Zolā Emīls

Roma

Emīls Zolā

Roma

Romāns 2. Izdevums

.

.

1

Nakti vilciens bija ilgi kavējies starp Pizu un Civita-vekiju, un pulkstenis jau rādīja gandrīz deviņi rītā, kad abats Pjērs Fromāns pēc nogurdinoša, divdesmit piecu stundu ilga brauciena beidzot nokļuva Romā. Viņam līdzi bija vienīgi rokassoma, viņš ātri izlēca no vagona atbraucēju drūzmā, atvairīdams nesējus, kas devās šurp, un, satverdams pats savu vieglo somu, steidzās būt viens un vērot apkārtni. Tūlīt viņš iekāpa kādā no vaļējiem ormaņu pajūgiem, kas rindojās gar ietvi Piecsimtu laukumā pie stacijas, novietodams somu sev blakus, kad bija pateicis važonim adresi:

— Džūlijas iela, Bokanēru pils.

Bija trešais septembris, pirmdiena, un šai rītā debeŠis mirdzēja skaidras, bezgala dzidras un liegas. Važonis, maza auguma resnītis spulgām acīm un baltiem zobiem, bija pasmaidījis, pēc izrunas pazīdams franču garīdznieku. Viņš pātagoja savu vājo zirdziņu, un rati aizripoja romiešu spodro vienjūgu jautrajā gaitā. Bet gandrīz tūdaļ, pabraucis garām nelielā skvēra apstādījumiem un nokļuvis Terīņu laukumā, viņš pagriezās, joprojām vēl smaidīdams, ar pātagu rādot uz drupām.

— Diokleciāna lertnas, — viņš teica lauzītā franču valodā, kā laipns važonis, kurš gribēja palikt ārzemniekiem un nodrošināt sev braucējus.

No Vimināla augstienes, kur atrodas stacija, pajūgs slaidiem rikšiem devās lejup pa Nacionālās ielas kraujo nogāzi. No šī brīža važonis nemitīgi pievērsās Pjēram, rādīdams uz katru garāmslīdošo pieminekli ar vienu un to pašu žestu. Platā ceļa šajā galā bija redzamas vienīgi jaunas celtnes. Tālāk pa labi pacēlās zaļo lapotņu masīvi, virs kuriem aizstiepās ļoti gara, dzeltena ēka, līdzīga klosterim vai kazarmām.

— Kvirināls, karaļa pils, — paskaidroja važonis.

Kopš nedēļas, kad Pjēra ceļojums tika izlemts, viņš bija aizvadījis augas dienas, studējot pēc grāmatām un kartēm Romas plānu. Tādējādi viņš spēja pazīt apvidu, nejautājot pēc ceļa, un važoņa paskaidrojumiem bija jau sagatavots. Pjēru reizēm tomēr vēl mulsināja pēkšņās no-kalncs un pastāvīgās kraujas, kas zināmus pilsētas kvartālus izveidoja terasēs. Važoņa balss kļuva skaļāka, lai gan mazliet ironiska, un viņa pātagas vēzieni plašāki, kad viņš nosauca milzīgu celtni kreisajā ceļa pusē; tā bija vēl jauna un tikko nobalsināta, atgādinot gigantisku, no akmeņiem ceptu pīrāgu, pārslogota skulptūrām, frontoniem un statujām.

— Nacionālā banka.

Kad, virzoties lejup, rati nogriezās kādā trīsstūrainā laukumā, Pjērs pavērsa skatienu augšup un aizrautības jūsmā ieraudzīja visai augstas, lielas, gludenas mūra sienas atbalstītu gaisa dārzu, no kura debesu dzidrumā pacēlās simtgadīgas pinijas skaistais, spēcīgais apveids. Pjērs izjuta visu Romas diženumu un daiļumu.

— Villa Aldobrandini.

Tad vēl vairāk lejup ātri pavīdēja aina, kas viņu dziļi saviļņoja. Iela no jauna strauji liecās lokā, un pēkšņi šai tumsas leņķī pavērās gaismas palu applūdināta sprauga. No augšas raugoties, tā šķita gluži balta, kā pašas saules avots, kur virmo žilbinoši zelta putekļi, un šajā rīta mir-dzā slējās augšup milzīga, zeltā vizoša marmora kolonna tai pusē, pār kuru jau gadsimtiem ilgi uzlecoša saule lēja savus starus. Pjērs bija pārsteigts, kad važonis viņam to nosauca, jo tādu viņš to nebija sev iztēlojis, tik apburošu gaismas spulgā starp tumšajām ēnām.

— Trajāna kolonna.

Nogāzes pakājē Nacionālā iela meta līkumu pēdējo reizi. Kamēr zirgs rikšoja, važonis atkal minēja nosaukumus — Palazzn Colonna. kuras dārzu ierobežoja panīkušas cipreses; Pahizzo Torlonia, pa pusei izjaukta, lai to bagātinātu jauniem rotājumiem; Palazzo di Venezia, kaila un baiga ar saviem robainajiem mūriem, ar viduslaicīga cietokšņa traģisko skarbumu, kas mūsdienu pilsoniskajā dzīvē bija aizmirsts. Pjēra pārsteigums auga, viņš taču bija gaidījis ko citu. Jo sevišķi viņu samulsināja važonis, ar pātagu svinīgi rādīdams Korso — garu, šauru ielu, tikko Parīzes Sentonorē ielas platumā; kreiso ielas pusi apgaismoja spožā saule, labā grima melnajā ēnā, un šīs ielas galā tālais Tautas laukums vīdēja kā spoža zvaigzne; vai tāda

bija šīs pilsētas sirds, slavenā pastaigas vieta, galvenā dzīvības artērija, pa kuru plūda visas Romas asinis?

Rati jau bija nogriezušies Viktora Emanuēla korso, kas ir turpinājums Nacionālajai ielai, — abas izveidojušās no diviem robiem, kas bija cirsli katrs no savas puses vecpilsētā, sadalot to divās dajās no vienas malas līdz otrai, no stacijas līdz Svētā eņģeļa tiltam. Pa kreisi II Gesū baznīcas apaļā apsīda vizmoja gaiši dzeltena rīta saulē. Tad starp šo dievnamu un smagnējo Palazzo Attieri, kuru neviens nebija iedrošinājies noārdīt, iela sašaurinājās un pajūgs iekļuva miklā, ledainā krēslā. Toties viņpus laukuma, II Gesīi baznīcas priekšā, saule atkal attina savus žilbinošos zelta autus, bet tālē — Arkoeli ielas galā, kas arī grima ēnā, pēkšņi iznira saulstaru apmirdzētas palmas.

— Kapitolijs, lūk, tur, — važonis skaidroja.

Priesteris strauji izliecās no ratiem. Viņš saskatīja vienīgi zaļu laukumu krēslainas ejas galā. Pjēru stindzināja šis pēkšņās siltās gaismas un salto ēnu maiņas. Stāvot pie Palazzo di Venezia un II Gesū baznīcas, viņam šķita, ka pagātnes nakts ledaini gulstas uz viņa pleciem, bet tad pie katra laukuma, katrā jaunā ielas pagriezienā viņam likās, ka atkal aust gaisma, līksme un dzīves glāsainais siltums. Dzeltenās saules stari krita pār jumtiem, asi pāršķeļot violetās ēnas. Starp namu fasādēm kā svītras vīdēja debesu zilgme, gaiša un viegla. Elpojot šo gaisu, Pjērs izjuta tajā kādu sevišķu, vēl neskaidru un trauksmainu smaržu, kāda augļa garšu, kas vēl kāpināja viņa ceļojuma satraukumu.

Viktora Emanuēla korso, par spīti neregularitātei, ir tomēr ļoti skaista, moderna iela, un Pjērs varēja iedomāties, ka atrodas jebkurā lielpilsētā ar milzīgām, laikmetīgām celtnēm. Bet, kad viņš brauca gar Cancellaria, kas ir Bramanles meistardarbs, tipisks romiešu renesanses piemineklis, šī celtne viņā atkal izraisīja izbrīnu, un domās viņš atgriezās pie. jau redzētajām pilīm, pie kailās, smagnējās un kolosālās arhitektūras, pie milzīgajiem akmeņu kubiem, kas līdzinās slimnīcām vai cietumiem. Nekad Pjērs nebūtu spējis iztēloties sev slavenās romiešu pilis bez jebkādas grācijas, bez fantāzijas, bez jebkāda ārēja daiļuma. Tas viss acīmredzot bija ļoti skaists, un beidzot viņš tomēr to droši vien sapratīs, bet tas prasīja' ilgākas pārdomas.

Pēkšņi pajūgs atstāja dzīvo Viktora Emanuēla korso, novirzīdamies līkloču ieliņās, kur ar pūlēm tika uz priekšu. Pēc gaišās saules un dzīvās kustības jaunajā pilsētā šeit bija miers un vientulība, snaudoša un salta vecpilsēta. Pjērs atcerējās plānus, kurus bija studējis, un iedomājās, ka tuvojas Džūlijas ielai; viņa sakairinātā ziņkāre kļuva tik liela, ka radīja viņā ciešanas; viņu pārņēma izmisums, ka nevar jau vienā mirklī vairāk redzēt, vairāk uzzināt. Drudžainā noskaņa, kādā viņš atradās kopš sava ceļojuma sākuma, pārsteigums, ka viss it nemaz nav tā, kā to bija iztēlojis, padziļināja viņa satraukumu un modināja kvēlas ilgas savu ziņkāri apmierināt nekavējoties. Pulkstenis rādija tikko deviņi, tātad viņa rīcībā bija vēl visa priekšpusdiena, lai ierastos Bokanēru pilī, — kādēļ gan nelikt sevi tūdaļ aizvest uz klasisko vietu, uz virsotni, no kuras var pārredzēt visu uz septiņiem pakalniem guļošo Romu? Sī doma iznira, apsēda un mocīja Pjēru, līdz viņš tai padevās.

Važonis vairs neatskatījās, un Pjēram vajadzēja piecelties, lai nosauktu tam jauno adresi:

— San Pietro in Montorio!

Sākumā važonis brīnījās, it kā Pjēru nesapratis. Ar pātagu viņš rādīja, ka tas ir visai tālu, tur — lejā. Kad priesteris pastāvēja uz savu vēlēšanos, važonis, laipni pasmaidījis, pamāja ar galvu. Labi, labi, viņš paklausīja labprāt.

Zirgs rikšoja straujāk pa mazo ieliņu labirintu. Pašreiz pajūgs iegriezās tādā ielā, kur augstās mūra sienas šķita nomācam un gaisma iespīdēja kā bedres dibenā. Sīs ieliņas galā pēkšņi atkal iezaigojās gaisma, un rati brauca pa Siksta Ceturtā veco tiltu pāri Tibrai, abās krastmalās pa labi un kreisi stiepās nesen nopostītās un no jauna uzceltās ēkas ar acīm redzami svaigu apmetumu. Parūpēs krastā, Trastevērā, arī vīdēja daudzas nojauktas celtnes, un pajūgs brauca augšā Janikulā pa platu ielu, kas bija nosaukta Garibaldi vārdā, kā to pauda lielas plāksnes. Pēdējo reizi važonis pagriezās, ar labsirdīgu un lepnu žestu nosaukdams šo triumfa ceļu:

— Garibaldi iela!

Zirgam nu vajadzēja iet soļos, un Pjērs, kuru pārņēma bērna nepacietība, tagad ik brīdi skatījās atpakaļ, lai redzētu pilsētu, kura pakāpeniski arvien vairāk sevi atsedza skatienam. Ceļš kalnā bija garš, nemitīgi iznira jauni kvartāli, kas aizstiepās līdz pat tālajiem pakalniem. Tad pēkšņi spēji augošajā satraukumā, kad Pjēra sirds stipri pukstēja, viņam uzausa doma, ka viņš savu ilgu skatījumu sagandē un sadrupina, vērodams apvārsni lēni, pa sīkām daļiņām. Viņš taču vēlējās skatīt visu Romu, visu šo svēto pilsētu, apskaut to vienā vienīgā skāvienā. Un, lai gan visa viņa būtne alka šīs ainas, viņam tomēr pietika spēka vairs neatskatīties.

Pašā augšā atrodas milzīga terase. San Pietro in Mon-torio baznīca uzcelta tur tajā vietā, kur, pēc nostāstiem, svētais Pēteris ticis krusta Šists. Laukums ir kails, karstajā vasaras saulē izdedzis rūsgans, lai gan mazliet tālāk aizmugurē no augstās strūklakas trim lielajiem baseiniem šalko Acqua Paola mūžam skaidrais, svaigais ūdens. Gar margām, kuras no visām pusēm iežogo terasi, kas Trastevēras pusē ir pavisam krauja, vienmēr slāv vesela rinda tūristu — kalsenie angļi un druknie vācieši, kuri, tradicionālajā izbrīnā acis iepletuši, rokās tur ceļvedi, pēc kura mēģina saskatīt un pazīt pieminekļus.

Pjērs vingri izlēca no ratiem un, atstādams somu uz soliņa, pamāja važonim, lai gaida viņu; važonis tūlīt nostājās aiz citiem pajūgiem un filozofiskā mierā palika sēžam uz savas bukas, svelmainajā saulē nokāris galvu, tāpat kā viņa zirgs, abi iepriekš samierinājušies ar ierasto ilgstošo gaidīšanu.

Pjērs jau stāvēja pie treliņiem savā šaurajā, melnajā sutanā, kailās, drudžaini kaistošās rokas nervozi sažņaudzis, un skatījās, ar visu savu dvēseli skatījās. Roma, Roma! Cēzaru pilsēta, pāvestu pilsēta, mūžīgā pilsēta, kura divreiz iekarojusi pasauli, viņa kvēlo sapņu tēlainā pilsēta, par kuru viņš jau mēnešiem ilgi sapņoja! Beidzot lā bija šeit, beidzot viņš to redzēja! Iepriekšējo dienu negaisi bija mazinājuši nogurdinošo augusta mēneša karstumu. Burvīgais septembra rīts lēja savu svaigo dvesmu no zilajām, skaidrajām, bezgalīgajām debesīm. Tā bija daiļuma cauraustā Roma, sapņu Roma, kas šķita gaistam rīta saulstaru spulgā. Viegla, zilgana, kā plīvurs liega un tikko jaušama migla lidoja pār zemāko pilsētas kvartālu jumtiem, turpretī milzīgais Romas līdzenums un tālē grimstošie kalni zuda bāli sārtā dūmakā. Sākumā Pjērs nespēja neko izšķirt, viņš arī negribēja paturēt atmiņā detaļas, viņš sevi atdeva visai Romai, šim dzīvajam milzim, kurš gulēja viņam pie kājām uz zemes, kas bija veidojusies no tik daudzu paaudžu pīšļiem. Katrs gadsimts it kā ar nemirstīgas jaunības spēku bija atjaunojis tās slavu. Kas

Pjēru visvairāk valdzināja, kas lika stiprāk pukstēt viņa sirdij, pirmo reizi pilsētu redzot, bija tas, ka viņš atrada Romu tādu, kādu sen bija ilgojies to redzēt, — skaistu kā rītausmu un svaigu, kā atjaunotu, liegu un līksmu, gandrīz nemateriālu, šīs jaukās dienas dzidrajā rītā cerību pilnu uzsmaidot jaunai dzīvei.

Pjērs stāvēja nekustīgs diženā apvāršņa priekšā, joprojām vēl sažņaudzis kaistošās rokas, nedaudzos mirkļos pārdzīvojot savas dzīves pēdējos trīs gadus. Ak, kāds baigs gads bija pirmais, kuru viņš aizvadīja mazajā mājā Neijī — pie aizvērtām durvīm un logiem, ieslēdzies turkā ievainots, mirstošs zvērs! Ar slimu dvēseli, ar asiņojošu sirdi viņš bija atgriezies no Lurdas, viņa dvēselē nekas vairs nebija palicis, vienīgi pelni. Pār viņa mīlestības un ticības drupām klājās klusums un nakts. Diena pēc dienas aizlidoja, un viņš nejuta asinis ritam dzīslās, neviens gaismas stariņš neuzdzirkstīja, lai klīdinātu viņa vientulības miglu. Viņš kustējās kā automāts, gaidīdams atgriežamies drosmi, lai atsāktu savu dzīvi augstākā saprāta vārdā, kuram viņš visu bija ziedojis. Kādēļ gan viņš nebija izturīgāks un spēcīgāks, kādēļ viņš nevarēja mierīgi pakļaut savu dzīvi jaunajai pārliecībai? Ja viņš, būdams uzticīgs savai vienīgajai mīlestībai, ienīzdams dotā zvēresta laušanu, negribēja atstāt priesteru kārtu, kādēļ gan viņš tad nevarēja veltīt sevi zinātnei, kas bija atļauta garīdzniekiem, — astronomijai vai arheoloģijai? Bet kaut kas viņa dvēsele klusi raudāja; tās droši vien bija viņa mātes asinis, bezgalīgs, mulss maigums, kas nekad vēl nebija remdināts, jo tas nekad nespēja atrast sev mierinā jumu. Tās bija Pjēra vientulības nepārtrauktas ciešanas, vaļēja brūce, kas smeldza viņa dvēselē par spīti augstajai pašcieņai, ko viņam bija devis atkarotais saprāts.

