda viņu burvīgā pasaku valstībā. Viņš smagi cieta tikai tumšajās, svelmainajās jūnija naktīs, kad viņa priekšā izpletās sasmacis purvs, nolādētās jūras stāvošie ūdeņi. Un allaž viņu vajāja vieni un tie paši murgi.

Tirgus jumti nemainīgi atradās savā vietā. Florāns nevarēja atvērt logu vai atbalstīt elkoņus pret balkona margām, neredzot šos jumtus, kas aizsedza apvārsni. Vakaros, atstājis paviljonus, viņš vienmēr pirms gulētiešanas redzēja vienu un to pašu jumtu bezgalību. Tā šķīra viņu no Parīzes kā žogs, tā iedvesa bailes un cieņu ar savu milzī-gumu, ik brīdi ielauzdamās viņa dzīvē. Tonakt apslāpētā satraukuma iespaidā Florānu māca vēl baismīgāki murgi. Pēcpusdienā pēc lietus Centrāltirgus bija pretīga mitruma piesūcies. Visas nejaukās tirgus smakas tagad sitās Flo-rānam sejā, aizveldamās pilsētas vidū kā dzērājs, kas, iztukšojis pēdējo pudeli, pakrīt zem galda. Florēnam šķita, ka no paviljoniem gaisā kāpj biezi garaiņi. No gaļas un subproduktu paviljona tālumā garoja salkans asiņu smārds. No dārzeņu un augļu lotēm vēdīja skābu kāpostu, puvušu ābolu un atkritumos izmesto zaļumu smaržas. Piena produkti izplatīja savu īpatno dvaku, no zivju paviljona atplūda sīvs drēgnums. Bet īpaši pretīgas smakas līdz ar silto gaisu, griezdamās vērpetē kā fabrikas dūmeņu sodrēji, izplūda caur putnu paviljona ventilācijas tornīti viņam pie pašām kājām. Visu šo izgarojumu mākonis sablīvējās virs jumtiem, sasniedza apkārtējos namus un izpletās virs Parīzes kā smags padebesis. Centrāltirgus ar savu vakara stundā pārpildīto kuņģi, pārlieku iespīlēts šaurajā čuguna joslā, sildīja pārsātinātās pilsētas miegu.

Lejā uz ielas skanēja balsis, laimīgu cilvēku smiekli. Skaļi noklaudzēja ieejas durvis. Kcnī un Liza atgriezās no teātra. Florāns kā apdullis, no ieelpotā gaisa šķietami apskurbis, nervozās bailēs atstāja balkonu, jauzdams, ka virs galvas savelkas negaisa mākoņi. Lūk, tur, šajā Centrāltirgū, kas pēc tveicīgās dienas vēl nebija paguvis atdzist, slēpās viņa nelaimes cēlonis. Sparīgi aizcirtis logu, Florāns pārstāja domāt par dziļajā tumsā un dubļos grimušo tirgu, kas kails, vēl vienos sviedros un nepieklājīgi atsegtām krūtīm rādīja savu piepūsto vēderu, zvaigžņu gaismā atviegloti uzelpodams.

VI

Pēc nedēļas Florāns nolēma, ka beidzot ir laiks ķerties pie darbiem. Bija radies pietiekams iemesls neapmierinātībai, ko izmantojot varēja izlaist Parīzes ielās nemiernieku grupas. Jaunais likums par dotācijām bija sašķēlis divās naidīgās nometnēs Likumdošanas padomi, kas tagad apsprieda visai nepopulāru nodokļa projektu, izsaucot priekšpilsētu iedzīvotājos skaļu kurnēšanu. Ministrija cīnījās cik spēdama, lai neciestu neveiksmi. Izdevīgāku sacelšanās brīdi droši vien nāktos gaidīt vēl ilgi.

Kādu rītu, gaismiņai austot, Florāns devās klejot pa Bur-bonu pils apkaimi. Aizmirsis savus uzrauga pienākumus, viņš līdz pulksten astoņiem pētīja apkārtni, nemaz neiedomādamies, ka viņa neierašanās jūras zivju paviljonā var izraisīt sašutumu. Florāns apstaigāja katru ielu: Lilles un Universitātes, Burgundijas un Svētā Dominika ielas; tā viņš aizgāja līdz Invalīdu esplanādei, dažos ielu krustojumos apstādamies, lai platiem soļiem izmērītu attālumus. Pēc tam, atgriezies d'Orsē krastmalā un apsēdies uz margām, viņš sprieda, ka uzbrukums būs jāsāk no visām pusēm uzreiz: nemiernieku grupas nāks no Grokaijū pa Marsa laukumu, no Parīzes ziemeļu sektoriem — pa Mad-lēnas ielu, no austrumu un dienvidu sektoriem — gar krastmalām vai pa atsevišķām grupiņām ieņems Senžer-mēna priekšpilsētu. Taču Florānam bažas sagādāja Elizejas lauku atklātās avēnijas viņpus upes; viņš paredzēja, ka tur tiks novietoti lielgabali, lai iztīrītu krastmalas. Tāpēc viņš mainīja uzbrukuma plānā dažas detaļas, atzīmējot piezīmju grāmatiņā, ko turēja rokās, katra sektora cīņas vietu. īstais uzbrukums, bez šaubām, sāksies no Burgun-dijas un Universitātes ielām, bet Sēnas pusē tiks rīkota tikai diversija. Rīta saule sildīja Florānam pakausi un, līksmi rotādamās uz platajām ietvēm, zeltīja monumentālās celtnes kolonnas viņam iepretī. Bet iztēlē Florāns jau redzēja cīņas skatus: kolonnām pieķērušos cilvēkus, salauztus režģus, dumpinieku ieņemto peristilu; un pēkšņi pašā augšā kādas kalsnas rokas uzsprauda karogu.

Florāns nodurtu galvu lēnām devās atpakaļ. Maiga dū-došana lika viņam pacelt acis. Viņš ieraudzīja, ka soļo cauri Tilēriju dārzam. Pa mauriņu pastaigājās meža baloži, grozīdami kaklus. Atbalstījies pret kastē iestādīto pomeranču koku, Florāns mirkli vēroja zālāju un saules apmirdzētos putnus. Iepretī kastaņkoku ēnas bija gluži melnas. Pār silto zemi nolaidās klusums, ko nemitīgi pārtrauca tāla ratu rīboņa aiz režģotā žoga Rivolī ielas pusē. Florānu dziļi aizkustināja zaļumu smarža, atsaucot atmiņā Fransuā kundzi. Mazā meitenīte, kas skrēja pakaļ stīpai, izbiedēja baložus. Tie pacēlās spārnos un apmetās rindiņā uz antīkā cīnītāja marmora rokas zālāja vidū, kur dudināja un dižojās vēl maigāk.

Iegājis Centrāltirgū no Voviljē ielas puses, Florāns izdzirdēja Kloda Lantjē balsi, kas viņu sauca. Mākslinieks gribēja doties uz putnu pagrabu.

— Ei! Vai nenāksiet līdzi? — viņš Florānam vaicāja. — Man jāatrod tas kustonis Maržolēns.

Lai vēl brītiņu aizmirstos un kaut dažas minūtes novilcinātu atgriešanos zivju paviljonā, Florāns sekoja Klodam. Mākslinieks sacīja, ka viņa draugam Maržolēnam vairs nav ko vēlēties: viņš pārvērties trulā dzīvniekā. Klods bija iecerējis gleznot šo jaunekli četrrāpus nometušos, ar bērnišķīgu smaidu lūpās. Dusmās saplēsis neizdevušos skici, mākslinieks stundām ilgi uzkavējās šā idiota tuvumā, nerunādams ne vārda, tikai cenzdamies uztvert viņa smaidu.

— Maržolēns droši vien pagrabā baro baložus, — Klods noteica, — bet es nezinu, kur atrodas Gavāra kunga novietne.

Viņi pārmeklēja visu putnu pagrabu. Pagraba cent'ā blāvā nokrēslā strūkloja ūdens divos baseinos. Šis novietnes bija paredzētas vienīgi baložiem. Aiz stiepju sietiem tur vienmēr skanēja žēla dudināšana, atgādinot putnu kluso čivināšanu koku lapotnēs saulrieta stundās. Klausoties šajā mūzikā, Klods iesmējās.

— Nudien, var teikt, ka tur skūpstās visi Parīzes iemīlējušies! — viņš pavadonim teica.

Taču visas putnu novietnes bija slēgtas, un Klodam jau likās, ka Maržolēnu pagrabā neatradis, bet pēkšņi kādu pusvirus atstātu durvju priekšā Klodu apturēja skūpstu šmaksti, turklāt visai skali. Pavēris durvis, viņš ieraudzīja šo «kustoni» Maržolēnu, kuram Kadlne bija likusi nomesties salmos uz ceļiem tā, lai jaunekļa seja būtu tieši viņas lūpu augstumā. Kadlne Maržolēnu maigi skūpstīja. Atglaudusi viņa garos, gaišos matus, meitene viņu skūpstīja aiz ausīm, zem zoda, gar pakausi, lēnām pāriedama pie acīm un lūpām; apklājot šo seju sīkiem, straujiem skūpstiem, viņa šķita to rijam kā gardumu, kas pieder viņai pilnīgi un ar ko drīkst rīkoties pēc patikas. Maržolēns palika padevīgā pozā, kā viņu bija nostādījusi Kadīne. Viņš neko vairs nesaprata. Viņš ļāvās Kadīnes glāstiem, pat nebīdamies kutināšanas.

— Nu, lūk! Tā jau es domāju! — Klods iesaucās. — Neliecieties traucēties... Ak, negantniece, vai tev nemaz nav kauna tā viņu spīdzināt šajā netīrībā? Kādi viņam tagad būs ceļgali!

— Un kas par to! — Kadīne nekaunīgi atcirta. — Es nemaz viņu nespīdzinu. Viņam ļoti patīk, ka viņu skūpsta, jo viņš tagad sācis bīties no tumšām vietām. Vai nav tiesa, Maržolēn, tu taču bīsties no tumsas?

Viņa piecēla Maržolēnu kājās; jauneklis aptaustīja seju, it kā meklētu uz tās tikko saņemtos skūpstus. Maržolēns murmināja, ka viņam patiesi esot bail no tumsas, bet Kadīne turpināja:

— Starp citu, es palīdzu viņam nobarot baložus.