Kādā skumjā, lietainā rudens dienā gadījums viņu bija savedis kopā ar vecu priesteri — abatu Rožu, Svētās Mar garitas baznīcas vikāru Scntantuāna priekšpilsētā. Pjērs bija aizgājis abatu apciemot drēgnajā mājas apakšstāvā, kuru tas apdzīvoja Saronnas ielā; tur bija trīs istabas, kurās abats Rozs bija ierīkojis patversmi pamesliem, apkārtējās ielās savāktiem maziem bērniem. Ko šī brīža Pjēra dzīve pārvērtās, tajā bija ienākusi jauna, aizrau tīga jūsma, un viņš pamazām kļuva degsmes pilns vecā priestera palīgs. Ceļš no Neijī uz Saronnas ielu bija garš. Sākumā viņš gāja turp tikai divreiz nedēļā, pēc tam katru dienu, ieradās tur no rīta un mājās atgriezās vakaros. Kad šo Īriju istabu vairs nepietika, Pjērs noīrēja visu pirmo stāvu un, paturēdams vienu istabu sev, bieži pārlaida tur naktis; visa viņa nelielā rente izkusa, sniedzot palīdzību nabaga bērniem, un vecais priesteris saviļņots, līdz asarām aizkustināts par šo jauno, uzupurēšanās spējīgo palīgu, kas nokrita kā no debesīm, raudādams apskāva to un sauca par dieva bērnu.

Tagad Pjērs iepazinās ar postu, ar apkaunojošo, pretīgo postu, dzīvoja tajā un aizvadīja divus gadus. Tas iesākās ar mazajām būtnēm, kuras viņš savāca no ielas vai kuras kaimiņi savā labsirdībā aizveda pie abata Rozā, kopš viņa pajumte kļuva zināma visā kvartālā: zēnus un meitenītes, pat gluži mazus bērniņus, kas bija nokļuvuši uz ielas, kamēr tēvi un mātes strādāja, dzēra vai gulēja uz nāves cisām. Bieži vien tēvs bija pazudis, māte nodevusies pros-tilūcijai, jo dzeršana un arī izvirtība bija ienākusi šajās mītnēs līdz ar bezdarbu, un jaunā paaudze bija atstāta postam — mazākie mira uz ielas no bada un aukstuma, pārējie traucās netikumam un noziegumam pretim. Kādu vakaru Saronnas ielā Pjērs izrāva no kravas ratu apakšas divus mazus zēnus, brālīšus, kuri nespēja tam pat pateikt, kur viņi dzīvo, nezināja arī, no kurienes atnākuši. Kādu cilu vakaru viņš atgriezās ar mazu meitenīti uz rokām, mazu, gaišmatainu eņģelīti, tikko trīs gadiņus vecu, kuru bija atradis uz sola raudam un stāstām, ka māmiņa to atstājusi šeit. Un vēlāk, šo vārgo un nožēlojamo, no ligzdas izmesto putnēnu likteņa spiests, Pjērs pievērsās arī to vecākiem; no ielas viņš gāja tumšajos kambaros, katru dienu nokāpa dziļāk šai ellē, iepazīdams beidzot nabadzības šausmas; viņa sirds asiņoja bailēs un skumjā atziņā, ka šī palīdzība ir velta.

Ak, kādas gan baigas gaitas Pjērs veica šajos divos gados, kas satrauca visu viņa būtni ar briesmīgo postu, ar cilvēku pagrimuma un ciešanu bezdibeni! Šajā Sent-margaritas kvartālā, pašā strādīgajā, pret trūkumu drosmīgajā Sentantuāna priekšpilsētā, viņš atrada netīras mājas, veselas ielas ar pagrabiem līdzīgām telpām bez gaisa, bez gaismas, tās visas bija nelaimīgu, trūkuma saindētu ļaužu pilnas, kuri cīnījās ar nāvi. Uz ļodzīgajam kāpnēm slīdēja kājas mēslu čupās, kas tur bija uzkrājušās. Katrā stāvā atkārtojās tā pati līdz netīrībai, līdz pēdējai — viszemākajai kopdzīves pakāpei noslīdējusī nabadzība! Logiem rūtis šeit nebija nekur, vējš savvaļā gaudoja, un telpās ieplūda lietus šaltis. Daudzi

gulēja uz kailas akmens grīdas nekad neizģērbušies. Mēbeļu nebija, arī veļas ne, tā bija kustoņu dzīve, kur katrs apmierina sevi, kā var, kā to sniedz gadījums un instinkts. Sajās mītnēs vienā jūklī vārtījās abu dzimumu un dažāda vecuma ļaudis, viss cilvēcīgais bija noslīdzis līdz dzīvniekam, jo nebija taču visnepieciešamākā un spieda tāds trūkums, ka bagātnieku galdiem noslaucītās druskas cits citam atkaroja, laižot darbā zobus. Visļaunākais bija paša cilvēka pazemojums, tas nebija vairs brīvais mežonis, kas klejo kails, medīdams un apēzdams savu medījumu pirmatnējos mežos, bet tas bija dzīvnieka līmenī atgriezies civilizētais cilvēks, ar visām savas krišanas kļūmēm aptraipīts, izķēmots un paguris, bet apkārt tam valda greznība un šīs pilsētas — pasaules karalienes izsmalcinātība.

Katrā minūtē Pjērs dzirdēja vienu un to pašu stāstu. Sākumā — jaunība un līksme, kur darba likums tika drosmīgi atzīts. Tad sekoja pagurums un apnicība: kādēļ gan vienmēr strādāt, ja nekad nekļūsi bagāts? Vīrs nodevās dzeršanai, lai gūtu arī savu daļu laimes, sieva kļuva nolaidīga saimniecībā, iedzēra ari savukārt un atstāja bērnus novārtā. Nožēlojamā vide, neziņa, saspiestais, sablīvētais dzīves veids paveica pārējo. Bieži vien arī darba trūkums bija lielais vaininieks. Tam nepieliek, ka tas aprij visus ietaupījumus, tas izsmeļ arī drosmi un pieradina pie laiskuma. Kamēr darbnīcās nedēļām ilgi trūkst darba, tikmēr strādnieku rokas zaudē spēku. Drudžaini darbīgajā Parīzē nav iespējams atrast pat ne visniecīgāko nodarbošanos. Vakarā atgriežas mājās izmisušais vīrs, visur viņš piedāvājis savas darbarokas, bet tās neviens nav pieņēmis, pat lai slaucītu ielas, jo, darbu meklējot, vajadzīgi taču ieteikumi. Vai tas nav baigi, ka šajā milzu pilsētā, kur uz ielas bruģa mirgo un skand miljoni, cilvēks meklē darbu, lai būtu ko ēst, un to nevar atrast, un cilvēkam nav ko ēst? Arī viņa sievai un bērniem nav ko ēst. Tad mājokļos ierodas melnais posts, zvēriskums un beidzot sašutums, visas sociālās saites sarauj briesmīgā netaisnība, kas bezspēcīgos dzen bada nāvē. Un vecais strādnieks, kurš piecdesmit gadu ilgajā, smagajā darbā kļuvis vārgs un nav spējis atlikt kādu grasi nebaltai dienai, — kādā gan aizgaldā, uz kādām gan bēdu cisām viņš tagad nokritīs, lai nomirtu? Vai tad nebūtu labāk tajā dienā, kad tas vairs nespēj strādāt un tāpēc tam nav arī vairs ko ēst, — vai tad nebūtu labāk to noŠist ar cirvi

kā vecu, nodzītu zirgu? Gandrīz visi nomirst galīgā postā. Citi pazūd, un neviens par tiem nerūpējas, jo ielas dubļi aizrauj tos sev līdzi. Kādu ritu pusgruvušā būdā uz sapuvušiem salmiem Pjērs atrada badā nomirušu vīru, kas tur bija gulējis jau apmēram nedēļu, no visiem aizmirsts, un žurkas tam bija apgrauzušas seju.

Kādā pagājušās ziemas vakarā Pjēra līdzjūtīgā sirds satraucās līdz izmisumam. Zieinā šo nelaimīgo cilvēku ciešanas kļūst vēl briesmīgākas neapkurinātajos uķos, kur pa spraugām vējš iedzen sniegu. Sēna ir aizsalusi, zemi klāj ledus, un visām rūpniecības nozarēm jāstāv dīkā. Lupatlašu kvartālos, kur ļaudis spiesti dzīvot bez darba, visai trūcīgi apģērbti puiši kailām kājām klīst apkārt izsalkuši un kāsēdami, ios pievāc pēkšņa ātrā tuberkuloze. Pjērs atrada veselas ģimenes, sievas ar pieciem sešiem bērniem, kas, saspiedušies cits pie cita kamolā, lai būtu siltāk, nebija ēduši trīs dienas; un tad pienāca tas baismīgais vakars, kad Pjērs kādas tumšas ejas galā pirmais iekļuva šausmu miteklī, kurā māte ar pieciem maziem bērniem aiz bada un izmisuma bija nonāvējusi sevi un bērnus. Sī nelaimes piemeklēto drāma lika visai Parīzei dažas stundas trīcēt nobīlī. Sai istabā nebija vairs nevienas mēbelēs, neviena veļas gabala, viss bija pamazām pārdots tuvējam vecliclu tirgotājam. Vienīgi ogles plītī vēl dūmoja. Uz pustukša salmu maisa bija nokritusi māte ar savu jaunāko bērnu — trīs mēnešus vecu zīdainīti, kuru tā bija barojusi; asins piliens vēl sārtojās uz mātes krūts, kurai kāri stiepās pretim mazā mirušā bērna lūpas. Abas meitenītes trīs un piecu gadu vecumā, divas skaistas gaišrnatītes, — abas blakus dusēja mūžīgajā miegā, turpretī viens no abiem mazliet vecākajiem zēniem, galvu rokās iespiedis, bija sabrucis pie sienas un otrs cīnījies ar nāvi uz grīdas, it kā gribēdams aizrāptics līdz logam, lai to atvērtu. Saskrējušie kaimiņi stāstīja parasto, baigo stāstu: lēna pagrimšana, tēvs, nespēdams darbu atrast, varbūt padevies dzeršanai, mājas saimnieks kļuvis nepacietīgs, negribējis vairs gaidīt un piedraudējis ar izlikšanu; tad māte zaudējusi galvu un izlēmusi mirt līdz ar visu bērnu pulciņu, kamēr vīrs, jau no rīta izgājis, veltīgi deldēja Parīzes bruģi. Kad ieradās policijas komisārs, lai ievāktu paskaidrojumus, šis nelaimīgais atgriezās no savām gaitām un, redzēdams un saprazdams visu notikušo, nokrita pie zemes kā ar vāli noŠists vērŠis, viņš kauca un gaudoja, izgrūzdams tādus dvēseli plosošus kliedzienus, ka visa baismu pārņemtā iela raudāja līdz ar viņu.

Sie briesmīgie postā un badā nīkstošās, uz nāvi notiesātās šķiras kliedzieni arvien no jauna skanēja Pjēra ausīs, atbalsojās viņa sirdī, viņš tos nesa visur sev līdzi. Tajā vakarā viņš nevarēja ne ēst, ne aizmigt. Vai bija iespējams, ka ekŠistē šādas šausmas, šāda neizsakāma nabadzība, tik bezgalīgs posts, kur vienīgais atpestītājs ir nāve, vai tad šāds stāvoklis bija iespējams lielajā, bagātību un baudu skurbuma pārpilnajā Parīzē, kas izšķieda savām izpriecām miljonus? Kā tas var būt, ka vienā pusē tāda liela bagātība, tik daudz apmierinātu, nevajadzīgu untumu, tik daudz ar laimes devām apbērtu dzīvju, bet otrā pusē tik bezgalīga nabadzība, ka pat maizes trūka un visas cerības bija irušas, ka mātes ar saviem zīdaiņiem gāja nāvē, jo viņām vairs nebija nekā, ko tiem dot, kā vienīgi savas asinis izžuvušajās krūtīs! Dziļš sašutums sagrāba Pjēru, mirklī viņam uzausa atziņa, cik veltīgs un lieks māns taču bija labdarība. Kam gan bija vajadzīgs tas, ko viņš darīja, kādēļ gan vākt kopā mazos bērnus pa ielām, palīdzēt viņu vecākiem un pagarināt šo vecāku ciešanas? Sociālā cellne bija satrunējusi pašos pamatos, visam bija jāsabrūk dubļos un asinīs. Vienīgi dižens taisnības darbs spētu noslaucīt šo veco pasauli un tad uzcelt jaunu. Un šai brīdī Pjērs tik skaidri izprata nenovēršamo lūzumu, nedziedināmo kaiti, šo nāvi nesošo audzēju, ka spēja pat saprast vardarbību; viņš bija gatavs atzīt, ka jānāk visu iznīcinošam skaidrinātājam negaisam, ka zeme jāatjauno ar dzelzi un uguni kā senatnē, kad briesmīgais dievs sūtīja liesmas no debesīm, lai nolādētajām pilsētām liktu zelt no jauna.

Tovakar abats Rozs, izdzirdis Pjēru elsojam, uzkāpa augšā, lai viņu norātu kā tēvs bērnu. Tas bija svēts vīrs. tuvākā mīlestības un neizsīkstošu cerību pilnu sirdi. Izmisumā krist, lielais dievs! Mums taču vēl ir evaņģēlijs! Vai tad dievišķais pamatprincips — mīli savu tuvāko kā sevi pašu — bija par vāju, lai nestu glābiņu?

Vardarbība Pjēram iedvesa bailes. Cik liels arī ļaunums būtu, viņš teica, ļaunums taču drīz izbeigsies, ja cilvēce atgriezīsies pie skaidrības, pazemības un vienkār šības, kas bija pagātnē, kad kristieši dzīvoja cits ar citu kā brāļi. Kādu brīnišķīgu evaņģēliskās sabiedrības gleznu abats Rozs uzbūra, viņš tēloja to ar tik mierpilnu paļā-

vlbu, it kā šī sabiedrība īstenotos jau rit! Un Pjērs sāka smaidīt, viņam patika klausīties šo skaisto mierinātāju pasaku, jo vajadzēja taču atbrīvoties no briesmīgā šīs dienas murga. Viņi tērzēja līdz vēlai naktij un arī nākamajās dienās atsāka šo tēmu, kas vecajam priesterim bija tik ļoti mīļa; vienmēr viņš atrada jaunus, papildinošus sīkumus, stāstīdams par tuvo mīlestības un taisnīguma valstību ar aizkustinošu labsirdīga cilvēka pārliecību, ka viņš nemirs, iekams nebūs dievu redzējis staigājam pa zemes virsu.

Tad Pjēra dvēselē norisa jauna pārvērtība. Labdarība šai nabadzīgajā pilsētas daļā Pjēru bija dziļi saviļņojusi, dreboša un mulsa gura viņa sirds, skatot šo postu, no kura viņš nekad necerēja rast izeju. Sī viņa jūtīguma otrreizējā atmoda aizvirzīja tālāk saprātu; Pjērs atgriezās pie savas bērnības, pie ilgām pēc visu aptverošas mīlas, ko māte bija iedēstījusi viņa sirdī, viņš sapņoja par teiksmainu veldzi un gaidīja nezināmas varas palīdzību. Pjēra bailes un riebums pret varmācību kāpināja viņa alkas pēc glābiņa caur mīlestību. Bija pēdējais laiks novērst draudošo baigo katastrofu, šķiru un brāļu karu, kas aizslaucīs veco pasauli, kura bija lemta iznīcībai zem savu uzkrāto noziegumu nastas. Pjērs bija nelokāmi pārliecināts, ka taisnība sasniegusi savu kalngalu, ka drīz sitīs atriebības stunda, kad nabagie piespiedis bagātos dalīties savā mantībā. Viņš tomēr labprāt sapņoja par miermīlīgu atrisinājumu, par brālīgu skūpstu, ar kuru apmainīsies visi cilvēki, sapņoja par atgriešanos pie evaņģēlija tīras morāles, kā to sludinājis Jēzus. Sākumā Pjēru mocīja šaubas, vai tad antīkā katolicisma atjaunošana vispār bija iespējama, vai tad to varēs atgriezt atpakaļ pie sākotnējās kristietības cēlās skaidrības? Viņš iedziļinājās šajā jautājumā, lasīja, vaicāja, arvien kvēlāk pievērsdamies katoliciskā sociālisma jautājuma iztirzāšanai, kas pirms dažiem gadiem sacēla lielu troksni; bezgalīgās mīlestības iespaidā pret visiem nelaimīgiem un gaidās saņemt cilvēces brālības brīnumu Pjērs pamazām zaudēja sava saprāta šaubas, viņu pārņēma ticība, ka otrreiz atnāks Kristus, lai izpirktu cietēju cilvēci. Beidzot viņš nonāca pie negrozāmas pārliecības, ka atjaunotais, atdzīvinātais, no jauna iedvesmotais sākotnējais katolicisms var būt vienīgais vienojošais etaps, vienīgais augstākais spēks, kas spēs izglābt pašreizējo sabiedrību un novērst lai draudošos asiņainos apvērsumus. Pirms diviem gadiem, kad viņš atstāja kurdu, sašutis par zemisko elkdievību, kad ticība šķita zudusi uz visiem laikiem, bet sirdi grauza cilvēka mūžsenās ilgas pēc dievišķā, tad no dvēseles dziļumiem viņam izlauzās kliedziens: «Jaunu reliģiju, jaunu reliģiju!» Tagad viņam šķita, ka šo jauno reliģiju jeb, pareizāk, šo atjaunoto reliģiju viņš ir atradis. Tās mērķis bija sociāla glābšana; lai dotu cilvēcei laimi, šai reliģijai vajadzēja izmantot morālu autoritāti, kas bija vienīgais vēl nesagrautais spēks un visvarenākais ierocis, kāds jebkad bija kaldināts valdīšanai pār tautām.