Florāns palūkojās-uz nelaimīgajiem putniem. Visapkārt

novietnei uz dēļu plauktiem rindojās kastes bez vāka, pieblīvētas pilnas ar baložiem, kuri notirpušām kājiņām ņirbināja melnbaltās spalvas. Lāgiem šai kustīgajai virsmai pārskrēja trīsas, pēc tam tā atkal aprima un bija dzirdama tikai neskaidra dudināšana. Kadīnei blakus stāvēja ar ūdeni un graudiem piepildīts kastrolis; meitene bāza baložu barību sev mutē un, vilkdama pa vienam no kastes laukā putnus, iepūta tiem šo ēsmu atvērtajā knābī. Bet putni, slāpdami nost, pārgrieztām acīm pretojās, pēc tam, kā apskurbuši no piespiedu kārtā norītās barības, krita atpakaļ kastes dibenā.

— Nabaga nevainīgās radībiņas! — Klods nočukstēja.

— Jo Jaunāk tām! — beigusi barošanu, Kadīne sacīja. — Baloži ir daudz garšīgāki, ja tos pamatīgi uzbaro ... Pēc pāris stundām liksim tiem norīt sāļu ūdeni. Tad gaJa būs balta un maiga. Bet vēl pēc divām stundām — tos nokausim ... Vai gribat redzēt, kā to dara? Maržolēnam jau ir kaušanai pilnīgi sagatavoti putni, ar tiem viņš tūlīt sāks izrēķināties.

Maržolēns iznesa no noliktavas kasti ar pussimt baložiem. Klods un Florāns viņam sekoja. Maržolēns nolika kasti zemē pie viena no baseiniem, apsēdās tai blakus un uz kaut kā līdzīga cinka lādei uzlika ar tievām līstītēm aizrestotu koka rāmi. Pēc tam ķērās pie darba. Veikli grozot pirkstos nazi, viņš aši tvēra baložus aiz spārniem, ar naža spalu iesitot pa galvu, tos apdullināja, pēc tam kaklā iedūra asmeni. Baloži tikai sabozās un drudžaini notrīsēja, bet Maržolēns nokautos putnus sabāza rindā ar galvu uz leju starp koka rāmja restēm virs cinka lādes, kurā pilienu pa pilienam satecēja asinis. Turklāt visu viņš darīja loti vienmērīgi: tuk, tuk — sitiens pa galvu, pēc tam rokas atvēziens, vienā pusē noliekot kautos putnus, bet no otras ņemot dzīvos. Taču pamazām Maržolēna kustības kļuva aizvien straujākas, slaktiņš viņu uzjautrināja, viņam spīdēja acis, viņš notupies atgādināja milzīgu, draisku dogu, kas sēž uz pakaļkājām. Beidzot. Maržolēns izplūda skaļos smieklos un pat iedziedējās: «Tik tak, tik tak, tik tak!» — naža ritmiskās kustības viņš pavadīja ar mēles klakšķinā-šanu, it kā atdarinot dzirnuratu, kas samaļ putnu galvas. Baloži koka rāmī karājās kā zīda atgriezumi .

— Ei tu, lielais dulburi, vai darbiņš tevi uzjautrina? — Kadīne puisim uzsauca. — Baloži izskatās bezgala smieklīgi, kad, ievilkuši kaklu starp pleciem, cenšas to noslēpt. Šie nejaukie putni ir ļoti ļauni; ja vien varētu, tie labprāt jūs saknābtu.

Un, vērojot Maržolēna drudžaino steigu, Kadīne, vēl skaļāk iesmiedamās, piebilda:

— Arī es esmu mēģinājusi to darīt, bet man neiet tik veicīgi kā Maržolēnam... Viņš reiz desmit minūtēs nokāva simt baložu.

Koka rāmis pildījās; bija dzirdams, kā asinis pil lādē. Klods pagriezies ievēroja, ka Florāns ir nobālis, un pasteidzās draugu aizvest prom. Kad abi bija uzkāpuši augšā, viņš nosēdināja Florānu uz kāpnēm.

— Nu, kas jums notika? — paraustījis viņu aiz rokas, mākslinieks vaicāja. — Jūs gandrīz paģībāt kā sieviete.

— Vainīga pagraba nelāgā smaka, — Florāns, juzdamies mazliet neērti, atbildēja.

Skatoties., kā baložiem ar varu liek norīt graudus un sāļo ūdeni, kā tos nosit un pēc tam pārgriež tiem rīkli, Florā-nam ienāca prātā meža putni, kas lāsumainos atlasa tērpos pastaigājās Tilēriju dārzā pa saulē nodzeltējušo zāli. Viņš atcerējās, kā šie meža baloži dūdoja dārza dziļajā klusumā, bet kastaņu paēnā meitenītes dzenāja stīpu. Un tieši tad, redzot tuklo, gaišmataino «dzīvnieku» Maržolēnu aukstasinīgi kaujam putnus, ar naža spalu pārsitot galvas, ar asmeni caurdurot rīkles pretīgi sasmakušā pagraba dziļumā, Florānam pārskrēja šermuļi; viņš juta, ka tūlīt kritīs, viņam ļima kājas, plaksti aizvērās.

— Velns lai parauj! — mākslinieks iesaucās, kad Florāns beidzot bija atguvies. — No jums nekāds krietnais karavīrs neiznāktu. Tie, kas jūs sūtīja uz Kajennu, nav bijuši visai gudri. Vai tiešām šie kungi no jums nobijās? Ja jums, manu drosminiek, vajadzētu piedalīties nemieros, jūs ne reizes neiedrošinātos šaut ar pistoli aiz pārlieku lielām bailēm kādu netīšām nonāvēt.

Florāns neatbildējis piecēlās. Viņš bija sadrūmis, izmisušo seju izvagoja krunkas. Pametis Klodu, kurš atkal nokāpa pagrabā, Florāns aizgāja, pa ceļam uz zivju paviljonu domās atkal plānodams bruņoto uzbrukumu Bur-bonu pilij: Elizejas laukos dārdēs lielgabali, žoga režģi lūzīs, asinis pārplūdinās kāpnes, uz kolonnām vīdēs cilvēku smadzeņu šļakatas. Viņa acu priekšā pēkšņi iznira kaujas aina. Nespēdams to paciest, Florāns spēji nobāla un ar rokām aizklāja seju.

Šķērsojot Jaunā tilta ielu, Florāns pie augļu paviljona stūra šķita pamanījis Ogista bālo seju. Tas bija izstiepis kaklu, droši vien kādu izsekojot, un, dīvaini satraukts, platām, izvalbītām acīm nolūkojās Florānā. Pēc tam metās skriet un nozuda desu veikala virzienā.

— Kas viņam notika? — Florāns domāja. — Vai tiešām no manis nobijās?

Torīt Kenī-Gradelu mājās bija atgadījies kaut kas bezgala nopietns. Rītam austot, Ogists, pagalam izbijies, skrēja modināt saimnieci un pavēstīt, ka ieradusies policija, lai apcietinātu Florāna kungu. Apjucis vēl vairāk, puisis stomīdamies izdvesa, ka Florāna kunga nav mājās, viņš droši vien aizmucis. Skaistā Liza vienā naktsjakā un bez korsetes, nekam nepievērsdama uzmanību, steidzīgi uzkāpa svaiņa istabā un, vispirms pārliecinājusies, ka tur nav nekā tāda, kas viņu un vīru varētu kompromitēt, pievāca Normandietes ģīmetni. Lejup kāpjot, Liza trešajā stāvā sastapa policistus. Komisārs lūdza Lizu viņiem sekot. Brītiņu pusbalsī parunājis ar desinieci, viņš kopā ar policistiem apmetās Florāna jumtistabā, bet Lizai ieteica veikalu atvērt parastajā laikā, lai nevienam nerastos ne mazākās aizdomas. Slazds bija izlikts.

Tobrīd Lizai vienīgās bažas sagādāja tas, ka vīru sagaida smags trieciens. Viņa bija satraukta arī tāpēc, ka Kenī, uzzinot par policijas ierašanos, varēja visu sabojāt ar savām raudām. Stingri nozvērinājusi Ogistu nevienam neizpaust ne vārda, Liza atgriezās guļamistabā, kur aplika korseti un izstāstīja vīram, kurš vēl nebija īsti pamodies, kādu notikumu. Pēc pusstundas skaistā Liza jau stāvēja uz desu veikala sliekšņa sārtu seju, kārtīgi sasukājusies, cieši sajozusies un švītīgi uzcirtusies. Ogists mierīgi kārtoja vitrīnu. Kenī, viegli žāvādamies, īsu brīdi iznāca uz ielas un spirgtajā rīta gaisā trauca prom miegu. Nekas neliecināja, ka augšā sākusi risināties traģēdija.

Taču komisārs pats, izdarīdams kratīšanu Mehidēnu dzīvoklī Piruetes ielā, sacēla kājās visu kvartālu. Komisāram netrūka precīzu datu. Prefektūrā saņemtās anonīmās vēstules liecināja, ka Florāns naktis visbiežāk pavada pie skaistās Normandietes. Iespējams, ka viņš tur slēpās arī tobrīd. Komisārs divu policistu pavadībā pieklauvēja, likuma vārdā pavēlēdams ielaist. Mehidēnas tikai nupat cēlās augšā. Vecā pukodamās atvēra durvis, bet, uzzinājusi, par ko ir runa, ļaunā priekā pasmīnēja un acumirklī norima. Pogādama ciet kleitu, viņa apsēdās uz krēsla un policistiem sacīja:

— Mēs esam godīgi cilvēki, mums nav par ko bīties, jūs varat visu šeit pārmeklēt.

Tā kā Luīza savas istabas durvis tūlīt vēl neatvēra, komisārs pavēlēja tās uzlauzt. Skaistā Normandiete ģērbās: viņas krūtis bija atsegtas, lieliskie pleci — kaili, viņa ar zobiem saturēja apakšsvārkus. Rupjā ielaušanās, kuras cēloni Luīza nenojauta, viņu stipri nokaitināja; palaidusi vaļā apakšsvārkus, viņa nosarka, vairāk gan aiz dusmām nekā aiz kauna, un, būdama vienā kreklā, grasījās mesties virsū vīriešiem. Ieraugot stalto, puskailo sievieti, komisārs aizstājās priekšā saviem puišiem un salti atkārtoja:

— Likuma vārdā! Likuma vārdā!