Sīs Pjēra morālās pārveidības laikā bez abata Poza viņu stipri ietekmēja vēl divi vīri. Kāds labdarīgs darbs Pjēru noveda saskarē ar monsenjoru Beržero, bīskapu, kuru pāvests tikko bija paaugstinājis par kardinālu; tā bija alga par viņa apbrīnas cienīgo, labdarības darbiem ziedoto dzīvi, lai gan viņa vide par to klusībā sašuta, jo tā šajā franču prelātā, kurš savu diocēzi vadīja kā tēvs, nojauta brīvdomātāju. Iepazīdams šo apustuli, Pjērs iedegās jūsmā, jo šis dvēseļu gans bija viens no tiem vienkāršajiem, sirdsskaidrajiem vadoņiem, kādus viņš sev iztēloja nākotnes draudzē. Bet, kad Pjers katolisko strādnieku sanāksmēs sastapās ar vikontu Filibēru Delašū, šā cilvēka ietekme kļuva izšķiroša viņa apustuļa aicinājumam. Vikonts bija skaists vīrietis ar karavīra stāju un iegarenu, dižciltīgu seju, kuru izķēmoja saspiests un pārāk mazs deguns, kas šķita norādām uz vāji līdzsvarotu raksturu. Filibērs Delašū bija viens no visaktīvākajiem franču katoliskā sociālisma aģitatoriem. Viņam piederēja lieli īpašumi un ievērojamas bagātības, lai gan klīda valodas, ka neveiksmīgi lauksaimnieciski pasākumi jau aizrāvuši apmēram pusi viņa mantas. Savā departamentā vikonts bija iekārtojis paraugsaiinniecības, kurās īstenoja savas kristīgā sociālisma idejas, taču likās, ka arī šeit veiksme ne visai viņu iepriecināja. Tomēr tas viss viņam bija palīdzējis tikt ievēlētam par deputātu. Viņš uzstājās parlamentā un garās, skanīgās runās izklāstīja savas partijas programmu. Arī citādi viņš parādīja nenogurstošu degsmi, vadīdams svētceļojumus uz Romu, būdams priekšsēdis apspriedēs, lasīdams lekcijas un vienmēr strādādams tautas vidū, kuras iekarošana — tā viņš mēdza teikt saviem uzticamajiem draugiem — vienīgā spējot nodrošināt baznīcai uzvaru. Tādējādi vikonts Delašū stipri ietekmēja Pjēru, kurš naivi apbrīnoja viņā visas tās spējas,

kas pašam nepiemita, — organizatorisko garu, dedzīgo, mazliet ķildīgo gribasspēku, kas pievērsās vienam vienīgam mērķim — pārveidot kristigo sabiedrību Francijā. No saskares ar vikontu jaunais priesteris mācījās loti daudz, palikdams tomēr tas pats jūtīgais sapņotājs, kas tiešā ceļā lidoja uz nākotnes vispārējās laimes mītni, nepakļaudamies nekādām politiskām nepieciešamībām. Turpretim vikonts tiecās galīgi iznīcināt 1789. gada liberālās idejas un, izmantojot demokrātijas vilšanos un sašutumu, atgriezties pagātnē.

Pjērs aizvadīja dažus brīnumjaukus mēnešus. Neviens neofīts vēl nekad nebija tik pilnīgi ziedojis savu dzīvi citu laimei kā viņš. Visa Pjēra būtne bija tikai mīla uz savu tuvāko, viņa sirds dega uzupurēšanās kaismē. Saskare ar nelaimīgajiem ļaudīm, kurus viņš apmeklēja, vīri bez darba, mātes un bērni bez maizes arvien vairāk un vairāk pārliecināja Pjēru, ka jāizveidojas jaunai reliģijai, lai darītu galu netaisnībai, kuras dēļ pasaule bija spiesta iet bojā; viņš atzina dievišķā spēka palīdzību, viņš gribēja strādāt pie pirmatnējās kristietības atdzimšanas, viņš gribēja veicināt to ar visiem spēkiem, ar visu savu sirdi. Pjēra katoliskā ticība palika mirusi, viņš neticēja vairs dogmām, mistērijām, brīnumiem. Bet viņam pietika ar cerību, ka baznīca spēj visu vēl vērst par labu, pieliekot savu roku pie neatturamās, modernās, demokrātiskās kustības, lai atvairītu tautām draudošo sociālo katastrofu. Kopš Pjērs bija uzņēmies sūtību izsalkušās, kurnošās priekšpilsētas tautas sirdij atkal atdot evaņģēliju, viņa dvēselē bija miers. Būdams darbīgs, Pjērs tagad mazāk cieta no briesmīgā tukšuma izjūtas, kādu bija atnesis sev līdzi no Lurdas, un, neko vairs sevī nepētot, skumjas par nezināmo viņu vairs negrauza. Viņš turpināja noturēt misu ar mierīgu izpildīta pienākuma apziņu. Beidzot viņš nonāca pie secinājuma, ka nezināmais noslēpums, ka visas mistērijas un dogmas būtībā ir tikai simboli, baznīcas rituāli, kas nepieciešami cilvēces bērnībai. Kad cilvēce būs izaugusi, apskaidrota, kļuvusi gudra un spējīga raudzīties kailās patiesības spožumā, tad tā varēs no šiem simboliem atkal atbrīvoties.

Kādu rītu Pjērs savas degsmes kveldē būt noderīgam un ilgās skaļi izteikt pasaulei savu pārliecību sēdēja pie galda un rakstīja grāmatu. Tas notika gluži dabiski, šī grāmata bija viņa sirds balss, viņš bija tālu no jebkādas literāras ieceres. Virsraksts bija radies kādu nakti, kad

viņš nevarēja aizmigt, tas pēkšņi iznira tumsā — «Jaunā Roma». Tas izteica visu, jo vai tad tā nebija Roma, mūžīgā, svētā Roma, no kuras jānāk tautu atpestīšanai? Vienīgā vēl pastāvošā autoritāte atradās tur, atdzimšana varēja notikt vienīgi uz svētās zemes, kurā bija uzdīdzis vecais katolicisma ozols. Divos mēnešos Pjērs pabeidza savu grāmatu, kuru tas bija domās neapzināti apcerējis jau kopš gada, kad studēja laikmeta moderno sociālismu. Kā dzejnieka iedvesma bija nākusi pār Pjēru šī jūsma, reizēm viņam likās, ka raksta šīs lappuses sapni un kāda iekšēja, tāla balss čukst viņam vārdus. Bieži vien, kad Pjērs lasīja priekšā vikontam Filibēram Delašū iepriekšējā dienā uzrakstīto tekstu, vikonts jūsmīgi piekrita tam no propagandas viedokļa, sacīdams, ka tautu vajagot aizkustināt; lai to varētu vadīt, vajadzētu pat komponēt dievbijīgas dziesmas, kurās būtu ievīta arī jautrība, un tad tās varētu dziedāt darbnīcās. Kas attiecas uz monsenjoru Beržero, tad tas, nepārbaudot grāmatu no dogmu viedokļa un būdams dziļi aizkustināts no sirdsskaidrās mīlestības uz savu tuvāko, kura dvesa no katras lappuses, bija tik nepiesardzīgs, ka uzrakstīja par to atzinīgu atsauksmi, pilnvarodams autoru šo rakstu ievietot kā priekšvārdu viņa darbam. Jūnijā grāmata iznāca, bet cenzūras kongregācija Vatikānā bija to aizliegusi, un, lai aizstāvētu savu darbu, jaunais priesteris pārsteigumā un sajūsmā steidzīgi devās uz Romu; viņā kvēloja ilgas gut savai pārliecībai uzvaru un negrozāma apņēmība pašam aizstāvēt savu darbu pie svētā tēva, kura idejas viņš taču būtībā bija sludinājis.

Pjērs iztēlē pārdzīvoja trīs pēdējos dzīves gadus, nekustīgi stāvēdams pie laukuma margām savas sapņu un ilgu Romas priekšā. Aiz viņa pajūgi atbrauca un pēkšņi atkal devās projām, kalsenie angļi un druknie vācieši gāja Pjēram garām, kad bija ziedojuši šai klasiskajai ainai ceļrādī paredzētās piecas minūtes; Pjēra važonis ar ratiem un zirgu, galvu nokāruši, pakalpīgi gaidīja svelmainajā saulē, kura karsēja ceļasomu uz ratu sedekļa. Stāvēdams nekustīgs, dziļi nogrimis diženajā ainavā, Pjērs savā melnajā sutanā izskatījās vēl slaidāks un trauslāks. Pēc ceļojuma uz Lurdu viņš bija novājējis, seja kļuvusi vēl šaurāka. Kopš viņš atkal pakļāvās mātes iespaidam, augstā, taisnā piere — prāta cietoksnis, par kuru bija jāpateicas tēvam, — šķita zemāka kļuvusi, turpretī labsirdīgā, mazliet palielā mute un maigais zods tagad visizteiksmīgāk atspoguļoja dvēseles siltumu, kas dega ari acu maigajā liesmā.

Ak, kādiem glāstošiem un kvēliem skatieniem viņš noraudzījās uz savas grāmatas Romu, uz jauno Romu, par kuru sapņoja! Ja sākumā šajā brīnumliegajā rītā viņu bija apbūrusi Romas kopaina, tad tagad viņš jau spēja izšķirt detaļas un saskatīt monumentus. Ar bērnišķīgu prieku viņš juta, ka pazīst visus, jo diezgan ilgi bija tos pētījis plānos un fotogrāfijās. Tur, viņam pie kājām, Janikula piekalnē, pletās Trastevēra ar haotiskām, vecām, sarkanīgām mājām, kuru saules izdedzinātie jumti aizsedza Tib-ras plūsmu. Pjēru mazliet pārsteidza, ka pilsēta šķita tik plakana. No terases, skatoties no putna lidojuma, tā šķita līdzena; septiņi slavenie pauguri veidoja gandrīz nemanāmus viļņus lielajā namu jūrā. Lejā pa labi kā violeta ēna uz tālo, gaišzilo Albāņu kalnu fona izcēlās Aventins ar savām trim koku lapotņu aizsegtajām baznīcām; turpat vīdēja arī savu valdnieka slavu zaudējušais Palatīns, kuru melnām bārkstīm līdzīgi ietvēra ciprešu rinda. Aiz tām atradās Kēlijs, no kura bija redzami tikai zeltainajos saulstaru putekļos zūdošie villa Mātei koki. Tieši pretim, ļoti tālu, pilsētas otrā malā, pacēlās Santa Maria Mag-giire baznīcas slaidais tornis un abi mazie kupoli, kas liecināja, ka tur ir Rskvilina virsotne, bet Vimināla augstienes saules plūdos Pjērs saskatīja vienīgi ballu, šaurām, brūnām svītrām izraibinātu bluķu jūkli, kas atgādināja pamestu akmeņlauztuvi; droši vien tās bija jaunceltnes. Ilgi viņš skatieniem meklēja Kapitoliju, bet nevarēja to atrast. Tad viņš mēģināja iedziļināties apvidū, un viņam šķita, ka skaidri redz tur lejā Santa Maria Maggiore baznīcas priekšā četrstūrainu zvanu torni — tik necilu, ka tas pazuda apkārtējo jumtu jūrā. Pa kreisi atradās Kvirināls; Pjērs pazina to pēc karaļa pils garās fasādes, kas līdzinājās kazarmām vai slimnīcai spilgti dzeltenā krāsā, lēzenu un neskaitāmām logu ailēm izraibinātu jumtu. Bet, kad Pjērs pagriezās, pēkšņi ieraudzītā aina lika viņam sastingt. Pilsētas priekšplānā virs Korsīni dārza kokiem bija redzama Svētā Pētera katedrāle. Tā likās balstāmies uz zaļajām lapotnēm un pret dzidrajām debesīm šķita tik debeszila un viegla, ka saplūda kopā ar bezgalīgo zilgmi. Akmens laterna virs katedrāles kupola mirdzēja balta un šķita karājamies gaisā.

Pjērs nespēja atraut acis no šīs vīzijas. Viņa skatieni klīda bez mitas no vienas apvāršņa maias līdz otrai. Ilgi

viņš raudzījās Sabīņu un Albāņu kalnu cildenajos izrobo-jumos; pilsētām nosētā kalnu grēda aizklāja debesu pamali. Kails un majestātisks kā nedzīvs tuksneŠis un zaļgani lāsmojošs kā sastingusi jūra pletās Romas līdzenums; pašu pēdējo Pjērs saskatīja Cecīlijas Metellas kapeņu zemo, apaļo torni, aiz kura vīdēja šaura svītra — senais Apija ceļš. Seno akveduktu paliekas apbirdināja zemo mauru ar aizgājušo pasauļu gadsimtu putekļiem. Viņa skatieni atmaldījās atpakaļ — tā bija atkal tā pati pilsēta ar savu celtņu jūkli. Tepat, gluži tuvu, pēc upei pievērstās lo-džijas Pjērs pazina milzīgo, rudo Farnēzes pils kubu. Zemais, tikko saredzamais kupols mazliet tālāk droši vien piederēja Panteonam. Tad, skatieniem ātri uzveikdams attālumus, Pjērs pazina svaigi balsinātos S. Paolo fuori le Mūra baznīcas mūrus, kas atgādināja milzīga šķūņa sienas, pēc. tam statujas, kas grezno Laterana S. Giovanni baznīcu, — no tālienes tās izskatījās tik maziņas kā kukainīši; tālāk sekoja neskaitāmās katedrāles — II Gesu katedrāle, 5. Carlo, S. Andrea della Valle un S. Giovanni de Fioren-tini katedrāle; bez tam vēl celtnes, kas bija pārpilnas dažādu atmiņu, — Svētā eņģeļa pils ar mirdzošo statuju, villa Medici, kas dominēja pār visu pilsētu, Pineo terase, kur neparastu koku starpā mirdzēja baltā marmora statujas, un tālē villa Borghese, kas aizklāja apvārsni ar savu koku zaļajām galotnēm. Veltīgi Pjērs meklēja Koli-zeju, lai gan bija sacēlies viegls ziemeļu vējiņš, kas sāka kliedēt rīta miglu. Dūmakainajā tālumā skaidri iezīmējās veseli pilsētas kvartāli, līdzīgi augstiem zemesragiem saules pielijušā jūrā. Šur un tur starp namu blīvajām grēdām atmirdzēja balta siena, liesmaini iezaigojās logu rinda, dārzi pleta melnas ēnas, un pār visu virmoja burvīgs krāsu daiļums. Viss pārējais — ielu mudžeklis, laukumi un- uz visām pusēm izkaisītās celtnes kā neskaitāmas saliņas jaucās un gaisa saulstaru spulgā, turpretī no ēku jumtiem kāpa augstas, baltas dūmu strūklas, lēnām aizplūzdamas pa neizsakāmi skaidrajām debesīm.

Bet drīz vien kāda iekšēja nojauta piesaistīja Pjēra uzmanību tikai trim neaptveramā apvāršņa punktiem. Pjēra sirdi aizkustināja slaido ciprešu rinda, kas ietvēra Pala-(īna virsotni kā melna josta; tālāk pletās tukšums; cēzaru pilis bija pazudušas, sabrukušas, laika plūsma šīs pilis bija pārvērtusi pīšļos; Pjērs tās uzbūra iztēlē, un šķita, ka tās atkal ceļas augšup kā zelta fantomi, neskaidri un trīsoši, rīta purpurā mirdzoši. Tad viņa skatieni atkal pievērsās Svētā Pētera katedrālei; tā vēl joprojām stāvēja kā stāvējusi un sargāja Vatikānu, kurš, kā Pjēram bija zināms, atradās turpat blakus pie milzīgā kolosa sāniem. Un Pjēram tas šķita kā uzvarētājs, savā debesu zilumā tik stiprs un liels, it kā karalis milzis, kas valda pār visu pilsētu, kas bija redzams visur vienmēr un mūžīgi. Pēc tam viņa acis atkal pievērsās otram pakalnam, Kvirinālam, kur pacēlās karaļa pils, kas viņam likās kā parastas, zemas, dzelteni krāsotas kazarmas. Un visa gadsimtiem vecā Romas vēsture ar saviem nemitīgajiem apvērsumiem, ar savām vairākkārtējām atdzimšanām likās ietverta šajā simboliskajā trīsstūrī, šajās triju pakalnu virsotnēs, kas pāri Tibrai raudzījās cita citā: antīkā, plaukstošā Roma ar dižām pilīm un tempļiem, imperatoru varas un krāšņuma baismīgais zieds; pāvesta Roma, kas, būdama viduslaikos neapstrīdama pasaules valdniece, lika šim kolosālajam dievnamam visā savā atjaunotā skaistumā valdīt pār visu kristietību; tagadējā Roma, kuru Pjērs nepazina, kurā nebija iedziļinājies, kuras karaliskā pils, tik kaila un tik salta, viņam likās nabadzīga un uzvedināja uz domām, ka tas ir nožēlojams un zaimojošs birokrātisma mēģinājums modernizēt šo neparasto pilsētu, kuru labāk derēja atstāt neskaidras nākotnes sapņiem. So gandrīz mokošo nepatīkamās tagadnes sajūtu Pjērs apspieda, viņš nevēlējās kavēties skatieniem pie jaunā, neizteiksmīgā pilsētas kvartāla, droši vien vēl celsmes stadijā, kuru skaidri saredzēja uz upes krasta blakus Svētā Pētera katedrālei. Pjērs bija sapņojis par citādu «jauno Romu» un sapņoja vēl joprojām par to, pat noraugoties uz Palatīnu, kur gadsimti bija vērtuši putekļos senās celtnes, noraugoties uz Svētā Pētera katedrāli, kuras plašajā ēnā snauda Vatikāns, noraugoties uz salaboto un no jauna pārkrāsoto Kvirināla pili, kas īsti pilsoniski valdīja pār jaunajiem kvartāliem, kuri ātri izauga visās malās, radot šķeltnes vecpilsētas sarkano, gaišajā rīta saulē vizošo jumtu klāstā.