Nesaprazdama, ko īsti no viņas vēlas, Luīza sāka histēriski raudāt un bezspēkā atkrita atzveltnī. Viņas mati atrisa, krekls uzrāvās virs ceļgaliem, policisti paslepus meta uz viņu acis. Komisārs pasvieda Luīzai šalli, ko ieraudzīja karājamies pie sienas. Bet viņa tajā pat neietinās; viņa raudāja vēl skaļāk, skatīdamās, kā vīrieši rupji rakņājas viņas gultā, aptausta spilvenus un aplūko palagus.

— Bet ko īsti esmu nodarījusi? — beidzot viņa šņukstēdama pavaicāja. — Ko jūs meklējat manā gultā?

Komisārs minēja Florāna vārdu, un, tā kā uz istabas sliekšņa stāvēja vecā Mehidēna, jaunā sieviete, grasīdamās klupt mātei virsū, iekliedzās:

— Ak, šī neliete! To izdarījusi viņa!

Luīza gandrīz būtu māti piekāvusi. Taču policisti viņu atturēja, ar varu ievīstīdami šallē. Viņa pretojās un dusmās aizelsusies sauca:

— Par ko jūs mani uzskatāt? ... Florāns nekad nav spēris kāju manā istabā, vai dzirdat? Starp mums nekā nav bijis. Kvartālā visi cenšas mani nomelnot, bet lai tik kāds mēģina kaut ko tādu sacīt man acīs, tad tik jūs redzēsiet! Pēc tam bāziet mani kaut vai cietumā, man vienalga!... Kaut kāds Florāns — ko vēl ne! It kā man nebūtu labāku! Es varu apprecēties, ar ko vien vēlos, lai visas tās, kuras jūs mums uzsūtījušas, plīst no skaudības!

Vārdu straume Luīžu nomierināja. Viņa savas dusmas izgāza uz notikušā cēloni — Florānu.

— Kungs, man nekas nav zināms, — pievērsdamās komisāram, Normandiete taisnojās. — Viņš izskatījās tik lēns un kluss, bet īstenībā mūs mānīja. Par dažādām baumām es nelikos zinis, jo cilvēki mēdz būt ļoti ļauni... Viņš nāca šurp pasniegt stundas manam dēlēnam, pēc tam tūlīt aizgāja. Es vienmēr viņu pacienāju, bieži dāvināju kādu skaistu zivi. Tas ir viss ... Nu nē! Neņemiet ļaunā, bet savu labsirdību es nevienam vairs nejaušu tik nekaunīgi izmantot.

— Vai viņš jums nenodeva glabāšanā kādus papīrus? — komisārs vaicāja.

— Nē, zvēru jums, ka ne ... Man taču visviens, es jums tos nekavējoties atdotu. Bet nu reiz pietiek, skaidrs? Nebūt nav patīkami skatīties, kā jūs apgriežat otrādi mūsu māju ... Beidziet rakņāties, tas ir veltīgi!

Pārmeklējuši katru mēbeli, policisti gribēja ieiet arī istabiņā, kur gulēja Mišs. Jau krietnu brīdi bija dzirdams, ka zēns, no trokšņa pamodies, rūgti raud, droši vien domādams, ka tūlīt kāds ienāks, lai viņu nonāvētu.

— Tā ir bērna istaba, — atverot durvis, Normandiete sacīja.

Mišs pilnīgi kails metās mātei ap kaklu. Luīza dēlēnu nomierinājusi nolika atpakaļ gultā. Policisti drīz vien atstāja zēna istabiņu, taču, kad komisārs jau grasījās aiziet, Mišs izmisīgi mātei pačukstēja:

— Viņi atņems manas burtnīcas... Neatdod viņiem manas_burtnīcas...

— A! Patiešām! — Normandiete iesaucās. — Šeit ir burtnīcas ... Mirkli uzgaidiet, kungi, tūlīt es jums tās atdošu. Gribu, lai jūs man ticētu, ka es par to visu tikai pasmejos ... Lūk, te tās būs, tur jūs atradīsiet ar viņa roku rakstītus paraugus. Manis pēc varat šo Florānu kaut vai pakārt, es jau nu viņu no kāķa nost neņemšu.

Luīza pasniedza komisāram Miša burtnīcas un glītrak-sta paraugus. Bet zēns saniknots atkal pielēca kājās un klupa mātei virsū kozdams un skrāpēdams, taču Luīza ar vienu vienīgu plauku iegrūda dēlu atpakaļ gultā. Mišs iebļāvās. Trača laikā uz istabas sliekšņa parādījās Sažē jaunkundze, ziņkārīgi izstiepusi kaklu; redzot visas durvis līdz galam atvērtas, viņa ienāca un piedāvāja Mehidēnu mātei savu palīdzību. Vecā tenkotajā skatījās un klausījās, dziļi nožēlodama šīs sievietes, kurām nebija neviena aizstāvja. Tikmēr komisārs nopietnu seju pārlasīja glītrak-sta paraugus. Ieraugot vārdus: «tirāniski», «brīvības apspiedēji», «antikonstitucionāls», «revolucionārs», viņš sarauca uzacis. Bet, izlasījis teikumu: «Kad sitīs īstā stunda, vainīgais tiks gāzts,» — viegli uzsizdams burtnīcām, noteica:

— Svarīgi, ļoti svarīgi.

Nodevis burtnīcas vienam no policistiem, komisārs aizgāja. Klēra, kas līdz šim nebija rādījusies, pavērusi savas istabas durvis, noskatījās aizejošajos. Pēc tam viņa ienāca māsas istabā, kur augu gadu nebija spērusi kāju. Sažē jaunkundze šķita salabusi ar Normandieti. Aizkustināta viņa Luīzu žēloja, ciešāk savilka šalli tai uz krūtīm un līdzjūtīgi uzklausīja atzīšanos, ko izsauca dusmas.

— Tu esi briesmīga neliete, — nostājusies māsas priekšā, Klēra teica.

Normandiete dusmās pārvērstu seju pielēca kājās, neviļus nomezdama šalli zemē.

— Ak tad tu mani izspiego? — viņa kliedza. — Atkārto, ko nupat teici!

— Tu esi briesmīga neliete! — Klēra vēl aizvainojošākā tonī atkārtoja.

Tad Normandiete atvēzējās un cirta Klārai pļauku, bet Klēra, šausmīgi nobālusi, metās māsai virsū, ķerdamās ar nagiem pie kakla. Abas brīdi cīnījās, plūca viena otru aiz matiem un mēģināja žņaugt. Jaunākā māsa, par spīti savam trauslumam, ar pārcilvēcisku spēku pagrūda vecāko tā, ka abas ietriecās skapī, saplēzdamas spoguli. Mišs raudāja, vecā Mehidēna sauca palīgā Sažē jaunkundzi, lai māsas izšķirtu. Bet Klēra, pati atbrīvojusies, kliedza:

— Neliete, neliete . .. Tūlīt iešu brīdināt šo nelaimīgo, tu taču esi viņu nodevusi!

Aizstājusies durvīm priekšā, māte nelaida Klēru laukā. Normandiete satvēra māsu no mugurpuses. Un, kaut gan Klēra izmisīgi pretojās, māte un māsa ar Sažē jaunkundzes palīdzību iegrūda Klēru viņas istabā un, divreiz pagriežot atslēgu, to aizslēdza. Klēra spārdīja durvis, lauza visu, kas pagadījās. Pēc tam atskanēja vienīgi nikna skrapstēšana uz apmetuma; Klēra ar šķēru galiem pūlējās noraut durvju eņģes.

— Ja viņai rokā būtu bijis nazis, viņa mani nodurtu, — Normandiete teica, meklēdama drēbes, lai saģērbtos. — Aiz greizsirdības tā stulbene galu galā izdarīs kaut ko ļoti ļaunu, ticiet man ... Tagad galvenais — neatvērt durvis. Citādi šī sakūdīs pret mums visu kvartālu.

Sažē jaunkundze steidzīgi nokāpa lejā. Viņa sasniedza Piruetes ielas stūri brīdī, kad komisārs atkal iegāja pie Kenī-Gradeliem. Visu nopratusi, vecmeita ieskrēja veikalā mirdzošām acīm, bet Liza, norādot uz Kenī, kurš karināja āķos sālīto cūkgaļu, deva viņai zīmi klusēt. Kad Kenī atgriezās virtuvē, vecā Sažē pusbalsī atstāstīja Lizai tikko pie Mehidēnām notikušo dramatisko scēnu. Dcsi-niece, uzlikusi roku uz speķotās teļa gaļas trauka, pārliecās pār leti un klausījās stāstā kā laimīga uzvarētāja. Pēc tam kāda pircēja palūdza viņai pāris cūkas stilbiņu, un viņa sapņainā noskaņojumā tos ietina.

— Uz Normandieti es nemaz nedusmojos, — kad beidzot abas atkal bija divatā, Liza Sažē jaunkundzei sacīja. — Esmu vienmēr viņu mīlējusi un ļoti nožēloju, ka mūs tā sanaidoja... Lai pierādītu, ka neļaunojos, lūk, ko esmu paglābusi no policistu nagiem un labprāt Luīzai atdotu, ja viņa pati pie manis atnāktu un to palūgtu.

Liza izvilka no kabatas Normandietes ģīmetni. Sažē jaunkundze piebāza tai klāt degunu un, izlasījusi uzrakstu: «Luīza savam draugam Florānam», pavīpsnāja, tad spiedzīgā balstiņā noteica:

— Varbūt jums tomēr nevajadzētu to atdot. Paturiet to labāk pie sevis.

— Nē, nē, — Liza viņu pārtrauca. — Es vēlos reiz izbeigt visas tenkas. Šī ir samierināšanās diena. Pietiek ķildu, lai kvartālā atkal valda miers!

— Nu labi. Ja atļausiet, steigšos pavēstīt Normandietei, ka jūs viņu gaidāt, — vecā Sažē sacīja.

— Jā, esiet tik laipna, sagādājiet man šo prieku.

Atgriezusies Piruetes ielā un izstāstījusi, ka nupat Lizas

kabatā redzējusi Normandietes ģīmetni, Sažē jaunkundze zivju tirgotāju stipri nobiedēja. Taču Normandiete nespēja uzreiz izšķirties, ko atbildēt uz sāncenses pieprasījumu. Arī viņai bija savi nosacījumi: viņa dosies turp vienīgi tādā gadījumā, ja desiniece būs ar mieru iznākt uz sliekšņa un viņu sagaidīt. Vecajai Sažē nācās vēl dažas reizes staigāt no vienas pie otros, lai pilnīgi saskaņotu tikšanās noteikumus. Tomēr viņa ar prieku veda šīs miera sarunas, kas solīja kvartālā sacelt daudz trokšņa. Pēdējoreiz iedama gar Klēras istabu, Sažē jaunkundze saklausīja, ka tur aizvien vēl uz apmetuma skrapst šķēres.

Nodevusi desiniecei galīgo atbildi, vecmeita aizsteidzās pie Lekēra kundzes un Sarjetas. Viņas trijatā nostājās uz ielas pie zivju paviljona stūra, iepretī desu veikalam. Tur nekas no sāncenšu tikšanās nevarēja viņām paiet secen. Izlikdamās, ka tērzē savā starpā, viņas, nepacietībā degot, vēroja Piruetes ielu, no kurienes vajadzēja nākt Normandietei. Tirgū jau bija izplatījušās baumas par šo miera slēgšanu; tirgotājas aiz letēm izslējās, cenzdamās kaut ko saskatīt; ziņkārīgākās pameta savas vietas un nostājās segtajā pārejā. Visu tirdzinieku acis pievērsās desu veikalam. Kvartāls satraukts gaidīja.

Izlīgšana notika visai svinīgi. Kad Normandiete parādījās Piruetes ielas stūrī, skatītāji aizlurēja elpu.

— Viņa uzlikusi briljantus, — Sarjeta čukstēja.

— Rau, kā šī iet, — Lekēra kundze piemetināja. — Tā nu ir pārākā nekaunība!

Skaistā Normandiete patiesi soļoja kā karaliene, kurai labpaticis pieņemt miera līguma piedāvājumu. Viņa bija rūpīgi saposusies, sakārtojusi sprogainos matus, atlocījusi priekšauta maliņu, lai būtu redzami viņas kašmira brunči; viņa bija pat pirmoreiz uzsējusi jaunu, neparasti krāšņu mežģīņlenti. Nojauzdama, ka viss Centrāltirgus viņu vēro, Luīza, tuvojoties desu veikalam, izturējās vēl jo iznesīgāk. Pie durvīm viņa apstājās.

— Tagad kārta skaistajai Lizai, — Sažē jaunkundze čukstēja. — Skatieties uzmanīgi.

Skaistā Liza smaidot atstāja leti. Nesteidzīgi izgājusi cauri veikalam, viņa nāca sniegt roku skaistajai Norman-dietei. Arī Liza ar savām žilbinoši baltajām drēbēm un tīrīgo izskatu atstāja smalkas dāmas iespaidu. Pāri zivju paviljona letēm pāršalca čuksti; uz ielas stāvošie, galvas kopā sabāzuši, dzīvi sarunājās. Sāncenses iegāja veikalā; tagad tās novērot traucēja vitrīnā karājošās taukplēves. Šķita, ka abas draudzīgi sarunājas, apmainās viegliem galvas mājieniem un droši vien izsaka viena otrai komplimentus.

— Pag! — Sažē jaunkundze iesaucās. — Skaistā Normandiete kaut ko pērk ... Bet ko gan viņa var pirkt? Droši vien desu. A! Skat ko! Vai redzējāt? Atdodot pirkumu, skaistā Liza nupat viņai ielika rokā arī fotogrāfiju.

Sekoja atvadīšanās. Skaistā Liza, pārkāpdama iepriekšējos nosacījumus, pavadīja skaisto Normandieti līdz ielai. Tur abas, draudzīgi smiedamās, vēl brītiņu patērzēja, izrādīdamas kvartālam savu salabšanu. Centrāltirgus jūsmoja patiesā priekā; atgriezdamās pie letēm, tirgotājas sprieda, ka viss beidzies lieliski.

Taču Lekēra kundzei un Sarjetai vecā Sažē vēl neļāva aiziet. Drāma nupat tikai sākās. Trīs draudzenes alkatīgā ziņkārē nenovērsa acis no pretī esošās mājas, ar skatienu cenzdamās izurbties cauri sienām. Lai nomierinātos, viņas atsāka tenkot par skaisto Normandieti.

— Nu viņa atkal palikusi bez mīļākā, — Lekēra kundze sacīja.

— Bet viņai taču ir Lcbigra kungs, — Sarjeta smiedamās iebilda.

— Lebigra kungs? Ak, tas vairs negribēs par viņu ne dzirdēt!

— Jūs Lebigra kungu pārāk maz pazīstat, — Sažē jaunkundze, paraustīdama plecus, nočukstēja. — Viņš par to visu tikai nospļaujas. Tas ir lietišķs cilvēks, bet Norman-diete — bagāta. Ticiet man, pēc pāris mēnešiem jūs viņus redzēsiet kopā. Mehidēnu māte jau sen gaida šīs precības.

— Un tomēr, — sviesta tirgotāja neatlaidās, — vai tad policijas komisārs neatrada Normandieti gultā kopā ar Florānu?

— Nē, to es neesmu teikusi, — vecā Sažē iebilda. — Izkāmējušais lamzaks bija paguvis aizmukt. Es pati biju klāt, kad policisti izkratīja gultu. Komisārs aptaustīja matraci. Tur bija divas vēl gluži siltas vietiņas ...

Vecā atvilka elpu, pēc tam sašutusi turpināja:

— Bet vai zināt, kas mani vissāpīgāk satrieca?... Air vai, kādas briesmu lietas tas neģēlis mācījis mazajam Mišām! Nē, to jūs nespējat iedomāties ... Tika atrasts vesels sainis, gandrīz vai grāmata ...

— Un kas tajā bija par briesmām? — Sarjeta saintriģēta vaicāja.

— Ej nu sazini! Visādas jēlības, cūcības. Komisārs teica, ka ar to vien pietiekot, lai Florānu pakārtu ... Tas lamzaks ir gatavais briesmonis. Tā sagandēt bērnu — vai tas kur redzēts! Kaut arī mazais Mišs nav nenieka vērts, bet vai tādēļ drīkst puiku pataisit par sarkano dumpinieku?

— Bez šaubām, ka ne, — abas pārējās piekrita.

— Bet nu visām intrigām drīz būs gals. Atcerieties, ka es jums reiz teicu: «Pie šiem Kenī gaiss nav tīrs . . .» Redziet nu, cik man ir smalka oža . .. Paldies dievam, tagad kvartāls varēs mazliet uzelpot. Šeit ir nepieciešama pamatīga tīrīšana, citādi, goda vārds, viss aizies tik tālu, ka neviens pat gaišā dienas laikā nejutīsies drošs par savu dzīvību. Vairs nebija iespējams dzīvot! Vienas vienīgas tenkas, ķildas, slepkavības ... Un viss tikai tā paša Flo-rāna dēļ... Redziet nu — skaistā Liza un skaistā Norman-diete jau izlīgušas, un tas ir ļoti jauki no viņu puses, viņām to pienācās darīt sabiedrības miera labā. Bet pārējais nokārtosies pats no sevis, gan redzēsiet... Palūk, cik jautri tur smejas nabaga Kenī kungs!

Patiesi, Kenī, resno vēderu izriezis zem baltā priekšauta, bija atkal iznācis uz ielas un jautri trieca ar Tabu to kundzes kalponīti. Desinieks torīt bija lieliskā omā. Labsajūtā starodams, viņš draiski spaidīja kalponītei rokas un lauzīja pirkstu locītavas tā, ka meiča iekliedzās. Liza dažādi centās aizvilināt vīru uz virtuvi. Viņa nepacietīgi staigāja pa veikalu, bažīdamās, ka var ierasties Florāns, un sauca vīru, gribēdama novērst brāļu tikšanos.

— Skaistā Liza uztraucas, — Sažē jaunkundze noteica.

— Kenī kungs neko nezina. Viņš smejas kā bērns ... Ta-buro kundze teicās pārtraukt sakarus ar Kenī ģimeni, ja viņi pazemos savu cieņu, pīdamies ar šo Florānu.

— Bet pagaidām abi izmanto viņa mantojuma daļu, — Lekēra kundze piebilda.

— Ak nē, mana dārgā ... Viņš savu daļu jau pievācis.

— Patiešām?... Kā jūs to zināt?

— Nudien! Tas taču skaidrs! — nerazdama citu pierādījumu, vecmeita īsu brīdi vilcinājās, tad atsāka: — Viņš pievācis ne tikai savu tiesu. Kenī zaudējuši vairākus tūkstošus ... Netikļiem nauda izkūp ātri... Ak jūs varbūt nemaz nezināt, ka viņam bijusi vēl otra mīļākā?

— Nemaz nebrīnos, — Sarjeta vecmeitu pārtrauca.

— Kalsnie vīrieši mēdz būt nekaunīgi.

— Jā, un pie tam šī sieviete nebūt nav jauna. Jūs zināt — ja vīrietis kaut ko iekāro, tad viņam visi ceļi labi, lai kāroto iegūtu. Viņš gatavs pat pievākt to no zemes ... Verlaka kundzi, bijušā uzrauga sievu, šo dāmu ar dzeltenīgo seju, jūs taču labi pazīstat...

Abas pārējās pārsteigtas skaļi iebilda. Nē, tas nevar būt! Verlaka kundze taču izskatās atbaidoša. Bet Sažē jaunkundze iekaisdama turpināja:

— Kad es jums saku! Varbūt gribat mani apvainot, teikt, ka es meloju?... Pierādījumu tam netrūkst, ir atrastas šīs sievietes vēstules, vesels sainītis vēstuļu, kurās viņa Florānam pieprasa naudu pa desmit, divdesmit frankiem uzreiz. Viss skaidrs .. . Abi droši vien vīru būs nobendējuši.

Sarjetu un Lekēra kundzi vecmeitas argumenti pilnīgi pārliecināja. Bet viņu pacietībai bija beigas. Nu jau vairāk nekā stundu viņas gaidīja uz ielas. Abām ienāca prātā, ka pa šo laiku tirgū varbūt apzog viņu letes. Taču Sažē jaunkundze ar jaunu stāstu draudzenes aizturēja. Florāns nevarēja būt aizbēdzis; viņš tūlīt ieradīsies; skats būs va-ren saistošs, kad policisti viņu sagrābs. Un vecā sīki jo sīki aprakstīja ierīkoto slazdu, bet sviesta tirgotāja un augļu pārdevēja neatlaidīgi pētīja namu no augšas līdz apakšai, neizlaižot ne spraugu un gaidot, kad no tām iznirs policistu cepures. Taču klusais nams svētlaimīgā mierā sila rīta saulītē.