«Jaunā Roma»! Pjēra acu priekšā atkal uzplaiksnīja viņa grāmatas nosaukums, un jauni sapņi atkal viņu aizrāva, viņš vēlreiz pārdzīvoja savu darbu, tāpat kā pirms mirkļa savu dzīvi. Grāmatu viņš bija rakstījis icjūsrnas degsmē, izmantojot uz labu laimi piezīmes, kas bija uzkrājušās; grāmatas iedalījums trīs nodaļās bija tūdaļ izraisījies pats no sevis: «Pagātne», «Tagadne», «Nākotne».

«Pagātne» atsedza kolosālo pirmatnējās kristietības

vēsturi, lēno attīstības gaitu, kura no šīs kristietības bija galīgi izveidojusi tagadējo katolicismu. Tā pierādīja, ka ikkatras evolūcijas pamatā ir ekonomiskas dabas jautājums un ka, īsi izsakoties, pasaules mūžīgais ļaunums nav nekas cits kā mūžīgā cīņa starp bagātajiem un nabagajiem. Ebrejiem tūlīt pēc klejotāju dzīves pārtraukšanas un Kānaānas zemes iekarošanas un privātīpašumu rašanās sākās šķiru cīņa. Radās bagātie un nabagie un līdz ar to arī sociālais jautājums. Pāreja bija strauja, un jaunais sabiedriskais stāvoklis tik ļoti pasliktināja dzīvi nabadzīgajiem ļaudīm, ka tie, atceroties klejotāju dienu zelta laikus, bezgala cieta un neatlaidīgi prasīja novērst šīs ciešanas. Līdz pat Jēzus laikam pravieši nebija nekas cits kā nemiernieki, kuri bija radušies no tautas posta, kuri pauda t-autas ciešanas un, nolādot bagātos, pareģoja tiem visu ļaunu kā sodu par viņu netaisnību un bardzību. Jēzus pats ir tikai pēdējais no šiem praviešiem; viņš parādās kā nabago ļaužu tiesību prasības dzīvs iemiesojums. Pravieši, būdami sociālisti un anarhisti, sludina sociālo vienlīdzību, un, ja pasaulē vairs nav taisnības, tad šī pasaule jāsagrauj. Arī Jēzus māca nelaimīgajiem nicināt bagātību. Visa viņa mācība ir draudi bagātībai, īpašumam, un, ja mēs ar «debesu valstību», par kuru viņš stāsta, saprotam mieru un brālību zemes virsū, tad jāatgriežas atkal pie ganu dzīves zelta laikiem, pie sapņa par kristīgo draudzi, kādu to pēc Jēzus šķita īstenojam viņa mācekļi. Trijos pirmajos gadsimtos katra baznīca taču bijusi komunisma mēģinājums, tā bija īsta apvienība, komūna, kuras locekļiem viss piederēja kopīgi, izņemot sievas. Apoloģēti un pirmie baznīcas tēvi kopīpašumu noteikuši ar likumu, jo kristietība ir tikai nabago un lēnprātīgo reliģija, tā ir demokrātija — sociālisms, kuru apkaroja romiešu sabiedrība. Kad šī sabiedrība, naudas sagandēta, sabruka, tās sabrukumu mazāk bija sekmējuši barbaru invāzija un kristīgo slepenais termītu darbs nekā biržas spekulācijas, negodīgās bankas un finansiālās katastrofas. Visa pamatā tomēr bija naudas jautājums. Par to liecina jauns pierādījums — vēsturisko un cilvēcisko apstākļu kopiedarbī-bas rezultātā kristietība beidzot uzvarēja un tika izsludināta par valsts reliģiju. Lai nodrošinātu sev vispilnīgāko uzvaru, kristietībā bija spiesta turēties pie bagātajiem un varasvīriem; un te nu kļuva redzams, ar kādu veiklu viltību un sofismiem baznīcas tēvi atrada Jēzus evaņģēlijā īpašuma aizstāvēšanu. Tas bija kristietībai nepieciešams politisks dzīvības jautājums, vienīgi par šo cenu katolicisms kļuva par visu pasauli aptverošu reliģiju. Baigā mašinērija — iekarošanas un valdīšanas ierocis slejas augstāk un augstāk: virsotnē atrodas varenie, bagātie, kuru pienākums būtu dalīties ar nabagiem, bet kuri to nedarīja; lejā — nabagie, strādnieki, kuriem māca padevību liktenim un paklausību un par to apsola viņpasaules valstību, dievišķo un mūžīgo atlīdzinājumu par ciešanām. Tas ir apbrīnas cienīgs piemineklis, kurš saglabājies gadsimtiem ilgi; tas balstās uz solījumiem aizsaulē, uz neremdināmām alkām pēc nemirstības un tai-s-uibas, un šīs alkas nomāc cilvēku.

So pirmo savas grāmatas daļu, pagātnes vēsturi, Pjērs bija papildinājis ar diezgan plaši izvērstu pētījumu par katolicismu līdz pat mūsu dienām. Vispirms, paklausīdams iekšējam aicinājumam, šaubu un nemiera tirdīts, Romā pēkšņi ieradās svētais Pēteris, lai sludinātu seno orākulu pareģojumus par Kapitolija pastāvēšanu mūžu mūžos. Tad sekoja pirmie pāvesti, vienkārši apbedīšanas organizāciju vadītāji; pēc tam sākās pāvesta varas lēna augšupeja, kas bija nemitīgs karš ar visu pasauli, cenšoties īstenot mūžseno sapni par virsvadonību. Viduslaikos, kad valdīja izcilie pāvesti, reizēm šķita, ka mērķis sasniegts un pāvesta vara būs tautu valdniece. Vai tad pāvestam nepiedēvē absolūto taisnību, viņš taču ir augstais priesteris un arī pasaules karalis, jo viņš valda pār visu cilvēku dvēselēm un miesu kā pats dievs, kura vietnieks zemes virsū taču ir pāvests? Šī neaptveramā, neierobežotā, bet pilnīgi loģiskā godkāre atrada savu izpausmi imperatorā Augustā, kurš bija ķeizars un arī pāvests, pasaules valdnieks; no antīkās Romas drupām vienmēr atdzimstošais slavas apvītais Augusta tēls vajāja pāvestus, tās bija imperatora Augusta asinis, kas ritēja viņu dzīslās. Romas valstij sabrūkot, pāvesta vara dalījās, jo imperatoram pienācās laicīgā valdīšana un augstajam priesterim palika vienīgi tiesības kā dieva sūtnim šo valdnieku svētīt. Tauta piederēja dievam, pāvests dieva vārdā to deva imperatoram, bet varēja arī to ņemt atpakaļ, tā bija neierobežota vara, kuras briesmīgais ierocis bija izslēgšana no baznīcas. Tā bija virskundzība, kas pāvestam pavēra ceļu uz pilnīgu un galīgu valsts varas sagrābšanu savās rokās. Beidzot pāvests un imperators mūžīgi cīnījās par tautu, par varu, kuru tie viens otram apstrīdēja, tā bija cīņa par lēnprātīgo un cietēju masām, par

mēmo milzi, kura nedziedināmais poŠis izpaudās vienīgi klusā kurnēšanā. Pret tautu tās laba izturējās kā pret bērnu; un baznīca ari patiešām veicināja civilizāciju, kalpoja cilvēcei, un izdalīja bagātīgas žēlastības dāvanas. Senais sapnis par kristīgo kopienu šķita arvien no jauna atgriežamies, vismaz tas notika klosteros: vienu trešdaļu visu savākto bagātību izlietoja baznīcas kultam, otru trešdaļu priesteriem un trešo trešdaļu nabagiem. Vai tad dzīve netika padarīta vienkāršāka, vai ticīgajiem nebija dota iespēja, atsakoties no visām šīszemes iegribām, gaidīt uz priekpilno debesu atmaksu? Tāpēc dodiet mums visu zemi, mēs tepat šajā pasaulē sadalīsim visus zemes labumus šādās trīs daļās, un tad jus redzēsiet, kāds zelta laikmets valdīs un cik visi būs padevīgi un paklausīgi!

Pēc tam Pjērs aprakstīja pāvesta varu viduslaiku beigās, kad tai draudēja lielas briesmas. Renesanses laikmets ar savu greznību un nesavaldību, ar pārplūstošo dzīvības spēku, kas strūkloja no mūžīgās, gadsimtiem novārtā atstātās cilvēka dabas, gandrīz iznīcināja pāvesta lielo ietekmi uz ļaudīm. Vēl draudošāka baznīcai kļuva tautas — šī mēmā milža atmoda, jo viņa valoda sāka raisīties. Kā saprāta un taisnības protests uzliesmoja reformācijas kustība, tas bija drauds, atgādinājums par aizmirstajām evaņģēlija patiesībām; lai glābtu Romu no galīgas pazušanas, bija nepieciešama bargā inkvizīcija, lēnais, neatlaidīgais Trentas koncila darbs, kas nostiprināja dogmas un pāvesta pasaulīgo varu. Divus gadsimtus pāvesti tad baudīja mieru un attālinājās no laicīgās pasaules, jo stiprās, patstāvīgās monarhijas, kas bija savā starpā sadalījušas Eiropu, bija atbrīvojušās no pāvesta iespaida, tās nedrebēja vairs no tagad jau nekaitīgajiem pāvesta draudiem par izslēgšanu no baznīcas, jo uzskatīja svēto tēvu kā garīdznieku galveno pārstāvi, kuram vienīgi jāraugās, lai tiktu izpildīti zināmi baznīcas riti. Valdīšana pār tautu bija kļuvusi svārstīga: karaļi gan vēl saņēma lautu no dieva, bet pāvestam bija jāsamierinās ar to, ka tas šo dieva dāvanu reizi par visām reizēm nodeva laicīgajam valdniekam un nejaucās valsts valdīšanā. Nekad vēl Roma nebija stāvējusi tālāk no sava mūžsenā sapņa īstenošanas. Kad Francijā uzliesmoja revolūcija, varēja ticēt, ka cilvēka tiesību atzīšana izbeigs uz visiem laikiem pāvesta varu pār tautām, ko tam esot devis dievs. Kādas gan bailes, dusmas un satraukums valdīja Vatikānā, kādā gan izmisumā tas cīnījās pret brīvības ideju, pret šo jauno ticības apliecinājumu atbrīvotajam saprātam un cilvēcei, kas bija kļuvusi atkal noteicēja par sevi! Tāds bija atrisinājums ilgajai cīņai starp imperatoru un pāvestu par virskundzību par tautu: imperators bija nobīdīts malā, un tauta, kas tagad spēja brīvi lemt par sevi, gribēja aizslīdēt arī no pāvesta; tas bija neparedzēts atrisinājums, un sensenās katolicisma sastatnes, likās, sadrups gruvešos.

Ar šo Pjērs beidza savas grāmatas pirmo daļu, aicinādams atgriezties pie pirmatnējās kristietības un salīdzinādams to ar mūsdienu katolicismu, kas ir bagāto un vareno triumfs. Jēzus bija nācis, lai nabago un pazemoto vārdā iznicinātu romiešu sabiedrisko iekārtu, bet vai tad katoliska Roma pēc gadsimtiem nebija ar naudas un lepnibas politiku no jauna uzcēlusi to pašu sabiedrību? Kāda gan nožēlojama ironija, kad pēc astoņpadsmit evaņģēlija gadsimtiem bija jāsecina — pasaule atkal ir tuvu sabrukumam ar savām negodīgām bankām un finansiālām katastrofām, briesmīgo netaisnību, kur daži cilvēki dzīvo bagātības pārpilnībā, bet tūkstoši viņu brāļu mirst badā. Glābšanas darbu vajadzēja atkal atsākt. Pjērs to izteica tik apgarotās, tuvākā mīlestības pilnās lappusēs, ka tās zaudēja savu revolucionāro noskaņu. Bez tam viņš nekur neaizskāra dogmas. Viņa grāmata bija apustuļa aicinājums, jūtu piesātināta poēma, no kuras strāvoja vienīgi kvēla mīlestība uz savu tuvāko.

Tad sekoja darba otrā daļa — «Tagadne», pašreizējās katoliskās sabiedrības apskats. Šeit Pjērs parādīja baigu ainu, vēstīja par nabadzīgo ļaužu postu, par lielas pilsētas postu, kuru viņš pazina, no kura asiņoja viņa sirds, jo viņš bija skāris šīs saindētās brūces. Netaisnība vairs nebija paciešama, labdarības darbi bija nespēcīgi un ciešanas tik šausminošas, ka tautas sirdī mira katra cerība. Vai tad šī baismīgā aina, kuru kristietība rādija pasaulei, vai tad tā nebija palīdzējusi nonāvēt ticību tautas sirdī? Sīs negantības samaitāja tautu, pildīja to ar naidu un atriebības dusmām. Tūlīt pēc šīs satrunējušās, sabrukumam tuvās civilizācijas attēlojuma Pjērs risināja atkal franču revolūcijas vēsturi, kad brīvības ideja pasaulei nesa spārnotas cerības. Kad buržuāzija — lielā, liberālā partija nāca pie varas, tā bija apņēmusies darīt visus laimīgus. Bet par nožēlošanu, kā to rāda viena gadsimta pieredze, brīvība likteņa pabērniem nav devusi vairāk laimes. Politiķu aprindās radās vilšanās. Katrā

Vislielāko uzvaru katoliskais sociālisms izcīnīja Amerikā, Savienotajās Valstīs, šajā īsti demokrātiskajā vidē, kura ierosināja bīskapus, piemēram, monsenjoru Airlendu, stāties strādnieku kustības priekšgalā. Šeit, liekas, dīgšanas stadijā ir gluži jauna baznīca, vēl neizveidojusies, bet pārplūstoša spēka un cerību pilna, it kā jau atrazdamās atjaunotās kristietības rītausmā. Pievēršoties tagad Austrijas un Beļģijas katoliskajām nācijām, redzam, ka pirmajā katoliskais sociālisms saplūst ar antisemītismu un otrajā tam nav savas noteiktas sejas; šī kustība apstājas un pat izzūd, tiklīdz tā nokļūst Spānijā un Itālijā, šajās sensenajās katoļticīgo zemēs. Spānija ir visā pilnībā lemta revolucionāru patvaļai, kur stūrgalvīgie bīskapi apmierinās, nolādot neticīgos tāpat kā inkvizīcijas laikos, un Itālijā tradīcijas padara neiespējamu jebkādu ierosinājumu un stindzina visus, kas, godbijībā klusēdami, pulcējas ap svēto krēslu. Francijā turpretim cīņa spraigi turpinājās, bet tā bija galvenokārt ideju cīņa. Karošana visumā vērsās pret revolūciju, un likās, ka jāatjauno tikai kādreizējā monarhistiskā iekārta, lai atsauktu atpakaļ zelta laikmetu. Līdz ar to jautājums par strādnieku apvienību organizāciju kļuva par tematu, ap kuru grozījās viss, it kā tas būtu vienīgais dziedniecības līdzeklis visām strādnieku likstām. Bet saprašanās bija tālu: vieni — tie katoļi, kuri noraidīja valsts iejaukšanos, kuri atzina vienīgi cilvēka morālu iespaidošanu, prasīja brīvas apvienības, otri turpretim, gados jaunie nepacietīgie, darbošanās apņēmībā kaistošie, prasīja obligātas, valsts atzītas strādnieku apvienības ar attiecīgu kapitālu. Sevišķi dedzīgu kampaņu parlamentā un presē par labu strādnieku apvienībām bija uzsācis vikonts Filibērs Delašū; viņam diemžēl vēl nebija izdevies piedabūt pāvestu skaidri izteikties, vai tas piekrīt slēgtām vai atklātām apvienībām. Pēc Delašū uzskatiem, no tā atkarīgs bija visas sabiedrības liktenis — sociālā jautājuma miermīlīgs atrisinājums vai arī briesmīgā, visu sev līdzi aizraujošā katastrofa. Būtībā vikonts, kaut gan viņš to noliedza, bija tomēr nonācis pie valsts sociālisma atzīšanas. Lai gan vienošanās izpalika, saviļņojums tomēr bija liels, notika daži ne visai veiksmīgi mēģinājumi nodibināt patērētāju biedrību kooperatīvus, strādnieku dzīvokļu apgādes sabiedrības, tautas bankas, kas visi būtībā bija vairāk vai mazāk maskēta atgriešanās pie kādreizējām kristietības draudžu kopienām; tikmēr tagadējā laikmeta mulsā, domājošo prātu nemierā un politiskajās grūtībās, kas skāra valsti, karojošās katoliskās partijas cerības auga augumā, nonākot līdz aklai pārliecībai, ka tai atkal piederēs kundzība pār visu pasauli.

Grāmatas otrā daļa beidzās ar aprakstu par garīgo un morālo nedrošību, kāda valda ši gadsimta beigās. Ja strādnieku masa cieš, tāpēc ka par to nerūpējas, ja tā prasa, lai pie jaunās bagātibu sadales tai vismaz nodrošinātu dienišķo maizi, tad šķiet, ka arī sabiedrības zieds — izlases šķira nav visai apmierināta, žēlodamās par dzīves tukšumu, kādu tai atstājis atbrīvotais saprāts un iegūtās zināšanas. Tas ir racionālisma, pozitīvisma un pašas zinātnes bankrots. Zinātnes lēnā taustīšanās, kas pieļauj vienīgi pierādītas patiesības, neapmierina absolūtās patiesības alkstošās dvēseles, jotās atkal māc ilgas pēc noslēpumainā, tām nepieciešama tieša, pilnīga sintēze, lai varētu mierīgi aizmigt; un salauzti, izmisuši, ka nekad visu neuzzinās, ļaudis krīt atkal ceļos, no jauna atklātais dievs, ar ticības formulu apliecinātais dievs ir atkal atzīts. īstenībā līdz pat šai dienai zinātne nav veldzējusi mūsu slāpes pēc taisnības, nav piepildījusi mūsu ilgas pēc miera, nav arī attaisnojusi senseno priekšstatu par laimi, par mūžīgo dzīvošanu aizsaulē, par mūžīgo baudu. Zinātne ļauj cilvēcei pasauli lasīt burtu pa burtam un atnes katram vienīgi bargo, kopīgo pienākumu dzīvot, būt par vispasaules darba vienkāršo faktoru; cik gan saprotams tad kļūst siržu sašutums, ilgas pēc kristīgajām debesim ar skaistajiem eņģeļiem, gaismu, mūziku un smaržām! Ak, ja varētu skūpstīt savus mirušos un sacīt sev, ka būs atkal iespējams tos skatīt, dzīvot kopā ar tiem jaunu, nemirstības spožuma pilnu dzīvi! Ak, ja cilvēkam varētu būt tāda pārliecība par augstāko taisnību, tāda pārliecība, kas palīdz panest šīspasaules dzīves smagumu, kas palīdz izkliedēt baigo domu par nebūtību, kas palīdz izgaist iztēlei par sava es pazušanu, — jā, tad beidzot viņš varētu mieru atrast nesatricināmā ticībā, kas atliek visu likteņa problēmu risināšanu uz nākamo dienu pēc nāves! So sapni tautas vēl ilgi sapņos. Ar to arī izskaidrojams, kādēļ gadsimta beigās cilvēci māc mulsums un dzimst ideja par nākotnes pasauli, mostas atkal reliģiskā jūsma, tā ir nemiera pilna, cilvēki meklē ideālu, tiecas pēc morāles likuma un skaidrības par augstāko taisnību. Reliģijas var izzust, reliģiskā jūsma radīs jaunas, pat ar zinātnes palīdzību. Jauna reliģija, jauna reliģija! Vai tas nebija tas pats vecais katolicisms, kas gatavojas jaunas atvases dzīt un plaukt svaigā zaļumā, lai greznotos jaunā ziedu krāšņumā tagadējā pasaulē, kur, liekas, visam taču jāsekmē šis brīnums?

Beidzot, savas grāmatas trešajā daļā, Pjērs apustuļa kvēlos vārdos aprakslīja šo nākotnes atjaunoto katolicismu, kas cietējām tautām atnesīs veselību un mieru un jau aizmirsto pirmatnējās kristietības zelta laikmetu. Viņš iesāka šo daļu, aizkustinoši un glorificējoši attēlojot pāvestu Leonu XIII, ideālo pāvestu, kura aicinājums bija glābt tautas. Tādu Pjērs to atveidoja, tādu viņš pāvestu redzēja kvēlās ilgās pēc īsta gana atnākšanas, kas darīs galu visam postam. Tas gan nebija oriģinālam atbilstošs portrets, bet tas bija nepieciešamais cilvēces pestītājs ar neizsmeļamu līdzjūtību, plašu un gudru sirdi, kādu Pjērs to redzēja savos sapņos. Taču Pjērs bija iepazinies ar dokumentiem, studējis šā pāvesta apkārtrakstus un šo tēlu radījis, par pamatu ņemdams faktus: pāvesta reliģisko audzināšanu Romā, īso nuncija laiku Briselē un ilgo bīskapa amatu Perudžā. Tiklīdz viņš bija kļuvis pāvests Pija IX atstātajā baznīcai sarežģītajā situācijā, Leons XIII parādīja savu rakstura divatnību; viņš bija nesatricināms dogmu sargs un vienlaikus izveicīgs politiķis, kas gatavs piekāpties, cik vien tas iespējams. Viņš ātri un asi pārtrauc sakarus ar moderno filozofiju un atgriežas pie viduslaikiem, nevērojot renesanses laikmetu; katoliskajās skolās viņš atkal atjauno kristīgo filozofiju angļu sholastiķa svētā Akvīnas Toma garā. Pēc tam kad šādā veidā dogmas neaizskaramība bija pasargāta, pāvests piekopj spēku līdzsvara politiku un, dodams miera ķīlas visām valdībām, cenšas izmantot katru iespējamību. Enerģiski darbojoties, viņš samierina svēto krēslu ar Vāciju, tuvinās Krievijai, izdabā Šveicei, tīko pēc draudzības ar Angliju, raksta Ķīnas ķeizaram un lūdz to ņemt savā aizsardzībā viņa valstī esošos kristīgos misionārus un visus kristiešus. Pēc tam, iejaucies Francijas lietās, viņš atzīst republiku. Jau viņa darbības pašā sākumā iezīmējas noteikta ideja, un šī ideja padarīs viņu par vienu no lielajiem pāvestiem — politiķiem; būtībā tā taču ir pāvesta varas mūžsenā ideja: pakļaut sev visas cilvēku dvēseles un Romu padarīt par pasaules centru un pasaules pavēlnieci. Pāvestam ir tikai viena vēlēšanās, viens mērķis — panākt baznīcas vienību, atkal pievērst katolicismam visas no baznīcas atkritušās draudzes, lai padarītu to par neuzvaramu spēku gaidāmajā sociālajā cīņā. Viņš pūlas, lai Krievija atzītu Vatikāna morālo autoritāti; viņš sapņo Anglijā atbruņot anglikāņu baznīcu un panākt brālīgu samierināšanos ar to, bet it sevišķi pāvests cenšas Austrumos panākt vienošanos ar atšķeltajām baznīcām, dēvēdams tās par māsām, kuras atšķīrušās no ģimenes un kuras viņa — mīloša tēva sirds gaidot atgriežamies mājās. Un lajā dienā, kad Roma neapstrīdami valdīs pār visas pasaules kristiešiem, nebūs vairs nevienas pasaules varas, pār kuru Roma nebūtu noteicēja.

Un tieši šeit tad nu parādījās Leona XIII sociālā ideja. Būdams vēl Perudžas bīskaps, viņš bija uzrakstījis dvēseļu gana vēstījumu, kas pauda neskaidri izteiktu humāno sociālismu. Bet, tiklīdz Leons XIII bija uzlicis galvā pāvesta tiāru, viņš maina savus uzskatus un uzbrūk revolucionāriem, kuru pārdrošība toreiz biedēja visu Itāliju. Drīz vien pāvests, apsvērdams faktus, tomēr saprot, kādas briesmas draudētu, ja viņš atstātu sociālismu katoļu ienaidnieku rokās. Viņš uzklausa dažādu nekatoliskozemju populāros bīskapus, pārtrauc iejaukties Īrijas nesaskaņās, atsauc baznīcas lāstu pār «darba bruņiniekiem» Savienotajās Valstīs un aizliedz konfiscēt drosmīgo katoļu rakstnieku sociālistu darbus. So pēkšņo pārsviešanos uz demokrātiju pauž arī viņa ievērojamie apkārtraksti — «Immor-tāle Del» par valsts iekārtu, «Libertos» par cilvēka brīvību, «Sapientiae» par kristīgo pilsoņu pienākumiem, «Rerum novarum» par strādnieku stāvokli, it sevišķi pēdējais apkārtraksts šķiet atsvaidzinām baznīcu. Pāvests šeit konstatē strādnieku nepelnīto postu, pārlieku garās darba stundas un visai mazo atalgojumu. Katram cilvēkam ir tiesības dzīvot; bada uzspiestais darba līgums ir netaisns. Bez tam viņš deklarē, ka nedrīkst strādnieku bez aizsardzības pamest izmantošanai, kas lielā vairākuma nelaimi pārvērš nedaudzu cilvēku laimē. Tā kā pāvests savā apkārtrakstā attiecībā uz organizāciju jautājumiem spiests izteikties tikai nenoteikti, viņš strādnieku apvienību kustību atzīšanu un aizbildniecību pār to atstāj valstij; tādējādi, atjaunojis pilsoniskās varas ideju, viņš atkal nostāda dievu tā visaugstākā vietā. Viņš domā, ka glābiņš meklējams tikai morālā ietekmē, sensenā cieņā pret ģimeni un īpašumu. Bet vai tad palīdzīgā roka, ko atklāti sniedza šis augstais Kristus vietnieks nabagiem un lēnprātīgajiem, nebija skaidrs pierādījums jaunajai savienībai, jauns vēstījums Jēzus valstībai zemes virsū? Tagad taču tauta zināja, ka viņa nav pamesla. Un kādā gan starojošā slavas mirdzā kopš šī brīža cēlās Leons XIII, kura garīdznieka, kā arī bīskapa amata jubilejas tika nosvinētas visā krāšņumā — milzīgiem ļaužu bariem saskrejot baznīcā un pāvestam pasniedzot neskaitāmas dāvanas un glaimojošus apsveikumus no visiem valdniekiem!

Pēc tam Pjērs aplūkoja pasaulīgās varas jautājumu, viņš domāja, ka drīkst to darīt brīvi. Viņš, protams, zināja, ka strīdā ar Itāliju pāvests tikpat neatlaidīgi kā pirmajā dienā aizstāv savas tiesības uz Romu. Bet Pjērs iedomājās, ka tā ir vienkārši viņa nostāja, politisko pamatojumu uzspiesta izturēšanās, kas zudīs, tiklīdz attiecīgā stunda būs silusi. Viņš bija pārliecināts, ka pāvestam, kurš nekad vēl nebija pacēlies tādā cildenumā kā tagad, par savu diženumu bija jāpateicas pasaulīgās varas zaudējumam un šķīstās morālās visvarenības spožuma iemantojumam. Kādu gan garu maldu un pārpratumu virkni piecpadsmit gadsimtos atspoguļo šīs Romas nelielās karaļvalsts ieguves vēsture! Ceturtajā gadsimtā Konstantīns atstāj Romu; pamestajā Palalīna kalnā paliek vienīgi daži aizmirsti augstmaņi, un pāvests, pats par sevi saprotams, piesavinās varu. Pilsētas dzīve norit Lateranā. Tikai pēc četriem gadsimtiem Kārlis Lielais atzīst notikušo faktu, formāli atdodams pāvestam baznīcas valsti. Kopš šī laika plosās nemitīgi kari starp garīgo un laicīgo varu; bieži vien pasīvi, reizēm visai asi, ar asins izliešanu un ugunsgrēku liesmām. Vai gan tas nebija bezprāts — tagadējā laikmetā sapņot par pāvesta valstību uz niecīga zemes gabaliņa apbruņotās Eiropas vidū, kur tā būtu padota visām pārestībām, kur to varēja sargāt vienīgi sveša armija? Kas notiktu ar pāvestu vispārējā asiņainā sadursmē, no kuras visa pasaule baidās? Cik nesalīdzināmi drošāks, godpilnāks un augstāks ir pāvesta stāvoklis, ja viņš, atbrīvots no visām pasaulīgajām rūpēm, valda vienīgi pār dvēseļu pasauli! Pirmajos kristietības gadsimtos pāvesta vara, kas bija sākumā izteikti vietējā — Romas baznīcas galvas vara, pamazām izvērtās katolicismā un izplatījās pār visu kristietību. Tādā pašā veidā arī svētā kardinālu kolēģija, kas sākumā bija tikai romiešu senāta turpinājums, vēlāk kļuva starptautiska, mūsu laikos būdama visuniversālākā no visām pasaules asamblejām, kurā pārstāvēti visu nāciju locekļi. Un vai tad tas nav acīm redzams, ka pāvests, kura balsts ir viņa kardināli, kļuvis par vienīgo vareno starptautisko autoritāti, kas ir jo varenāka tālab, ka pāvests ir brīvs no monarhisliskām interesēm un runā vienīgi cilvēcības vārdā, pacēlies pāri pat priekšstatam par tēvzemi? Meklētais atrisinājums, par kuru tik ilgi lika karots, droši vien ir šāds: atdot pāvestam laicīgo varu pār visu pasauli vai arī atstāt viņam tikai garīgo varu. Ja viņš, būdams dvēseļu valdnieks, nevar kļūt par visu tautu atzīto karaļu karali, noteicēju par cilvēku miesu, tad viņam, dieva vietniekam, dieva sūtītam pārstāvim, kā neierobežotam un bezgrēcīgam valdniekam jāpalick savā svētnīcā.

Cik dīvaini tomēr bija šie jaunie pāvesta varas asni franču revolūcijas apstrādātajā laukā; var būt, ka revolūcija izraisīs šo virskundzību, pēc kuras šī vara ilgojas jau tik daudzus gadsimtus! Jo tagad tā stāv viena pati tautai pretim; karaļi ir gāzti, un — ja tautai tagad atļauts atdoties tam, kam tā vēlas, — kādēļ gan lai tā neatdotos pāvesta varai? Acīm redzamā brīvības idejas popularitātes mazināšanās dod tiesības sagaidīt visu ko. Ekonomikas jomā liberālā partija šķiet uzveikta. Strādnieki, būdami nemierā ar tūkstoš astoņi simti septiņdesmit devītā gada revolūciju, gaužas par savu postu, kas kļuvis vēl ļaunāks; tie ir satraukti un izmisīgi meklē savu laimi. Bet jaunās valdīšanas Šistēmas savukārt pacēlušas katoļu baznīcas starptautisko varu: republiku un konstitucionālo monarhiju parlamentos lielā skaitā pārstāvēti katoļi. Tātad visi apstākļi šķiet labvēlīgi ietekmējam šī jau novecojušā, bet jaunības spēku atguvušā katolicisma izcilo veiksmi. Visus prātus, pat zinātni, kurai pārmet bankrotu, satrauc tas, kas paglābj «Si/llabus»' no smieklīguma un atkal paver neierobežotus ceļus mistikai un neiespējamībai.

Atmiņā uzaust kāds pareģojums, ka pāvesta vara valdīs pār visu pasauli, ja pēc Austrumu sašķelto baznīcu apvienošanas ar apustulisko romiešu-katoļu baznīcu pāvesta vara ies demokrātijas priekšgalā, šis laiks nu ir atnācis, jo pāvests, atteikdamies no šīspasaules varenajiem un bagātajiem, atstāja trimdā no troņa gāztos karaļus, lai, tāpat kā Jēzus, sniegtu roku bez maizes palikušajiem strādniekiem un ceļu ubagiem. Varbūt vēl apritēs

1 Saraksts par uzskatiem, kurus katoļu baznīca atzīst par maldīgiem.

daži baiga posta, nemiera, juku un briesmīgu sociālo draudu pilni gadi — un tad tauta, mēmais milzis, kuru līdz šim izrīkoja, kā patika, sāks beidzot runāt un atgriezīsies atkal pie Romas apvienotās baznīcas šūpuļa, lai atvairītu cilvēces sabiedrībai draudošo sabrukumu.

Pjērs pabeidza savu grāmatu ar kvēlu aicinājumu jaunajai Romai, garīgajai Romai, kas drīz vien valdīs pār jaunajā zelta laikmetā samierinātajām, brālīgajām tautām. Te Pjērs redzēja pat māņticības izbeigšanos, un, neaizskardams dogmas ne ar vismazāko mājienu, viņš aizmirsās savos sapņos tiktāl, ka ilgojās pēc brīvas, no visiem ritiem atsvabinātas reliģiskas izjūtas, kas izpausmi rod vienīgi mīlestībā uz savu tuvāko; nebija arī vēl sadzijušas Lurdā gūtās brūces, un tāpēc Pjērs bija paklausījis tieksmei atvieglot savu sirdi. Vai šī rupjā māņticība, ko viņš redzēja Lurdā, — vai tā nebija kāda pārliecīgu ciešanu pilna laikmeta pretīgā pazīme? Tajā dienā, kad evaņģēlijs būs izplatīts visā pasaulē un tā mācības izmantotas dzīvē, cietēji cilvēki nemeklēs vairs veldzi tālumā tik traģiskos apstākļos, bet meklēs līdzjūtību, mierinājumu un dziedināšanu tepat savās mājās, savā miteklī, savu brāļu vidū. Lurdā fabricēja netaisnā likteņa pārveidošanu; tas bija baigs teātris, kas lika šaubīties par dieva esamību, tas bija pamatojums nemitīgai cīņai, kam vajadzēja izbeigties nākotnes īstajā, kristīgajā sabiedrībā. Ak, šī kristīgā sabiedrība, kristīgā draudze, — tās bija sirdī kaistošas ilgas īstenot šo draudzi, kalna virsotne Pjera grāmatā, kur tiecās viss viņa darbs! Tas būs laikmets, kad kristietībai atkal jātop par taisnības un patiesības reliģiju, kāda tā bija, iekams to sagrāba savās rokas bagatie un varenie! Tas būs laikmets, kad valdīs nabagie un mazie ļautiņi, kas sava starpā sadalīs šīs zemes labumus un paklausīs tikai vienlīdzību radošajam darba likumam! Tas būs laikmets, kad pāvests viens pats stāvēs savienoto lautu priekšgalā kā miera valdnieks, kura vienīga sūtība — būt morāles likumam, būt žēlsirdības un mīlestības saitei, kas vieno visas būtnes! Vai tad tā nebūtu Kristus mācības īstenošana? Laiks to piepildīs, pilsoniska sabiedrība un reliģiskā sabiedrība saplūdis tik pilnīgi, ka būs tikai viena vienīga kopa; un tas tad būs visu praviešu pareģotais laimes pilnais un līksmē gavilējošais laikmets, nebūs vairs iespējami kari, nebūs vairs nesamierināmu pretrunu starp miesu un dvēseli, būs brīnišķīgs līdzsvars, kas izbeigs visu ļaunumu, kas radis dieva valstību zemes virsū. Jaunā Roma būs pasaules centrs, kas pasaulei dāvās jaunu reliģiju!