— Kas gan varētu teikt, ka policistu tur iekšā, ka biezs, — Lekēra kundze čukstēja.

— Viņi uzkāpa augšā, mansardā, — vecā Sažē paskaidroja. — Rau, pat logi atstāti tieši tāpat, kā bija, kad policisti ieradās. Pag! Skatieties, man šķiet, ka uz balkoniņa kāds noslēpies aiz granātkoka.

Sievietes izstiepa kaklus, taču neko nesaskatīja.

— Nē, tā ir tikai ēna, — Sarjeta sacīja. — Pat aizkariņi nekustas. Viņi droši vien sēž istabā un nekustas.

Pēkšņi viņas pamanīja Gavāru, kas norūpējies iznāca no jūras zivju paviljona. Sievietes mirdzošām acīm saskatījās, neteikdamas ne vārda. Izslējušās savos noļukušajos brunčos, viņas ciešāk saspiedās kopā. Putnu tirgotājs pienāca viņām klāt.

— Vai Florānu nemanījāt? — viņš vaicāja.

Sievietes klusēja.

— Man nekavējoties ar viņu jārunā, — Gavārs turpināja. — Zivju paviljonā viņu neatradu. Varbūt viņš uz-* gājis savā istabā? Tad taču jūs viņu būtu redzējušas.

Trīs draudzenes neviļus nobāla. Viņas atkal apmainījās zīmīgiem skatieniem, visām viegli raustījās lūpu kaktiņi. Redzot, ka svainis vilcinās, Lekēra kundze paskaidroja:

— Vēl nav pagājušas ne piecas minūtes, kopš mēs šeit stāvam. Viņš būs aizgājis pirms tam.

— Tādā gadījumā būs jākāpj augšā. Neko darīt, vajadzēs riskēt un uziet sestajā stāvā, — Gavārs sacīja.

Sarjeta sakustējās, it kā grasīdamās tēvoci aizturēt, taču krustmāte, satvērusi viņu pie rokas, atvilka atpakaļ, pie auss pačukstēdama:

— Liecies mierā, stulbene. Tā viņam vajag! Tagad viņš beidzot sapratīs, ko nozīmē mūs noniecināt.

— Nu viņš vairs neteiks, ka es ēdu sasmakušu gaļu, — Sažē jaunkundze vēl klusāk nočukstēja.

Pēc tam viņas vairs nebilda ne vārda. Sarjeta tumši pietvīka, abas pārējās kļuva pilnīgi dzeltenas. Nu visas aizgriezās, nezinādamas, kur likt acis, ko darīt ar rokām, kuras galu galā noslēpa zem priekšauta. Beidzot viņu skatieni instinktīvi pievērsās namam, it kā cauri mūriem sekotu Gavāram līdz pat sestajam stāvam. Noģizdamas, ka Gavārs jau ir iegājis Florāna istabā, viņas atkal slepus lūkojās cita citā. Sarjeta nervozi iesmējās. Mirkli šķita, ka loga aizkari sakustas, viņas bija pārliecinātas, ka iekšā norit cīņa. Taču nama fasāde joprojām rāmi sildījās saulē; ceturtdaļstunda pagāja pilnīgā mierā, augošais satraukums aizrāva viņām elpu. Viņas jau bija tuvu ģībonim, kad no mājas iznāca kāds cilvēks un veicīgi devās meklēt fiakru. Piecas minūtes vēlāk lejā nokāpa Gavārs divu policistu pavadībā. Liza, kas bija iznākusi uz ielas, ieraudzīdama fiakru, pasteidzās nozust veikalā.

Gavārs bija ļoti bāls. Augšā viņš bija izkratīts, pie viņa lika atrasta pistole un patronkārba. Pēc komisāra rupjās izturēšanās un kustībām, kad Gavārs nosauca savu uzvārdu, putnu tirgotājs nosprieda, ka ir pagalam. Tas bija briesmīgs atrisinājums, par kādu viņš nekad nebija domājis. Tilērijas viņam nepiedos. Gavāram ļima ceļi, it kā viņu jau gaidītu soda izpildītāji. Taču, izejot uz ielas, viņā atkal pamodās parastā plātīšanās kāre, iedvesdama pietiekami daudz spēka, lai turētos braši. Iedomādamies, ka uz viņu noraugās viss tirgus un viņš drosmīgi dosies nāvē, Gavārs pat pēdējoreiz pasmaidīja.

Tikmēr pie mājas bija pieskrējušas Sarjeta un Lekēra kundze. Uzzinādama, ko tas viss nozīmē, sviesta tirgotāja sāka elsot, bet Sarjeta, bezgala saviļņota, metās tēvocim ap kaklu. Cieši apskāvis radinieci, Gavārs paguva viņai atdot atslēgu un pie auss pačukstēt:

— Ņem visu, bet papīrus sadedzini.

Gavārs, sēžoties fiakrā, izskatījās tā, it kā viņš kāptu uz ešafota. Kad fiakrs nogriezās ap Pjēra Lesko ielas stūri, Lekēra kundze pamanīja, ka Sarjeta cenšas paslepus iebāzt atslēgu kabatā.

— Velti, mana mīļā, — sviesta tirgotāja caur zobiem norūca, — es skaidri redzēju, ka viņš tev rokā iespieda atslēgu ... Zvēru pie dieva — ja tu pret. mani neizturēsies godīgi, kā māsasmeitai pienākas, es iešu uz cietumu un visu viņam izstāstīšu.

— Bet, mīļo krustmāt, vai tad es neesmu godīga? — Sarjeta, mulsi smaidot, atbildēja.

— Tad ejam tūlīt uz viņa dzīvokli. Pasteigsimies, lai policistiem neatliek laika izvandīt skapjus.

Mirdzošām acīm noklausījusies sarunā, Sažē jaunkundze ar savām īsajām kājelēm skrēja viņām nopakaļ, cik ātri vien spēdama. Nu viņai bija zudusi interese gaidīt Florānu. Ceļā no Rambito ielas līdz Kosonrī ielai Sažē jaunkundze izlikās ļoti pazemīga; viņa bija pati laipnība un piedāvājās pirmā parunāt ar nama durvju sardzi Leonsa kundzi.

— Redzēsim, redzēsim, — sviesta tirgotāja atkārtoja.

Iepriekšējās pārrunas patiesi bija nepieciešamas. Leonsa

kundze negribēja svešas dāmas laist nama īrnieka dzīvoklī. Viņa rādīja bargu seju, Sarjetas pavirši uzsietais lakatiņš viņai likās piedauzīgs. Bet, kad vecmeita Leonsa kundzei pačukstēja dažus vārdus, rādīdama atslēgu, durvju sardze vairs neiebilda. Uzvedusi dāmas augšā, viņa izmisusi, asiņojošu sirdi, it kā pati būtu spiesta zagļiem uzrādīt vietu, kur noslēpta viņas nauda, ļāva apskatīt dzīvokli ne visu uzreiz, bet pamazām — istabu pēc istabas.

— Ejiet vien, ejiet, pievāciet visu! — beidzot atlaizda-mās atzveltnī, viņa teica.

Sarjeta jau izmēģināja atslēgu pie katra skapja. Lekēra kundze neuzticības pilna sekoja krustmeitai, neatkāpdamās ne soli, un mācās tai virsū tā, ka Sarjeta viņai uzsauca:

— Krustmāt, jūs mani traucējat. Atkāpieties taču, lai vismaz rokas man ir brīvas.

Galu galā viņām izdevās atvērt skapi, kas stāvēja iepretī logam starp kamīnu un gultu. Visām četrām izlauzās nopūta. Uz vidējā plaukta, sistemātiski sakārtotas nelielos stabiņos, atradās zelta monētas — desmit tūkstoš franku. Gavārs savu kapitālu bija prātīgi noguldījis pie notāra, taču šos desmit tūkstošus taupīja brīdim, kad «viss ies gaisā». Kā pats mēdza izteikties, viņa ieguldījums revolūcijas lietā tika turēts gatavībā. Pārdevis dažus vērtspapīrus, Gavārs ik vakaru ar īpašu baudu vēroja šos zelta franku stabiņus, atzīdams, ka tie izskatās braši kā īsti dumpinieki. Naktī Gavāram sapņos rādījās, ka skapī jau sākusies cīņa; viņš dzirdēja šāvienus, izrautu, ripojošu bruģakmeņu rīboņu, skaļas balsis un uzvaras saucienus: tur opozīcijā nostājās viņa nauda.

Priekā iekliegdamās, Sarjeta izstieptām rokām metās klāt zeltam.

— Nagus nost, meitenīt! — Lekēra kundze aizsmakušā balsī iesaucās.

Zelta atblāzmā viņa šķita vēl dzeltenāka, seja pārklājās plankumiem, acis iekaisa žults izplūduma un nemanāmas aknu slimības iespaidā. Aizmugurē, izslējusies pirkstgalos, Sažē jaunkundze lielā aizrautībā mēģināja ielūkoties skapja dzijumā. Arī Leonsa kundze piecēlās kājās, sakostiem zobiem izgrūzdama klusus lāstus.

— Tēvocis man lika visu paņemt, — Sarjeta skaidri un gaiši pavēstīja.

— Bet es, kas vienmēr rūpējos par šo cilvēku, — vai tad es neko nedabūšu? — durvju sardze iesaucās.

Lekēra kundzi slāpēja satraukums, viņa atgrūda abas sievietes un, krampjaini pieķērusies skapim, šļupstēja:

— Šī nauda pieder man — es esmu viņa tuvākā radiniece, bet jūs abas esat zagles, vai dzirdējāt? ... Drīzāk es to visu izmetīšu laukā pa logu.

Iestājās klusums, visas četras aizdomīgi saskatījās. Sar-jetas fulāra lakatiņš atrisa pavisam; kļuva redzamas viņas apbrīnojamās, dzīvības pilnās krūtis, lūpas kļuva miklas, nāsis sārtojās. Redzot, cik skaistu māsasmeitu padarījusi iekāre, Lekēra kundze sadrūma vēl vairāk.

— Paklau, — viņa vēl neskanīgāk teica, — nesāksim plūkties ... Tu esi arī viņa krustmeita, labi, esmu ar mieru dalīties . .. Ņemsim pēc kārtas katra vienu stabiņu . ..