Pjērs juta, ka acīs sariešas asaras, un ar neapzinātu kustību, nevērodams pa terasi staigājošo kalseno angļu un drukno vāciešu izbrīnu, viņš atplēta rokas un sniedza tās pretim īstajai Romai, kas saules palos pletās pie viņa kājām. Vai tā būs labvēlīga viņa sapnim? Vai viņš tiešam atradīs tajā dziedinošo veldzi visai cilvēces nepacietībai un nemieram? Vai katolicisms varētu atjaunoties, atgriezties pie pirmatnējās kristietības gara, vai tas varētu būt demokrātiska reliģija, ticība, kuru nāves bailēs gaida satrauktā modernā pasaule, lai gūlu sev mieru un spētu dzīvot? Pjēra sirds bija pilna cēlas degsmes, pilna ticības. Viņš domāja par labo abatu Rožu, kurš aizkustinājumā raudāja, Pjēra grāmatu lasot; viņa ausīs skanēja vikonta Filibēra Delašū vārdi, ka šāda grāmata ir tikpat vērtiga kā vesela armija; vislielāko stiprinājumu Pjēram sniedza kardināla Beržero atzinība, jo tas bija neizsmeļams tuvākā mīlestības apustulis. Tad kādēļ gan pāvesta cenzūras kongregācija draud aizliegt viņa grāmatu? Kopš divām nedēļām, kad viņš bija saņēmis oficiālu uzaicinājumu ierasties Romā, ja grib aizstāvēt savu darbu, Pjērs domāja par šo jautājumu, nespēdams atrast savā grāmatā lappuses, kas varētu sacelt īgnumu. Visās kvēloja skaidrā kristietības guns. Bet viņš ieradās Romā, drebēdams deg smes kaismē, pilns apņēmības mesties pāvestam pie kājām, pakļaut sevi viņa visaugslajai aizsardzībai, teikt tam, ka viņš nav rakstījis nevienas rindas, kas nebūtu augstā baznīcas galvas iedvesmota, ka viņš nav gribējis neko citu kā vienīgi pāvesta politikas uzvaru. Vai tad bija iespējams nosodīt grāmatu, kurā viņš, Pjērs, ar skaidru sirdi slavēja Leonu XIII, ar savu darbu taču palīdzēdams pāvestam visas kristietības apvienošanas un vispasaules miera nodibināšanas darbā?

Vēl mirkli Pjērs palika stāvot pie terases margām. Jau gandrīz veselu stundu viņš šeit stāvēja, nespēdams no vērsties no Romas diženuma, kuru viņš gribēja apgūt tūlīt kopā ar visu nezināmo, ko tā viņam slēpa. Ak, satvert to, iepazīt, šai pašā mirklī uzzināt patiesības vārdu, kuru viņš cerēja šeit uztvert! Šis bija vēl viens eksperiments pēc Lurdas, nopietnāks un izšķirošāks, jo Pjērs skaidri saprata, ka šis izmēģinājums vai nu stiprinās viņa ticību, vai ari to iznīcinās uz visiem laikiem. Viņš nemeklēja vairs absolūto, naivo bērna ticību, viņš ilgojās pēc domājoša cilvēka ticības, kas paceļas pāri ritiem un simboliem, sekmē vislielāko laimi, kāda cilvēcei iespējama, un balstās uz nesatricināmiem pamatiem. Sirds viņam stipri pukstēja, asinis pieplūda deniņos — kāda gan būs Romas atbilde? Saule bija pacēlusies, un augšējie pilsētas kvartāli krasi atdalījās uz debesu zeltainā fona. Tālumā pakalni greznojas purpurā, turpretī tuvākās namu fasādes ar saviem logu tūkstošiem bija saskatāmas visai skaidri. Rita migla vēl nebija izklīdusi, tās vieglie plīvuri šķita lidojam augšup no zemajām ielām un apvijam augstienes, kur tad tie izgaisa liesmainajā, bezgalīgajā debesu zilgmē. Brīdi Pjēram likās, ka Palatīns izzudis, viņš tikko vēl saskatīja ciprešu tumšo ieloku, it kā drupu pelni slēptu šo kalnu viņa skatienam. Ari Kvirināls nebija vairs redzams, karaļa pils šķita ienirusi miglā, un tik tikko vairs bija neskaidri samanāma tās zemā, gludā fasāde, turpretī pa kreisi virs koku lapotnēm Svētā Pētera katedrāle bija izaugusi vēl lielāka un augstāka dzidrajā saulstaru zeltā, aizkladama visu debesu pamali, valdīdama pār visu pilsētu.

Ak, šī pirmā tikšanās ar Romu rīta spirgtumā, kad savas ierašanās līksmē Pjērs nebija pat ievērojis pilsētas jaunos kvartālus, kādām gan bezgalīgām cerībām viņu spārnoja šī Roma, kuru viņš vēlējās atrast īstenībā tādu, kādu to skatīja savā iztēlē! šajā skaistajā dienā, stāvēdams te savā melnajā, nonēsātajā sutanā, viņš vēroja Romu un viņam šķita, ka dzird atpestīšanas saucienu paceļamies no namu jumtiem, miera solījumu visai pasaulei paceļamies no šīs svētās zemes, kas jau divreiz bijusi pasaules valdniece! Si te bija trešā Roma, jaunā Roma, kas ar tēvišķiem glāstiem tuvosies visām tautām un pāri visām robežām tās apvienos un mierinās. Viņš redzēja, viņš dzirdēja to — (e pletās šī Roma, atjaunota, liega kā pati bērnība, zem plašajām, skaidrajām debesīm, it kā rīta svaiguma tā paceltos viņa sapņa jūsmas lidojumā.

Beidzot Pjērs atrāvās no burvīgā skata. Galvas nokāruši saules svelmē, važonis un zirgs nebija pakustējušies. Uz ratu sēdekļa, dedzinošās saules sakarsēta, gulēja Pjēra ceļasoma. Viņš iekāpa ratos, no jauna nosaukdams adresi:

— Džūlijas iela, Bokanēru pils.

II

šai stundā Džūlijas iela, kas taisnā, apmēram piecsimt metru garā līnijā aizstiepjas no Farnēzes pils līdz S. Giovanni de Fiorentini baznīcai, paloja saules spulgā, kas savu zeltstaru autus klāja no ielas viena gala līdz otram, apmirdzot mazos četrstūrainos bruģakmeņus, kuri izskatījās gluži balti; gājējiem šeit ietves nebija, un važoņa rati aizņēma gandrīz visu ielas atstarpi starp vecajam, pelēkajām, it kā snaudošajām un tukšajām ēkām ar lieliem logiem, kurus aizsargāja dzelzs režģi, ar dziļam vārtu telpām, caur kurām bija redzami drūmi, akām līdzīgi pagalmi. Izveidodams šo ielu, pāvests Jūlijs II bija iecerējis no abām pusēm to ietvert krāšņām pilīm, un sešpadsmitajā gadsimtā šī iela kalpoja kā Korso, jo savā laikmetā tā bija pati kārtīgākā un skaistākā Romas iela. Vēl tagad bija izjūtams šī kvartāla klusumā un vientulībā grimušais senais daiļums, un pāri tam vēsmoja liegs, svētsvinīgs kautrīgums. Vecās namu fasādes sekoja cita citai, žalūzijas bija aizvērtas, ap dažiem logu režģiem tinās ziedoši vīteņaugi, uz durvju sliekšņiem sēdēja kaķi, un mqzas, tumšas sīki ietu bodītes ar sliktām precēm bija iekārtojušās šo namu pieliekamo telpu piebūvēs; šeit garāmgājēji bija reti — nabadzīgas sievietes, kas veda bērnus pie rokas, siena vezums — divriči, kuros iejūgts mūlis, stalts mūks krokainā vadmalas tērpa un pavisam klusi braucošs velosipēdists, kura divritenis vizmoja saulē.

Beidzot važonis pagriezās, norādīdams uz lielu kubveida celtni mazas ieliņas stūrī, kas novirzījās uz Tibru.

— Bokanēru pils.

Pjērs pacēla galvu; drūmais, no vecuma nomelnējušais nams ar savu kailo un masīvo arhitektūru mazliet stindzināja viņa sirdi. Tāpat kā Farnēzes un Saketi pilis, ari šo pili bija cēlis Antonio da Sangallo ap tūkstoš pieci simti četrdesmito gadu un, kā nostāsti apgalvoja, šajā celtnē pēc tradīcijas, tāpat kā ceļot Farnēzes pili, iemūrējis Kolizejā un Marcella teātrī nozagtus akmeņus. Bokanēru pils fasāde ielas pusē bija pārlieku plata un četrstūraina, septiņiem logiem un četriem stāviem, no tiem otrais bija ļoti augsts un ļoti izskatīgs. Jebkāda greznojuma vietā, droši vien baidoties ielenkuma, apakšējā stāva augstie, ar milzīgiem, izvirzītiem dzelzs režģiem apņemtie logi balstījās uz lielām konsolēm, bet virs tiem atradās atikās, kuras savukārt balstījās uz mazākām konsolēm. Virs monumentālajiem vārtiem ar bronzas kalumiem greznotajām durvīm vidējā loga priekšā bija balkons. Fasāde, tiekdamās debeŠis, izbeidzās ar krāšņu dzegu, kuras frīzi rotāja brīnumdaiļi un skaidri zīmējumi. Sī frīze, logu konsoles un atikas, kā arī durvju rāmji bija darināti no balta marmora; taču tas bija tik blāvs un tik apdrupis, ka izskatījās kā raupjš, dzeltens smilšakmens. Ārpus vārtiem pa labi un pa kreisi atradas divi antīki, arī marmorā kalti soli, kas balstījās uz grifiem; vienā sienas stūrī bija iestrādāta grezna, tagad izsīkusi renesanses stila strūklaka, te bija attēlots amors uz delfīna muguras. Bet reljefu gandrīz nevarēja saskatīt — tik ļoti tas bija nodilis.

Pjēra skatienus sevišķi saistīja kalts ģerboņa vairogs virs viena no apakšējā slāva logiem; tas bija Bokanēru dzimtas ģerbonis — spārnots pūķis, kas uzpūta liesmas; Pjērs varēja skaidri salasīt devīzi, kura bija palikusi neskarta, — Bocca nera, Alma rossa — melna mute, sarkana dvēsele. Virs kāda cita loga simetrijas labad bija redzama viena no vēl tagad Romā bieži sastopamajām mazajam kapelām ar atlasa tērpto svēto jaunavu, kuras priekšā gaišā dienas laika dega svētbildes lampiņa.

Važonis gribēja, kā jau parasts, iebraukt pils pagalmā caur tumšo, atvērto vārtu velvi, kad jaunais priesteris to kautri atturēja:

— Nē, nē, nebrauciet iekšā, tas nav vajadzīgs.

Pjērs izkāpa no ratiem, samaksāja važonim un palika viens ar ceļasomu rokā stāvam vārtu velvē. Tad viņš iesoļoja pagalmā, nesastapdams nevienu dzīvu dvēseli.

Tas bija plašs kvadrātveida, arkādes iežogots pagalms, kā klosteri krusta eja. Zem krēslainajām arkārn gar sienam rindojās atlūzušu statuju paliekas — Apollons bez rokām un Venera, no kuras bija saglabājies vienīgi torss; starp oļiem, kas izveidoja zem kājām melnbaltu mozaīku, spraucās sīka zālīte. Šķila, ka saules stari nekad nebija apspīdējuši šo mitro, apsūbējušo bruģi.

Šeit valdīja ēnas, klusums, miris diženums un bezgalīgas skumjas.

Pjērs, šīs mēmās pils tukšuma pārsteigts, meklēja skatieniem durvju sargu vai kādu kalpotāju; pēkšņi viņam šķita, ka redz garām paslīdam kādu ēnu, un viņš izlēma iziet cauri otrai velvei, kura veda uz nelielu dārzu Tibras krastā. Celtnes fasāde, no šīs puses vienāda un gluda, bez jebkādiem rotājumiem, rādija vienīgi savu logu trīs simetriskās rindas. Nolaistais dārzs lika vēl vairāk sažņaugties Pjēra sirdij. Dārza vidū atradās aizbērts baseins, no kura slējās augšup slaids buksuss. Biezajā zāļu jūklī vienīgi apelsīnu koki ar briestošiem, zeltainiem augļiem liecināja par alejām, gar kurām tic rindojās. Mūra sienas labajā pusē starp diviem milzīgiem ļauni kokiem bija redzams otrā gadsimta sarkofāgs, kura reljefs tēloja faunus apskaujam sievietes, tā bija neapvaldīta baklianā-lija, izlaidīgas mīlas scēna, ar kādām dekadentā Roma mēdza greznot savas kapenes. Un šis silē pārvērstais, apdzcltējušais, nosūnojušais marmora sarkofāgs uztvēra sīko ūdens strūkliņu, kas lāsoja no lielas, sienā iedarinā-las traģiskas maskas. Kādreiz šeit Tibras krastā aizvijās arkāde, kas izvērtās terasē, no kuras abām pusēm uz upi veda kāpnes. Bet krastmalas izbūves darbi prasīja apmales pacelšanu, un terase tagad atradās zemāk par jauno krastu starp gružiem, pamestiem izcirstiem akmeņiem, at-lūžņiem — mudžeklī, kas izārdīja visu kvartālu.

Bet šoreiz Pjērs bija pārliecināts, ka redzējis aizslīdam sievietes svārku ēnu. Viņš atgriezās pagalmā un pēkšņi ieraudzīja sev pretim stāvam sievieti, kurai varēja būt ap piecdesmit gadu, bet kurai nebija vēl neviena sirma mata; viņa bija pamaza auguma, mundru un līksmu skatienu. Ieraugot priesteri, viņas apaļajā sejā ar mazajam, spodrajām acīm pavīdēja kas līdzīgs neuzticībai.

Pjērs nekavējoties pastāstīja par sevi, sliktā itāliešu valodā meklēdams vārdus.

•— Kundze, es esmu abats Pjērs Fromāns…

Viņa neļāva Pjēram turpināt, atbildot ļoti labā franču valodā ar nelielu Ildefransas gauso, stiepto akcentu.

— Ak, abata kungs, zinu, zinu… Es jūs gaidu, man ir rīkojumi.

Kad viņš pārsteigts sievieti uzlūkoja, viņa piebilda:

— Es esmu francūziete… Nu jau apritējuši divdesmit pieci gadi, kopš dzīvoju šai zemē, bet vēl joprojām nevaru pierast pie viņu velnišķās izrunas!

Tagad Pjērs atcerējās, ka vikonts Filibērs Delašū viņam bija stāstījis par šo kalponi — Viktorīnu Boskē;

viņa bija boseroniete no Anno pilsētas un divdesmit divu gadu vecuma ieradusies Romā kopā ar kādu diloņslimu dāmu, kura pēkšņi nomirusi, atstādama Viktorīnu izmisuma pilnu gluži vienu, kā pazudušu svešā zemē. Tāpēc viņa pieķērusies ar sirdi un dvēseli grāfienei Ernestai Brandīni, dzimušai Bokanēra. Tā jaunavu bija pievākusi no ielas un pieņēmusi par aukli savai tikko piedzimušajai meitai, cerēdama pati iemācīties no viņas franču valodu. Kalpodama šai ģimenē nu jau divdesmit piecus gadus, Viktorīna bija uzkalpojusies līdz saimniecības pārzinei, lai gan palikusi neizglītota; turklāt viņai nebija nekādu dotību uz valodām un, ja darbs to prasīja, viņa sadzīvē ar pārējiem kalpotājiem vēl joprojām runāja drausmīgā itāliešu valodā.

— Kā klājas vikonta kungam? — Viktorīna atsāka nepiespiesti un brīvi. — Viņš ir Joti jauks. Viņš šeit vienmēr sagādā lielu prieku, kad apmetas pie mums savu ceļojumu laikā!… Es zinu, ka firstiene un jaunā grāfiene vakar saņēmušas vēstuli no viņa, kurā viņš pieteic jusu ierašanos.

Vikonts Filibērs Delašū tiešām bija visu nokārtojis Pjēra uzturēšanās laikam Romā. No vecās, spēcīgās Bo-kanēru ģints bija palikuši tikai kardināls Pio Bokanēra, firstiene — viņa neprecējusies māsa, kuru aiz cienības dēvēja par donnu Serafīnu, abu māsasmeita Benedeta, kuras māte Ernesta bija sekojusi kapā §avam vīram grāfam Brandīni un, beidzot, firsts Dārio Bokanēra, kura tēvs — firsts Onofrio Bokanēra bija miris un māte, dzimusi Monlefiori, apprecējusies otrreiz. Vikonts bija kļuvis šīs ģimenes attāls radinieks — viņa jaunākais brālis bija paņēmis sievu no Brandīni cilts — Benedelas tēvamāsu. Tāpēc Benedeta jokodama dēvēja vikontu par tēvoci, un viņš vairākas reizes ciemojās Džūlijas ielas pilī, kad grāfs vēl bija pie dzīvības. Viņš sirsnīgi iemīlēja grāfa meitu, it sevišķi pēc notikušās ģimenes drāmas, kad Benedeta bija devusies nelaimīgā laulībā, ko tagad centās anulēt. Kopš viņa bija atkal atgriezusies pie savas krustmātes Serafinas un tēvoča kardināla, vikonts viņai bieži rakstīja un sūtīja no Francijas grāmatas. Starp citam viņš bija atsūtījis arī Pjēra darbu, un tam sekoja viss tālākais risinājums. Viņi apmainījās vēstulēm par šo grāmatu. Vēlāk Benedeta kādā vēstulē rakstīja, ka par šo gramalu ziņots cenzūras kongregācijai, kas gatavojas grāmatu aizliegt, un ieteica autoram nekavējoties ierasties Romā, laipni piesolot tam viesmīlību savā pilī. Vikonts bija tikpat pārsteigts kā jaunais priesteris un neko nesaprata, bet pierunāja Pjēru braukt, kvēli ilgodamies pēc viņa uzvaras, kuru jau iepriekš piedēvēja sev. Rēc visa tā saprotams, kāpēc Pjērs jutās tik apmulŠis, kad viņš nokļuva svešā mājā, tika iejaukts dēkā, kuras cēloņi un nosacījumi viņam nebija saprotami.

Pēkšņi Viktorīna atkal ierunājās:

— Kā gan es ļauju jums te stāvēt, abata kungs… Es jūs aizvedīšu jūsu istabā. Kur ir jūsu čemodāns?

Kad Pjērs parādīja savu rokassoīnu, kuru beidzot bija nolicis zemē, un paskaidroja, ka atbraucis tikai uz divām nedēļām un paņēmis līdzi vienu sutanu un mazliet veļas, lai būtu ko mainīt, Viktorīna šķita ļoti izbrīnījusies.

— Uz divām nedēļām! Vai jūs domājat šeit uzturēties tikai divas nedēļas? Nu, gan jau jūs paši redzēsiet.

Pasaukusi liela auguma sulaini, kas iztālēm parādījās, viņa teica:

— Džakomo, uznesiet šo te sarkanajā istabā.,, Vai abata kungs būtu tik laipns man sekot?

Pjēru bija uzjautrinājusi un ari nomierinājusi neparedzētā satikšanās ar savu tautieti — tik mundru un tik labsirdīgu sievieti šajā drūmajā romiešu pilī. Tagad, šķērsojot pagalmu, viņš klausījās, kā viņa stāstīja par first ieni, kura esot kaut kur izgājusi, bet «kontesīna», kā Bencdelu joprojām vēl šajā mājā dēvēja aiz mīlestības, lai gan tā bija jau precējusies, neesot vēl šorīt parādījusies, jo esot mazliet nevesela. Viktorīna atkārtoja, ka viņai doti rīkojumi attiecībā uz abata pieņemšanu.

Kāpnes atradās pagalma stūrī, zem portika. Tās bija monumentālas, ar platiem, zemiem pakāpieniem, tik vieglas kāpšanai, ka pa tām bez grūtībām varētu doties augšup zirgs; bet akmens sienas bija tik kailas, kāpņu laukumiņi tik tukši un svinīgi, ka no augstajām velvēm šķita līstam lejup bezgalīgas skumjas.

Kad abi bija uzkāpuši otrajā slāvā, Viktorīna pasmaidīja, manot Pjēra satraukumu. Pils šķita neapdzīvota, no slēgtajām zālēm nebija dzirdams ne mazākais troksnītis. Viņa noradīja uz lielām ozolkoka durvīm pa labi.

— Viņa eminence apdzīvo mājas spārnu, kas atrodas pagalma un upes pusē. Ak, pat ne šī stāva ceturto daļu… Visi pieņemšanas saloni ielas pusē ir aizslēgti. Kā gan lai uztur kārtībā tādas milzu telpas un kādēļ? Tas taču prasa daudz cilvēku.

Viņa turpināja kāpt augšup savā veiklajā gaitā, lai gan visa šī vide viņai bija sveša, viņa nevarēja iekļauties tajā, un, bez šaubām, ari viņa pati bija šeit pārlieku sveša, lai vide varētu viņu ietekmēt; trešajā stāvā Viktorīna atsāka:

— Redziet, šeit pa kreisi atrodas donnas Serafinas istabas un pa labi jaunās grāfienes. Šis ir vienīgais kakliņš visā mājā, kur cilvēks jūt mazliet siltuma, kur vēl var dzīvot… Starp citu, šodien tieši ir pirmdiena; tad firstienei ir pieņemšanas vakars. Jūs jau paši redzēsiet.

Atvērdama durvis, kas veda uz citām — ļoti šaurām kāpnēm, Viktorīna paskaidroja:

— Mēs, pārējie, apdzīvojam ceturto slāvu.., Ja abata kungs man atļautu, es iešu pa priekšu.

Lielās goda kāpnes izbeidzās trešajā stāvā, un Viktorīna paskaidroja, ka ceturtajā stāvā var nokļūt vienīgi pa šīm kāpnēm; tas ved lejup līdz ieliņai, kas aizvijas gar māju līdz pat Tibrai. Tur esot arī atsevišķas ieejas durvis, kas ir visai ērti.

Kad viņi beidzot nokļuva ceturtajā stāvā, Viktorīna devās pa priekšu pa gaiteni un atkal rādīja Pjēram vairākas durvis.

— Sī te ir dona Vidžilio — viņa eminences sekretāra istaba… Te, lūk, mana… Un te nu būs jūsu istaba… Ikreiz, kad vikonta kungs pavada Romā dažas dienas, viņš negrib citas telpas kā tikai šīs. Viņš saka, šeit viņš jūtoties brīvāks, jo varot iet un nākt, kad vēloties. Es jums arī došu, tāpat kā viņam, atslēgu no āra durvīm. Un kāda skaista ainava paveras no šejienes!

Viktorīna atvēra kādas durvis. Telpas, kas bija ierādītas Pjēram, sastāvēja no divām istabam — diezgan plaša salona, kura sienas sedza sarkanas tapetes ar palielu lapu ornamentu, un otras istabas ar izbalējušām gaišzilām puķītēm nosētām linu krāsas tapetēm. Salons atradās pašā pils stūrī — tā logi vērās uz mazo ieliņu un uz Tibru. Viktorīna tūlīt piegāja pie abiem logiem, tos plaši atvērdama; pa vienu pavērās skats uz upi, pa otru redzēja Traslevēru un Janikula pakalnu.

— Ak, tiešām, šeit ir ļoti jauki, — sacīja Pjērs, kurš sekoja Viktorīnai.

Džakomo nesteigdamies ieradās ar Pjēra somu.

Pulkstenis jau rādija pāri vienpadsmitiem. Redzēdama, ka priesteris ir noguris, un saprazdama, ka tam jābūt ļoti izsalkušam pēc tāda ceļojuma, Viktorīna apsolīja

atsūtīt viņam tūlīt brokastis šepat salonā. Tad viņa rīcībā būšot visa pēcpusdiena atpūtai vai pastaigai, jo dāmas viņš redzēšot tikai vakarā pie pusdienām. Pjērs iebilda. Viņš noteikti iešot pastaigāties, jo nevēloties zaudēt veselu pēcpusdienu. No brokastīm viņš neatteicās, jo tiešām bija izsalcis.

Pjēram tomēr bija jāpaciešas vēl labu pusstundu. Dža-komo, kurš pēc Viktorīnas rīkojuma viņu apkalpoja, nemaz nesteidzās. Bet Viktorīna, nevienam neuzticēdamās, neatstāja ceļinieku, iekams nebija pārliecinājusies, ka tam patiešām nekā netrūkst.

— Ak, abata kungs, kādi gan šeit ļaudis un kāda zeme! Jūs to nevarat nemaz iedomāties! Es varētu te nodzīvot simt gadu un tomēr nepierastu… Bet kontesīna ir tik skaista un tik laba!

Tad, pati nolikdama uz galda šķīvi ar vīģēm, viņa samulsināja Pjēru, piebilstot, ka pilsēta, kurā tik daudz garīdznieku, nevarot taču būt nekāda laba pilsēta. Neticīga, kaut arī rosīga un jautra kalpone šajā pilī! Tas Pjēru atkal mulsināja.

— Kā, vai tad jūs esat neticīga?

— Nē, nē, abata kungs, bet mācītāji man ne visai patīk. Vienu es pazinu jau Francijā, kad vēl biju maza meitene. Un pēc tam es šeit esmu redzējusi viņus pārāk daudz, un man pietiek… Ak, es nerunāju par viņa eminenci, tas ir svēts cilvēks un godavīrs… Visi šeit mājā zina, ka esmu pieklājīgā sieviete, es nekad neesmu slikti uzvedusies. Kādēļ gan lai mani neliktu mierā, ja zina, ka es mīlu saimniekus un pildu savus pienākumus pēc vislabākās sirdsapziņas?

Viņa vaļsirdīgi iesmējās.

— Kad man stastija, ka pie mums atbrauks garīdznieks, es klusībā rucu — it ka mums šeit jau tā viņu nebūtu diezgan. Bet jūs gan liekaties kārtīgs jauns cilvēks, un man šķiet, ka mēs labi sapratīsimies… Es tiešām nezinu, kāpēc es ar jums tā aizrunājos, varbūt tādēļ, ka jūs nākat no Francijas, varbūt arī tāpēc, ka kontesina interesējas par jums… Bet jūs man piedodat, abata kungs, vai ne? Un ticiet man, vislabākais ir šodien izgulēties, nevis skraidīt apkārt pa šo pilsētu, te nemaz nav tik interesanti, ka ļaudis stāsta.

Palicis viens, Pjērs pēkšņi izjuta nogurumu. Ceļa gurdenumu vel pastiprināja šā rīta drudžaina aizrautības

jūsma, un kā apskurbis, kā apreibis no divām olām un karbonādes, ko viņš steigā bija apēdis, Pjērs neizģērbies atkrita gultā, nolēmis pusstundu atpūsties. Viņš nevarēja tūlīt aizmigt, viņš domāja par Bokanēru dzimtu, kuras vēsturi viņš pa daļai jau zināja, un tad par šīs ģints dzīvi vientuļajā, klusajā pilī, no kuras dvesa sairis, dziļas grūtsirdības apvīts diženums. Pamazām Pjēra domas kļuva miglainas; viņš iemiga, bet vesels mākonis traģisku un arī līksmu ēnu viņu aplidoja, raudzījās viņā noslēpumainām acīm un tad izgaisa nebūtībā.

Bokanēru dzimtā bijuši divi pāvesti — viens trīspadsmitajā gadsimtā, otrs piecpadsmitajā; no šiem diviem izredzētajiem, visvarenajiem valdniekiem bija cēlusies viņu kādreizējā milzīgā bagātība — ievērojami zemes īpašumi Viterbo tuvumā, vairākas pilis Romā, mākslas priekšmeti, ar kuriem varētu aizpildīt veselas galerijas, un tik daudz zelta, ka ar to varētu piebērt pilnus visus pagrabus. Romas patriciāts uzskatīja šo dzimtu par visdievbijīgāko; tas ticība bija visdedzīgākā, tās zobens vienmēr bija kalpojis baznīcai; jā, šī dzimta bija visdievbijīgākā, bet arī visstraujākā, viskareivīgākā, vienmēr tā bija iepīta karos, tik niknos un neapvaldītos, ka Bokanēru dusmas bija kļuvušas gluži leģendāras. Tādēļ arī viņu ģerbonī bija spārnotais pūķis, kas uzpūš liesmas, un kvēlā, dīvainā devīze, kas izveidoja vārdu spēli: Bocca nera, Alma rossa — melna mute, sarkana dvēsele; no mutes atskan lāsti, bet dvēselē liesmo ticības un mīlas ugunskurs. Vēl tagad klīda leģendas par neprātīgām kaislībām un mežonīgo izrēķināšanos pēc tam. Stāstīja par Onfrēdo dueli, par Bokanēru, kurš sešpadsmitā gadsimta vidū vecas, sabrukušas ēkas vietā bija licis uzcelt tagadējo pili. Onfrēdo, uzzinājis, ka viņa sieva atļāvusi jaunajam grāfam Koslamanjarn noskūpstīt sevi uz lūpām, licis sāncensi kādu vakaru sasaistīt ar virvēm un atvest savās mājās; pirms grāfu atbrīvoja, Onfrēdo piespiedis to pils lielajā zālē atzīties grēksūdzē kādam mūkam. Pēc tam pārgriezis virves ar dunci, apgāzis lampas, uzsaucis grāfam, lai tas patur sev dunci un aizsargājas. Apmēram stundu pilnīgā tumsā, mēbelēm piekrautajā zālē abi vīri meklējuši viens otru, izvairīdamies viens no otra un ievainodami viens otru dunča dūrieniem. Kad beidzot atlauza durvis, starp asiņu peļķēm, apgāztiem galdiem un salauztiem krēsliem atrada Kostamanju ar nogrieztu degunu un trīsdesmit divām brūcēm gurnos, bet Onfrēdo

bija zaudējis divus labās rokas pirkstus, un viņa pleci bija sadurstīti kā siets. Tas bija īsts brīnums, ka ne viens, ne otrs tādēļ nenomira. Simt gadu vēlāk šajā pašā Tibras krastā kāda Bokanēru dzimtas meitene, tikko sešpadsmit gadu sasniegusi, — daiļā un kaislā Kasija iedvesa visai Romai šausmas. Viņa mīlēja Flāvio Kora-dīni, Bokanēru dzimtai naidīgas ģints dēlu, kuru firsts Bokanēra bija rupji noraidījis un kuru Kasijas vecākais brālis Erkols zvērējis nogalināt, ja sastaps to ar Kasiju divatā. Jauneklis mēdza atbraukt uz satikšanos ar laivu, un Kasija tad nokāpa pie viņa pa mazajām kāpnēm, kas veda tieši uz upes krastu. Bet kādu vakaru Erkols, kurš tiem uzglūnēja, ielēca laivā un iedūra nazi Flāvio sirdī. Tikai vēlāk varēja noskaidrot notikušo un saprast meiteni, kura tuvu neprātam, savā izmisumā gribēdama atriebties pati un nespēdama vairs dzīvot bez sava mīļotā, bija metusies virsū brālim un pēc tam, cieši jo cieši apskaudama abus — slepkavu un tā upuri, apgāzusi laivu. Kad pcc tam atrada trīs līķus, Kasija joprojām vēl turēja ar savām sniegbaltajām rokām apskautus abus jaunos vīriešus, piespiedusi viņu sejas vienu pie otras.

Bet tas viss bija noticis sen pagājušos laikos. Tagad šķita, ka Bokanēru straujās asinis rimušas, lai gan ticība bija palikusi vēl tā pati. Viņu lielā bagatība arī bija aiz-iecējusi aristokrātijas lēnās panīkšanas laikā, kas jau kopš vesela gadsimta draud Romas patriciešiem ar sabrukumu. Bokanēru īpašumus vajadzēja pārdot, pils bija kļuvusi tukša, ieslīdot pamazām jauno laiku pilsoniskās viduvējības plūsmā. Bet Bokanēru ģimenes enerģiski pretojas laulībām ar ārzemniekiem, un viņi lepojās ar savām tīrajam romiešu asinīm. Nabadzība viņiem nekā nenozīmēja, viņiem pietika ar savu lielo lepnumu: viņu dzīve ritēja tālu no pasaules, un tukšajā, drūmajā pilī izmira bez žēlabām viņu kādreizēja slavenā ģints. Firstam As-kanjo, kurš mira 1848. gadā, sieva, dzimusi Korvizjēri, lika dzemdējusi četrus bērnus; dzīvi vēl bija Pio — kardināls, meita Serafīna, kura nebija apprecējusies, lai varētu palikt pie braļa, un meita Ernesta, kura bija dzemdējusi tikai vienu meitu. Tādējādi Onofrio dēls, tagad trīsdesmit gadus vecais firsts Dārio, bija vienīgais vīriešu kārtas mantinieks un Bokanēru vārda turpinātājs. Ja viņš nomirtu, pēcnācējus neatstājis, tad līdz ar viņu izbeigtos slavenā Bokanēru ģints, ar kuras varoņdarbiem pilna Romas vēsture.