Tad pārējās tika atgrūstas nost. Sviesta tirgotāja sāka pirmā. Zelta monētu stabiņš nozuda viņas brunčos. Nākamo stabiņu pievāca Sarjcta. Viņas uzmanīja viena otru, gatavas sist pa pirkstiem. Abas pa kārtai stiepa rokas — vienai pirksti bija mezglaini, otrai — balti un mīksti kā zīds. Viņas piebāza pilnas kabatas. Palika pats pēdējais stabiņš, taču krustmātei, kas bija sākusi ņemt pirmā, Sar-jeta to nenovēlēja. Jaunā sieviete stabiņu sadalīja starp Sažē jaunkundzi un Leonsa kundzi, kuras mīņādamās uz vietas, noskatījās, kā Gavāra radinieces grābj zeltu.

— Tad ir gan laba pateicība! — durvju sardze kurnēja. — Tikai piecdesmit franku par to, ka es šo lutināju ar zāļu tējiņām un buljonu! Bet viņš man apgalvoja, ka viņam neviena radinieka neesot! Ak, vecais kārdinātājs!

Skapi vēl neaizvērusi, Lekēra kundze nolēma to pārbaudīt no augšas līdz apakšai. Skapī atradās dažāda nelegāla aizrobežu politiskā literatūra: no Briseles ievesti pamfleti, skandalozas anekdotes par Bonapartu un ārzemju karikatūras, kurās bija izsmiets imperators. Viena no Gavāra lielākajām izpriecām bija reizēm ieslēgties ar kādu draugu un parādīt šīs kompromitējošās lietas.

— Tēvocis man visus papīrus lika sadedzināt, — Sarjeta sacīja.

— Tā tik vēl trūka! Mums taču nav uguns, turklāt tas vilktos pārāk ilgi... — I.ekēra kundze iebilda. — Es jaušu, ka tūlīt būs klāt policija. Laiks vākties prom ...

Un' visas četras sievietes aizgāja. Viņas nepaguva nokāpt lejā, kad ieradās policisti. Leonsa kundzei vajadzēja kāpt atkal augšā, pavadot šos kungus. Bet pārējās trīs sabozušās izsteidzās uz ielas. Viņas ātri soļoja cita aiz citas; krustmāti un māsasmeitu apgrūtināja zelta svars pārpilnajās kabatās. Iegriežoties Rambito ielā, Sarjeta, kas soļoja priekšgalā, atskatījās un, klusi iesmiedamās, sacīja:

— Tas sit man pa gūžām.

Bet Lekēra kundze izmeta kādu jēlu joku, visas sasmīdinādama. Viņas ar baudu izjuta smagumu, kas stiepa uz leju brunčus, zelts kļāvās viņām klāt kā karstas, glāstošas rokas. Sažē jaunkundze saujā cieši sažņaugtus turēja piecdesmit frankus. Viņas seja bija nopietna, viņa kala plānus, kā izvilkt no pilnajām kabatām, kurām pati sekoja, vēl kaut cik naudas, Kad visas trīs bija sasniegušas zivju paviljona stūri, vecā Sažē iesaucās:

— Skat! Esam atgriezušās tieši laikā. Rau, kur nāk Florāns, tūlīt viņš iekritīs slazdā.

Florāns patiesi bija pārnācis no savas garās pastaigas. Kantorī pārģērbies, viņš ķērās pie parastajiem pienākumiem — lēnām staigājot pa ejām, vēroja, kā tiek mazgātas letes. Florānam šķita, ka visi viņā dīvaini noraugās; zivju tirgotājas sačukstējās un liekulīgi nodūra acis, kad viņš gāja garām. Florāns nodomāja, ka viņas gatavo jaunu uzbrukumu. Kopš zināma laika šīs resnās briesmones nelika viņam mieru nevienu rītu. Taču, ejot gar Me-hidēnu leti, viņš pārsteigts izdzirdēja vecās Mehidēnas saldeno balstiņu.

— Florāna kungs, nupat pēc jums šeit kāds vaicāja, — viņa teica. — Tas bija kungs vidējos gados. Viņš gaida augšā, jūsu istabā.

Sakot šos vārdus, vecā zivju tirgotāja, dziļi iesēdusies krēslā, ar lielu baudu remdēja savu atriebības kāri tā, ka viss viņas ļumīgais augums trīcēja. Aizvien vēl neticēdams, Florāns palūkojās uz skaisto Normandieti, kas ar māti bija pilnīgi izlīgusi; viņa atgrieza krānu, uzsita ar roku zivīm un izlikās neko nedzirdam.

— Vai jūs droši to zināt? — Florāns vaicāja.

— Nu, protams, pilnīgi droši, vai nav tiesa, Luiza? — vecā jau asāk atsāka.

Florāns nolēma uzkāpt augšā, pārliecināts, ka pie viņa kāds atnācis svarīgās politiskās darīšanās. Viņš jau grasījās atstāt paviljonu, kad, neviļus atskatījies, pamanīja, ka skaistā Normandiete seko viņam ar skatienu un ir ļoti nopietna. Florāns pagāja garām trim tenku vācelēm.

— Vai ievērojāt? — Sažē jaunkundze čukstēja. — Desu veikals ir tukšs. Skaistā Liza taču neies sevi kompromitēt.

Viņai bija taisnība — gaļas un desu veikals patiesi bija tukšs. Saules apmirdzētā fasāde joprojām saglabāja rāmu, svētlaimīgu izskatu — kā godīgs pilsonis, kas silda vēderu rīta saulītē. Augšā uz balkoniņa granātkoks bija vienos ziedos. Šķērsojot, ielu, Florāns draudzīgi pamāja Log-ram un Lebigra kungam, kuri likās iznākuši uz vīna pagrabiņa sliekšņa paelpot svaigu gaisu. Sie kungi viņam uzsmaidīja. Jau grasīdamies ieiet mājā, viņš gara, tumšā gaiteņa galā pēkšņi pamanīja Ogista bālo seju, kas spēji nozuda. Florāns griezās atpakaļ, lai ielūkotos desu veikalā, — varbūt šis vidēja vecuma kungs gaidīja viņu tur? Taču veikalā viņš redzēja vienīgi Mutonu, kas ar savu trekno pumu un neuzticīgi saslietām ūsām bija uztupies uz gaļas cērtamā bluķa un skatījās Florānā apaļām, dzeltenām acīm. Kad Florāns devās prom, aiz stikloto durvju aizkariņa veikala dziļumā mirkli pavīdēja skaistās Lizas seja.

Zivju paviljonā bija iestājies klusums. Tuklie vēderi un krūtis aizturētu elpu gaidīja, kad Florāns nozudīs. Pēc tam viss pēkšņi sakustējās, krūtis izriezās, vēderi ļaunos smieklos vai plīsa. Stiķis bija izdevies. Nekas nevarēja būt smieklīgāks. Vecā Mehidēna trīcēja neskanīgos smieklos gluži kā ādas maiss, kad to iztukšo. Viņas pasaciņa par kungu vidējos gados aplidoja tirgu, visiem likdamās neparasti uzjautrinoša. Beidzot izkāmējušais lamzaks tiks sagrābts ciet un viņa pretīgais purns ar katordznieka acīm nekad šeit vairs nerēgosies. Un tirgotājas vēlēja Florā-nam laimīgu ceļu, cerēdamas, ka tagad viņām par uzraugu nozīmēs kādu glītāku vīrieti. Viņas skraidīja no letes uz leti, gatavas dancot ap akmens galdiem kā brīvībā izlauzušās meitenes. Vērojot šo līksmību, skaistā Normandiete stāvēja kā sastingusi, bīdamās pakustēties, lai nesāktu raudāt, un, uzlikusi rokas uz lielas rajas, mēģināja apvaldīt drudžainās trīsas.

— Vai redzat, kā nelietīgās Mehidēnas pamet šo cilvēku, kad viņam vairs nav ne sū pie dvēseles? — Lckēra kundze vaicāja.

— Nu un tad? Viņām, taisnība, — Sažē jaunkundze iebilda, — tās taču ir beigas, mana dārgā, vai nav tiesa? Nav vērts vairs tā ēsties ... Jūs taču esat apmierinātas. Ļaujiet arī citiem laimīgi nokārtot savas lietiņas.

— Tur smejas vienīgi vecenes, — Sarjeta sacīja. — Bet Normandiete gan neizskatās jautra.

Florāns tikmēr bija iegājis istabā, kur ļāva sevi saņemt

ciet kā padevīgs auns. Policisti viņam rupji uzklupa, droši vien gaidīdami izmisīgu pretošanos. Taču Florāns tos mierīgi lūdza palaist viņu vaļā. Pēc tam viņš apsēdies vēroja, kā šie vīri saiņo viņa papīrus, sarkanās lentes, piedurkņu apsējus un vimpeļus. Acīmredzot šāds atrisinājums Flo-rēnu nepārsteidza; tas viņu pat atviegloja, kaut gan pašam negribējās to atzīt. Bet, iedomājoties, ar kādu naidu viņš šajā istabā tika ievilināts, Florānam sāpīgi iesmeldzās sirds. Acu priekšā rēgojās Ogista bālā seja, zivju tirgotāju nodurtās galvas; viņš atcerējās vecās Mehidēnas vārdus, Normandietes klusēšanu un tukšo desu veikalu, un viņam bija jāatzīst, ka līdzvainīgs ir viss tirgus, viss kvartāls bija viņu nodevis. Florānam šķita, ka viņu apņem šo netīro ielu dubļi.

Bet, kad starp apaļīgajām sieviešu sejām, kuras zibenīgi pavīdēja viņam prātā, pēkšņi iznira Kenī tēls, viņa sirds sažņaudzās nāvīgās sāpēs.

— Nu, ejiet, lejā! — policists rupji uzsauca.

Florāns piecēlies sāka kāpt lejā. Nokāpis līdz ceturtajam stāvam, viņš apstājās un vaicāja, vai drīkst uz brīdi atgriezties istabā, kur esot kaut ko aizmirsis. Policisti, to nepieļaudami, stūma viņu uz priekšu. Tad Florāns sāka lūgties. Viņš pat piedāvāja tiem nedaudz naudas, kas atradās kabatā. Galu galā divi no policistiem bija ar mieru uzvest Florānu vēlreiz augšā, draudēdami nošaut, ja viņš lūkos izspēlēt Jaunu joku. Viņi pat izvilka no kabatām revolverus. Florāns, iegājis istabā, devās tieši pie žubītes krātiņa, izņēma no tā putniņu, noskūpstīja starp spārni-ņiem un izlaida pa logu brīvībā. Un viņš skatījās, kā žubīte uzlido gaisā, kā, apžilbusi saulītē, nometas uz zivju paviljona jumta, pēc tam, otrreiz pacēlusies spārnos, aizlaižas pāri Centrāltirgus jumtiem, nozuzdama Nevainīgo upuru laukuma skvēra pusē. Viņš vēl brīdi pastāvēja, acis pievērsis debesīm, plašajām, brīvajām debesīm; viņš domāja par dūdojošiem meža baložiem Tilēriju pils dārzā un tiem, kurus bija redzējis ar Maržolēna naža caurdurtiem kakliņiem putnu pagrabā. Tad pēkšņi viņā viss it kā salūza, viņš sekoja policistiem, kuri, plecus raustīdami, bāza kabatās revolverus.

Nokāpis lejā, Florāns apstājās pie durvīm, kas veda uz desu veikala virtuvi.

— Vai nevēlaties atvadīties no brāļa? — komisārs, kurš lejā gaidīja apcietināto, gandrīz aizkustināts par viņa mierīgo padevību, vaicāja.

Florāns mirkli šaubījās. Viņš palūkojās uz durvīm. Virtuvē apdullinoši klaudzēja gaļas kapājamie naži un šķindēja kastroļi. Liza, nolēmusi kaut kā nodarbināt Kenī, lai novērstu viņa uzmanību, bija likusi jau no paša rīta gatavot asinsdesas, kaut gan parasti viņš to darīja vakaros. Uz plīts taukos čurkstēja sīpoli. Florāns dzirdēja brāļa līksmo balsi, kas, pārspēdama apkārtējo troksni, sauca:

— A, velns lai parauj! Asinsdesas šorīt būs lieliskas... Ogist, dod šurp taukus!

Tomēr, neiedrošinādamies ieiet karstajā virtuvē, kur smaržoja cepti sīpoli, Florāns komisāram pateicās. Viņš pagāja garām šīm durvīm, juzdamies laimīgs, ka brālim nekas nav zināms, un, lai nesagādātu veikalam liekas neērtības, pielika soli. Bet, izejot uz ielas, viņam sejā iesitās spoži saules stari, un, kad nelaimīgais nokaunējies un sabozies iekāpa fiakrā, viņa seja kļuva pelēki bāla. Florāns nojauta, ka zivju paviljons ielas pretējā pusē triumfē, viņam šķita, ka tur sapulcējies priecājas viss kvartāls.

— Fi, cik pretīgs purns, — Sažē jaunkundze sacīja.

— Kā īstam katordzniekam, kas pieķerts nozieguma vietā, — Lekēra kundze piebilda.

— Bet es reiz redzēju, kā giljotinēja kādu cilvēku, — Sarjeta, zibinādama baltos zobus, piemetināja, — tam bija tieši tāda seja.

Piegājušas tuvāk un izstiepušas kaklus, viņas centās kaut ko saskatīt fiakra dziļumā. Bet, līdzko rati sakustējās, vecmeita aši paraustīja draudzenes aiz brunčiem, rādīdama Klēru, kas, it kā prātu zaudējusi, izspūrušiem matiem, asiņainiem nagiem izskrēja no Piruetes ielas. Viņai tomēr bija izdevies noraut durvju eņģes. Sapratusi, ka ieradusies par vēlu, jo Florānu jau ved projām, Klēra metās pakaļ iiakram, taču tūlīt apstājās, nevarīgās dusmās draudēdama ar dūri aizripojošiem riteņiem. Pēc tam, viscaur smalkiem kaļķa putekļiem klāta, viņa pietvīka un skriešus metās atpakaļ uz Piruetes ielu.

— Varbūt viņš solījies šo precēt? — Sarjeta smiedamās iesaucās. — Tā stulbene viņā ieķērusies.

Kvartāls nomierinājās. Līdz pat paviljonu slēgšanai tirgotājas, pulciņos sastājušās, apsprieda šārīta notikumus. Visas ziņkārīgi ielūkojās desu veikalā. Liza, atstājusi leti Ogistīnas ziņā, pati vairījās rādīties. Pēcpusdienā viņa uzskatīja par savu pienākumu visu izstāstīt Kenī, lai viņu pārāk smagi nesatriektu kāda pļāpīga kaimiņiene. Liza nogaidīja brīdi, kad abi virtuvē būs palikuši divi vien, labi zinādama, ka tur Keni labprāt uzturas un varbūt mazāk raudās. Taču sarunu viņa uzsāka saudzīgi kā māte. Uzzinājis patiesību, Kenī nokrita uz gaļas kapājamā dēļa un, izplūzdams asarās, kā teļš skaļi īdēja.

— Nu nekriti izmisumā, manu resnīt, citādi vēl saslimsi, — Liza, vīru apskaudama, teica.

Šķita, ka viņš acis izraudās sausas, seju iespiedis sievas baltajā priekšautā; viņa tuklais, nekustīgais augums sāpēs raustījās. Viņš atmaiga, it kā asaras būtu to atkausējušas.

— Nē, tu nezini, cik brālis bija labs pret mani, kad mēs dzīvojām Ruajē-Kolāra ielā, — atguvis runasspējas, Kenī šļupstēja. — Viņš pats slaucīja istabu, pats gatavoja ... Viņš mīlēja mani kā dēlu, saproti? Florāns nāca mājās viscaur dubļiem nošļakstīts, noguris tā, ka nespēja pakustēt; bet es, labi paēdis, sēdēju siltajā istabā ■.. Nu, lūk, bet tagad viņu nošaus.

Liza dedzīgi iebilda, ka tas nenotiks.

— Nav svarīgi, es viņu pārāk maz mīlēju, — Kenī, galvu purinādams, turpināja. — Tagad drīkstu mierīgi atzīties. Es, glabādams sirdī ļaunumu, vilcinājos viņam atdot pusi mantojuma ...

— Nerunā niekus! — sieva iesaucās. — Esmu vairāk nekā desmit reižu viņam to piesolījusi. Mēs neko sev nevaram pārmest.

— Ak, es zinu, tu esi laba, tu viņam būtu atdevusi visu .. . Bet man bija žēl, saki, ko gribi! Tas mani nomāks visu mūžu. Es nemitēšos domāt, ka viņš otrreiz neiekristu nelaimē, ja es būtu dalījies ar viņu mantojumā ... Tā ir mana vaina, esmu viņu pazudinājis.

Mierinādama vīru vēl maigāk, Liza sacīja, ka nevajag apmelot pašam sevi. Viņa pat nožēloja Florānu. Bet viņš pats pie visa bija vainīgs. Ja Florānam būtu bijis vairāk naudas, viņš katrā ziņā izdarītu vēl lielākas muļķības. Pamazām Liza vīram iestāstīja, ka citādi tas nevarēja beigties, bet tagad visi jutīsies atviegloti. Kenī joprojām raudāja, slaucīdams asarainos vaigus priekšautā, un, klausīdamies sievā, centās apvaldīt elsas, taču pēc tam raudāja vēl skaļāk. Neviļus iebāzis pirkstus cīsiņu gaļas kaudzē, kas stāvēja uz kapājamā dēļa, un iespiedis tajā bedrītes, Kenī sāka sparīgi to mīcīt.

— Vai atceries, ka reiz tu nejūties labi, — Liza atsāka. — Tas notika tāpēc, ka mūsu parastā dzīves kārtība tika traucēta. Es tevis dēļ biju ļoti nobažījusies, kaut gan neko neteicu, skaidri redzēju, ka tu aizvien vairāk novājē.

— Vai tiešām? — brīdi pārstājis elsot, Kcnī nomurmināja.

— Turklāt tirdzniecība mums šogad nemaz neveicas. It kā mūs vajātu ļauns liktenis... Nu beidz taču raudāt, gan redzēsi, ka viss atkal uzlabosies. Pasaudzē taču sevi manis un mūsu meitiņas dēj. Tev pienākas par mums rūpēties.

Kenī jau mierīgāk mīcīja cīsiņu gaļu. Lāgiem viņu atkal pārņēma saviļņojums, bet to izraisīja maigākas jūtas, un viņa dziļi noskumušajā sejā parādījās vārgs smaids. Liza noprata, ka viņš ir uzveikts. Viņa nekavējoties atsauca Polīnu, kas veikalā rotaļājās, un, iesēdinājusi bērnu tēvam klēpī, sacīja:

— Polīna, tētim taču jābūt prātīgam, vai ne? Mīļi palūdz, lai viņš nekad mūs vairs neapbēdina.

Meitene tā arī izdarīja. Šie milzum resnie cilvēki, kuru miesas plēsa pušu drēbes, apskāvušies skatījās cits citā, sākdami atspirgt no kaites, kas bija mocījusi viņus augu gadu un nu tikai izbeidzās; un tuklās sejas atplauka platā smaidā, kad desiniece nemitējās apgalvot:

— Galu galā mēs esam tikai trīs, manu resnīt, tikai trīs.

Pēc pāris mēnešiem tiesa Florānam no jauna piesprieda

izsūtījumu. Šī lieta izraisīja milzīgu skandālu. Avīzes kāri tvēra katru sīkumu, ievietoja notiesāto fotoattēlus, vimpeļu un lenšu zīmējumus, kā arī to vietu plānus, kur mēdza pulcēties šī kompānija. Divas nedēļas Parīze runāja vienīgi par Centrāltirgus sazvērestību. Policija sniedza aizvien satraucošākas ziņas; beidzot paklīda pat baumas, ka viss Monmartra kvartāls esot mīnēts. Likumdošanas padomē valdīja tāds satraukums, ka centrs un labējie aizmirsa kļūmīgo likumu par dotācijām, kas nesen tos bija sanaidojis, un, ņemot vērā paniku, kas valdīja pilsētā, izlīga, turklāt vairums balsoja par nepopulāro nodokļa projektu, pret kuru iebilst neiedrošinājās pat priekšpilsētas. Tiesas prāva vilkās visu nedēļu. Florānu pārsteidza viņam piedēvēto līdzdalībnieku skaits. No vairāk nekā divdesmit cilvēkiem, kuri sēdēja uz apsūdzēto sola, viņam zināmi bija tikai seši vai septiņi. Kad spriedums bija pasludināts, Florāns aizejošajā pūlī šķita pamanījis Robiņa cepuri un šā nevainīgā cilvēka muguru. Logru attaisnoja, tāpat arī Lakaiju. Aleksandram piesprieda divus gadus ieslodzījuma, tāpēc ka viņš bija kompromitējies kā liels bērns. Bet Gavāram, tāpat kā Florānam, tika piespriests izsūtījums. Putnu tirgotājam tas bija negaidīts trieciens, kas iznīcināja viņa pēdējo triumfu tiesas zālē, kad debašu laikā bija izdevies sevi nostādīt pirmajā plānā. Parīzes veikalniekam dārgi maksāja viņa opozicionārā nesavaldība. Divas lielas asaras noritēja pār apjukušā, sirmmatainā zēna vaigiem.

Un kādā augusta rītā, Centrāltirgum mostoties, starp piebraucošajiem dārzeņu vezumiem, kā parasti, klaiņoja Klods Lantjē, sajozis vēderu ar sarkano jostu, un Svētā Eistāhija baznīcas laukumā sasveicinājās ar Fransuā kundzi. Tur viņa sēdēja uz burkānu un rāceņu saišķiem ar savu plato, skumjo seju. Par spīti spožajai saulei, kas jau glāstīja kaudzēs sakrauto, lekno kāpostu zajo samtu, gleznotājs bija sadrūmis.

— Nu tas ir beidzies, — viņš sacīja. — Florānu sūta uz turieni atpakaļ... Domājams, ka viņš ir jau Brestā ...

Dārzeņu tirgotāja skumji palocīja galvu.

— Tāda ir Parīze, šī nelietīgā Parīze, — lēnām ar roku pamādama visapkārt, viņa dobjā balsī noteica.

— Nē, nē, es zinu vainīgos: tie ir nelietīgie, zemiskie cilvēki, — Klods, sažņaudzis dūres, iebilda. — Saprotiet, Fransuā kundze, nav iedomājamas lielākas muļķības kā tās, ko viņi tur tiesā gvelza. Viņiem netrūka nekaunības rakņāties bērna burtnīcās! Cik gari un tukši varēja runāt tas nelga prokurors! Cieņa pret nevainīgu bērnu — no vienas puses, demagoģiska audzināšana — no otras ... Esmu galīgi slims no tā visa.

Klods nervozi trīcēja; ierāvies dziļāk zaļganajā mētelī, viņš turpināja:

— Florāns taču bija maigs kā meitene, es pats redzēju, kā viņam kļuva nelabi, skatoties baložu kaušanā ... Redzot, kā viņu aizved divi žandarmi, man aiz žēluma bija pat jāsmejas. Nu mēs nekad vairs neredzēsimies, šoreiz viņš turpat arī paliks.

— Viņam vajadzēja mani paklausīt, — Fransuā kundze pēc brīža ierunājās, — vajadzēja pārcelties uz Nantēru, varētu dzīvot tur ar manām vistām un trušiem ... Redziet, es viņu ļoti mīlēju, es uzreiz nopratu, ka viņš ir labs cilvēks. Mēs būtu bijuši laimīgi... Jā, tās ir lielas bēdas . .. Bet ko lai dara? Neskumstiet, Kloda kungs. Gaidīšu jūs kādu rītu pie sevis, atnāciet — pacienāšu ar omleti.

Viņai acīs sariesās asaras. Savaldījusies kā drosmīga sieviete, kas vīrišķīgi panes bēdas, viņa piecēlās.

— Palūk, Šantemesa māte jau nāk pie manis pēc rāceņiem! — viņa iesaucās. — Šī resnīte nekad nezaudē jautro omu, lai notiktu kas notikdams.

Klods devās tālāk klaiņot pa tirgu. Rambito ielas galā kā bāls staru kūlis ausa gaisma. Sārti saules stari nolija pār jumtiem, plūstošās gaismas straumes jau skāra bruģi. Un zem lielā Centrāltirgus skanīgajām velvēm Klods jauta līksmu atmodu šajā pārtikas produktu kalniem pārblīvētajā kvartālā. Šķita, ka tur valda izveseļošanās prieks, aizvien skaļāku kņadu sacēla tirdzinieki, juzdami, ka beidzot ir atbrīvojušies no sloga, kas nospieda kuņģi. Klods ieraudzīja Sarjetu, kas ar zelta pulksteni uz rokas, kaut ko klusi dungodama starp savām plūmēm un zemenēm, raustīja aiz Ūsiņām Žila kungu, kuram mugurā bija samta svārki. Klods ieraudzīja Lekēra kundzi un Sažē jaunkundzi, kuras, vairs ne tik dzeltenīgi bālas, bet gandrīz sārtiem vaigiem, pastaigājās kā labas draudzenes segtajā pārejā, jautri triekdamas par kādu notikumu. Zivju paviljonā Me-hidēnu māte atkal bija pārņēmusi savu leti un, uzsizdama ar roku zivīm, lamāja kaimiņienes un piesējās tagadējam zivju paviljona uzraugam, jaunam puisim, solīdamās nopērt viņu ar pātagu; bet Klēra, vēl apātiskāka un kūtrāka, ar baseina aukstajā ūdenī nozilējušām rokām grāba milzīgā kaudzē gliemežus, kurus kā sudraba pavedieni klāja vizošas gļotas. Ogists un Ogistīna, sapirkušies subproduktu paviljonā cūku stilbiņus, maigā jaunlaulāta pāra izskatā iesēdās divričos, lai brauktu atpakaļ uz savu desu veikalu Monrūžā. Tā kā gaiss pulksten astoņos bija jau sasilis, Klods, atgriežoties pa Rambito ielu, ieraudzīja Mišu un Polīnu spēlējam «zirdziņus»: Mišs, nometies četrrāpus, tēloja zirdziņu, bet Polīna, uzsēdusies viņam uz muguras, turējās, ieķērusies viņa matos, lai nenokristu. Tad, pamanījis ēnu, kas pārslīdēja tirgus jumtiem notekcauruļu malās, Klods pavērās augšup: tur smiedamies un skūpstīdamies saulē sildījās Kadīne un Maržolēns, ar savu laimīgo, dzīvniecisko kaisli paceldamies pāri visam kvartālam.

Klods abiem padraudēja ar dūri. Svētku līksme, kas valdīja gaisā un uz ielas, noveda viņu izmisumā. Viņš lādēja Resnos, viņš sacīja, ka Resnie ir uzvarējuši. Sev visapkārt viņš redzēja vienīgi Resnos, kas, apaļīgi, plīsdami no veselības, sveica jaunu, lieliskām baudām pārpilnu dienu. Apstājies iepretī Piruetes ielai un palūkojies uz abām pusēm, Klods ieraudzīja skatu, kas viņu galīgi satrieca.

Pa labi uz sava veikala sliekšņa stāvēja skaistā Nor-mandiete — skaistā Lebigra kundze, kā viņu tagad dēvēja. Viņas vīram beidzot bija izdevies īstenot senloloto sapni — pievienot vīna pagrabiņam tabakas kiosku, — valdība, pateikdamās par viņa svarigajiem pakalpojumiem, bija tam piekritusi. Skaistā Lebigra kundze zīda kleitā un ieveidotiem matiem Klodam likās apbrīnojama, viņa grasījās sēsties pie savas letes, kur visa kvartāla vīrieši nāca pirkt cigārus un tabakas paciņas. Luīza tagad bija iemantojusi īsti cienīgas dāmas izskatu. Viņa pagrabiņa zāle viņai aizmugurē bija atkal apgleznota vīnogu ķekariem uz maiga fona; cinkotā lete mirdzēja, dzirkstošās liķiera karafes meta spogulī ugunīgus atspīdurnus. Viņa smējās, priecādamās par skaidro rītu.

Bet kreisajā pusē uz desu veikala sliekšņa stāvēja skaistā Liza, ar savu augumu ieņemdama visu durvju platumu. Nekad vēl viņas drēbes nebija redzētas tik spodri baltas, nekad viņa pati nebija likusies tik spirgta, sārto seju nekad nebija ieskāvuši tik rūpīgi saglausti mati. No Lizas staroja liels, pārsātināta cilvēka miers — milzīgs, nesatraucams miers, kad sejā nepavīd pat smaids. Tā bija pilnīga apmierinātība, svētlaime, kas bez satricinājumiem, bez dzīvības tīksmi sildījās saulē. Iespīlējusies korsāžā, viņa nespēja vien sagremot vakardienas laimi, bet priekšautā noslēptās rokas pat nesakustējās, lai sniegtos pretī šāsdienas laimei, pārliecinātas, ka laime tajās iekritīs pati. Un vitrīna viņai blakus izskatījās tikpat svētlaimīga: tā likās atspirgusi, pildītās mēles rindojās daudz sārtākas un veselīgākas, šķiņķīši bija atguvuši kārdinoši dzeltenīgo nokrāsu, cīsiņu virtenes šķita zaudējušas bezcerīgi skumjo izskatu, kas bija sarūgtinājis Kenī. No virtuves atplūda skaļi smiekli jautras kastroļu šķindas pavadībā. Desu veikalā atkal strāvoja trekna veselības elpa. Kuņģa uzvaru apliecināja neskaidri saredzamie speķa gabali un pie marmora sienas sakārtās kautās puscūkas, kas atgādināja apaļīgus vēderus, bet Liza cienīgā izskatā stāvēja kā sastingusi, ar platām rīmas acīm sūtīdama Centrāltirgum rīta sveicienu.

Pēc tam abas sievietes palocījās. Skaistā Lebigra kundze un skaistā Kenī kundze apmainījās draudzīgiem sveicieniem.

Bet Klods, kas iepriekšējā vakarā paēst droši vien bija aizmirsis, ieraugot šīs veseiīgās, cienīgās sievietes ar kuplajām krūtīm, dusmu pārņemts, ciešāk savilka jostu un nikni norūca:

— Tad ir gan nelieši visi šie godīgie cilvēki!

1

De Mornī — hercogs, Napoleona III pubrālis, viens no 1851. gada decembra apvērsuma vadītājiem, bijis Likumdošanas padomes priekšsēdētājs. (Tulk.)

2

Ebertisti — Ebēra laka (1757—1791), XVIII gadsimta franču buržuāziskās revolūcijas politiska darbinieka, nabadzīgo pilsētas amatnieku interešu aizstāvja, piekritēji.

3

Franču rakstnieka Žana Žaka Ruso (1712—1778) traktāts, kurā izklāstīti viņa uzskati par tautvaldību.

Content

Zolā Emīls Parīzes vēders

I

II

III

IV

V

VI

1