Jau kopš bērnības Dārio un viņa māsīca Benedeta mīlēja viens otru sirsnīgi, dziļi un nemāksloti. Viņi bija dzimuši viens otram, viņi nespēja aptvert, ka nākuši pasaulē kādam citam uzdevumam nekā kļūt vīrs un sieva, kad būs sasnieguši precību gadus. Firsts Onofrio, laipns, Romā visai populārs vīrs, kas savu nelielo kapitālu tērēja pēc sirds patikas, sasniedzot gandrīz četrdesmit gadu vecumu, izlēma apprecēt marķīzes Montefiori meitu — mazo Flāviju, kuras bērnišķīgajā Junonas skaistumā bija bezprātīgi iemīlējies, un aizgāja dzīvot villa Montefiori, kas bija vienīgā bagatība, vienīgais abu dāmu īpašums un atradās netālu no Svētās Agneses klostera milzīgā dārzā, īstā parkā ar simtgadīgiem kokiem, lai gan pati villa bija diezgan nabadzīga septiņpadsmitā gadsimta celtne un draudēja drīz sagrūt. Par šīm dāmām klīda Jaunas valodas; māte, kopš tā kļuvusi atraitne, bija gandrīz jau deklasēta un meita pārlieku skaista, ar pārlieku izaicinošu uzvedību. Sīm laulībām galīgi nepiekrita ļoti stingrā Serafīna un vecākais brālis Pio, kas toreiz bija svētā tēva kamerārijs un kanoniķis Vatikāna bazilikā. Vienīgi Ernesta uzturēja radniecīgas attiecības ar brāli, kuru cienīja un mīlēja viņa jautrā rakstura dēļ; vēlāk viņas jaukākā izklaidēšanās bija katru nedēļu vienu dienu pavadīt villa Montefiori, kurp viņa veda sev līdzi arī meitu Benedetu. Un kāda burvīga diena tā bija desmit gadu vecajai Benedetai un piecpadsmit gadus vecajam l)ārio, kad tie abi kā brālis ar māsu apskāvušies staigāja pa plašo, gandrīz pamesto dārzu zem pīnijām, kas pleta savus zarus kā lietussargus pār viņiem, zem milzīgajiem buksusa kokiem un zaļo ozolu birzīm, kurās varēja slēpties kā mūžamežā.

Ernesta bija pagurusi no ciešanām, ar aizrautīgu, bet slimu dvēseli. Viņa bija nākusi pasaulē, lai dzīvotu, viņa alka laimes, brīves, darba rosmes un gaišu, saulainu dienu. Viņas lielās, skaidrās acis un maigā, ovālā sejiņa izraisīja apbrīnu. Maz izglītota, kā jau visas dižciltīgās romiešu meitenes, ar tām niecīgajām zināšanām, ko bija apguvusi franču klosterī no mūķenēm, viņa bija izaugusi kā ieslodzīta drūmajā Bokanēru pilī, iepazīdama pasauli vienīgi no ikdienas izbraucieniem ekipāžā kopā ar māti pa Korso vai Pinčo. Tad divdesmit piecu gadu vecumā — nogurusi un jau vīlusies — viņa noslēdza parastās laulības, iziedama pie grāfa Brandīni, vecas dižciltīgas, lielas, bet nabadzīgas ģimenes jaunākā dēla, kuram bija

jāpārceļas uz dzīvi Džūlijas ielas pilī, kur jaunajam pārim iekārtoja veselu ēkas spārnu trešajā stāvā. Nekas nemainījās, Ernestas dzīve risa tālāk tajā pašā saltajā ēnā un pagātnes atmiņās, kas arvien vairāk viņu nospieda ka smags kapakmens. Tās bija pieklājīgas precības n.) abām pusēm. Drīz vien grāfu Brandini uzskatīja par visaprobežotāko un visiedomīgāko cilvēku Romā. Viņš bija stingri ticīgs, nepacietīgs formalists; viņš triumfēja, kad pēc neskaitāmām intrigām un desmit gadus ilgiem slepeniem ceļiem viņam izdevās iegūt svētā tēva virsstaļ'-meistara godu. No šī brīža šķita, ka viss drūmi stingais Vatikāna pils majestātiskums ieviesies grāfa Brandīui mājā. Vēl kaut cik panesama dzīve Ernestai ritēja pāvesta Pija IX valdīšanas laikā līdz tūkstoš astoņi simti septiņdesmitajam gadam: viņa drīkstēja atvērt logus, kas vērās uz ielu, bez slēpšanās varēja pieņemt dažas draudzenes un saņemt ielūgumus uz svētkiem. Bet, ka l itālieši ieņēma Romu un pāvests sevi deklarēja par gūstekni, Džūlijas ielas pils pārvērtās kapenēs. Lielās ieeja i durvis aizslēdza, aizbultēja un aiznagloja, lai izteikt:i sēras, un veselus divpadsmit gadus visi izmantoja vienīgi mazās kāpnes, kas veda uz šauro ieliņu. Bija pat aizliegts atvērt žalūzijas pils fasādes pusē. Tā bija «melnās» sabiedrības izteikta nepatika, tas bija protesta uzplūds — pils grima naves stingumā un dziļā vientulībā, tika pārtrauktas viesu pieņemšanas, un retumis pirmdienās donnas Serafīnas uzticamie draugi, līdzīgi ēnām, ieslīdēja pa pusatvērtajām šaurajām, mazajām durtiņām. So divpadsmit drūmo gadu laikā jaunā sieviete raudāja katru nakti, izmisuma skumjās viņas cietējas dvēsele apraudāja savu jaunību, kas aizritēja kā dzīvai apraktai kapenēs.

Ernestai piedzima meita samērā vēlu — trīsdesmit trīs gadu vecumā. Sākumā bērns atnesa viņai pārmaiņu. Tad dienu ritums ieslīdēja atkal starp parastajiem dzīves dzirnakmeņiem, jo meitenīte bija jānodod audzināšanā Svētās Sirds Trinitā de Monti klosterī franču mūķenēm, kas bija izglītojušas arī Ernestu pašu. Benedeta iznāca no klostera kā deviņpadsmit gadus veca jaunava, viņa prata franču valodu, ortogrāfiju, mazliet aritmētiku, katķismu, un dažas zināšanu druskas viņai bija arī mājsaimniecībā. Abām sievietēm atsākās agrākā vientuļā dzīve kā austrumu harēmā, nekad tās neizgāja pastaigā ar vīru, ar tēvu, dienas ritēja noslēgtajās telpas, un vienīgā

izklaidēšanās bija mūžīgie izbraukumi, ikdienas riņķojumi pa Korso un Pinčo. Mājā valdīja pilnīga paklausība, ģimenes saitēm bija vara, tās bija tik stipras, ka abas sievietes padevās grāfa gribai bez iebildumiem; šai gribai pievienojās vēl arī donnas Serafīnas un kardināla griba, kas stingri un negrozāmi aizstāvēja visas vecās paražas. Kopš pāvests vairs neizgāja Romā no savas pils, virsslaļlmcistara amats grāfam deva daudz brīva laika, jo staļļi bija ievērojami samazināti; tomēr Vatikānā viņš savu uzdevumu, kas bija vienkārša formalitāte, pildīja ar lielu aizrautību, protestēdams valdošai monarhijai, kuras sēdeklis atradās Kvirinālā. Benedetai bija apritējuši divdesmit gadi, kad viņas tēvs kādu vakaru atgriezās no ceremonijas Svētā Petera baznīcā klepodams un trīcēdams. Pēc nedēļas viņš nomira no plaušu karsoņa. Dziļās sērās abas sievietes, lai gan neatzinās, tomēr juta atvieglojumu, jo tagad bija brīvas.

No šā brīža Ernestai bija tikai viena doma — izglābt meitu no šīs briesmīgās noslēgtības, kur cilvēks jutās kā dzīvs aprakts. Viņa pati bija pārlieku ilgi nīkusi šai vidē, viņa nevarēja vairs atdzimt, bet viņa nevarēja pieļaut, lai Benedetai arī būtu jādzīvo šāda pretdabiska dzīve labprātīgi izvēlētās kapenēs. Jaatzīst, ka šāds apnikums un protests sāka izpausties arī citās patriciešu ģimenēs, un pēc pirmās nepatikas izrādīšanas tās atkal mēģināja tuvoties Kvirinālam. Kādēļ gan darbības, brīves un gaišās saules alkstošajiem bērniem mūžīgi jāpievienojas tēvu ķildām? Un, lai gan starp «melno» un «balto» sabiedrību samierināšanās nevarēja notikt, krāsu nianses jau lēnam dzisa un šo sabiedrību vidū gadījas neparedzētas laulības. Politiskie jautājumi bija Ernestai vienaldzīgi; viņa pat neinteresējās par tiem, bet kvēli vēlējās, lai viņas dzimta beidzot atstatu šīs baigās kapenes, šo tumšo, mēmo Bokanēru pili, kur viss viņas sievas dzīves prieks bija stindzis ilgstoša ledainā nāves saltumā. Viņas sirds bija pārlieku cietusi kā jaunai meitenei, līgavai un laulātai draudzenei, tagad viņa ļāvās dusmām par muļķīgas rezignācijas dēļ zaudēto dzīvi. Jauns biktstēvs, ko viņa sev šai laikā izraudzījās, vēl veicināja viņas ilgas; viņa bija palikusi dziļi ticīga, stingri pildīja reliģiskos pienākumus un paklausīja savas sirdsapziņas balss padomiem. Lai justos brīvāka, viņa atstaja jezuītu garīdznieku, kuru grāfs viņai bija izvēlējies par biktstēvu, un izraudzījās tā vietā abatu Pizoni, kas bija nelielās tuvās Farnēzes

laukumā esošās Svētās Brigitas baznīciņas kirē. Tas bija ļoti laipns un ļoti labsirdīgs piecdesmit gadus vecs cilvēks ar romiešu zemē reti sastopamo mīlestību uz savu tuvāko; arheoloģijas zinātne, kaislība uz senatnes akmeņiem bija izveidojusi no viņa dedzīgu patriotu. Stāstīja pat, ka viņš bijis vairākas reizes par starpnieku Vatikana un Kviri-nāla nesaskaņās, lai gan viņa stāvoklis nebija ievērojams. Kad abats kļuva arī par Benedetas biktstēvu, viņš ļoii labprāt tērzēja ar māti un meitu par apvienotās Itālijas diženumu, par to varenību, kādu tā sasniegs, kad pāvests un karalis savstarpēji sapratīsies.

Benedeta un Dārio mīlēja viens otru — kā jau sen — ar dziļu, mierīgu mīlestību, kā mīl cilvēki, kas apzinās, ka pilnīgi pieder viens otram. Nolika tomēr, ka Ernesta iejaucās šai mīlestībā, stūrgalvīgi pretodamās viņu laulībai. Nē, nē, tikai Dārio ne! Tikai ne šo brālēnu, pēdējo Bokanēru ģints vārda pārstāvi, kas arī ieslodzīs savu sievu tumšām kapenēm līdzīgajā Bokanēru pili! Arī Benedeta būs dzīva aprakta, tāpat kā viņas māte, tā būs vēl baigāka bojāeja, tas pats augstprātības posts, tā pati mūžīgā, bezspēcīgā pretošanās jaunajai kārtībai. Tas viss cilvēku nomāc un iemidzina. Viņa labi pazina jauno cilvēku, viņa zināja, ka tas ir egoists un gļēvulis, kas nav spējīgs domāt un rīkoties, viņa zināja, ka tas ar smaidu uz lūpām ļaus izbeigties savai dzimtai, ļaus viņu pils pēdējiem akmeņiem uzkrist sev uz galvas, nepielikdams ne mazākās pūles, lai glābtu kādreiz slaveno ģinti; Er-nestas ilgas taču bija, lai viņas bērnam būtu citāda laime, viņa gribēja meitu redzēt jaunā dzīvē, bagātībā, kas dotu tai iespēju uzplaukt kā ziedam uzvarošo un spēcīgo vidē, kam pieder nākotne. Kopš ša mirkļa mātes apņemšanās bija darīt savu meitu laimīgu pret viņas gribu; viņa stāstīja Benedetai par savām ciešanām un brīdināja to neatsākt šo baismīgo stāstu no jauna. Māte tomēr būtu piekāpusies pret jaunās meitenes mierīgo, stingro apņēmību, ja neparedzēti apstākļi nebūtu viņu tuvinājuši znotam, kādu tā bija iztēlojusi savos sapņos. Tieši tai pašā villa Montefiori, kur Benedeta un Dārio bija viens otram solijuši uzticību, Ernesta iepazinās ar grāfu Pradu — Itālijas vienotības varoņa Orlando Pradas dēlu. Tas bija astoņpadsmit gadus vecs jauneklis, kad pēc okupācijas kopā ar tēvu atbrauca no Milānas uz Romu un sākumā iestājās Finanšu ministrijā par vienkāršu kalpotāju, turpretī vecais varonis Orlando, iecelts par senatoru, dzīvoja

pieticīgu dzīvīti no nelielas rentes — pēdējām sava īpašuma druskām, kas bija iztērētas kalpošanas laikā tēvzemei. Bet kādreizējā Garibaldi cīņu biedra cēlā jūsma jaunā grāfa Pradas raksturā izpaudās laupījuma alkās, un jau nākamajā dienā pēc uzvaras viņš kļuva īsts Romas iekarotājs, viens no tiem plēsīgajiem putniem, kas pilsētu grauj un aprij. Viņš bija iesaistījies liela apjoma spekulācijās ar zemesgabaliem un, pēc nostāstiem, bija jau bagāts, kad sadraudzējās ar firstu Onofrio, kuram bija sagrozījis galvu, ieteikdams pārdot villa Monlejiori lielo parku, uz kura platības varētu celt jaunu dzīvojamo ēku kvartālu. Citi apgalvoja, ka grāfs Prada esot skaistās firstienes Flāvijas mīļākais, lai gan tā bija deviņus gadus vecāka par viņu, bet vēl daiļa. Tiešām, grāfa iegribas un viņa laupījuma kāre bija nesavaldāmas, un otra īpašums un sieva tam nebija nekāds šķērslis. Jau no pirmās tikšanās viņā modās vēlēšanās Benedetu iegūt. Viņu grāfs nevarēja pakļaut sev kā mīļāko, viņu vajadzēja apprecēt; nevilcinādamies ne mirkli, viņš sarāva saites ar Flāviju, jo pēkšņi bija iededzies kaislē pret šo skaidro meiteni, kuras jaunavīgajā miesā ritēja seno Romas patriciešu asinis. Kad grāfs Prada bija sapratis, ka Ernesta, meitenes māte, viņu atbalstīja, viņš lūdza tai meitas roku, būdams pārliecināts par uzvaru. Tas bija liels pārsteigums visiem, jo viņš bija piecpadsmit gadus vecāks par Bene-dclu; bet viņš bija grāfs, nesa vecu, vēsturisku vārdu, pievāca miljonus, Kvirinālā bija labi ieredzēts, un viņam tātad bija vislabākās izredzes. Visa Roma bija saviļņota.

Nekad Benedeta nespēja saprast, kā gan bija varējusi piekrist šīm laulībām. Ja tas būtu noticis pusgadu agrāk vai pusgadu vēlāk, šādas laulības nekad nebūtu noslēgtas, jo pret tām ar baigu skandālu bulu nostājusies visa «melnā» sabiedrība. Kā gan Bokanēru ģints meitene — pēdējā šīs senās pāvestu dzimtas pārstāve — varēja sniegt roku Pradam, baznīcu aplaupītājam! Sī trakā iecere varēja rasties sevišķā izņēmuma brīdī, kad starp Vatikānu un Kvirinālu tika izmēģināta pēdējā tuvināšanās. Klīda valodas, ka beidzot taču saprašanās tiks panākta, karalis piekrītot dot pāvestam virsvaru pār seno Leona vecpilsētu un šauru zemes joslu starp Romu un juras krastu. Vai šādos apstākļos Benedetas laulības ar grāfu Pradu nekļuva par saprašanas un nacionālās izlīgšanas simbolu? Vai šis skaistais bērns, šī «melnās» sabiedrības tīrā lilija nebija izlīgšanas upuris, ķīla, kas labprātīgi

dota «baltajai» sabiedrībai? Divas nedēļas runāja vienīgi par šo tematu, visi bija aizkustināti, visi cerēja. Jaunajai meitenei šie apsvērumi bija vienaldzīgi, viņa ieklausījās vienīgi savā sirdī, kurai viņa vairs nespēja pavēlēt, jo tā sen jau piederēja citam. Tomēr no rīta līdz vakaram Benedetai bija jāklausās mātes lūgšanās neatstumt savu laimi, dzīvi, kas tai māja, kas to aicināja. Sevišķi viņu ietekmēja biktstēva — labā abata Pizoni padomi, kura patriotiskā jūsma tagad kļuva aizrautīga; ar visu savas ticības spēku Itālijas kristietiskajai misijai viņš pateicās dieva lēmumam, kas bija izredzējis vienu no viņa draudzes avīm, lai pasteidzinātu saprašanos, kas sekmēs dieva triumfu visa pasaulē. Un tiešām, abata iespaids bija noteicošais, kas lika meitenei izšķirties, jo Benedeta bija ļoti dievbijīga; it sevišķi viņa cienīja kādu madonnas gleznu, kuru pielūdza katru svētdienu mazajā baznīciņā Farnēzes laukumā. Meiteni visai ietekmēja abata Pizoni stāstījums, ka svētbildes priekšā degošās lampiņas liesma ik reizes kļūstot balta, tiklīdz viņš, abats Pizoni, nometoties ceļos un lūdzot svēto jaunavu iedvesmot savam bikts-bērnam noslēgt šo laulību. Tādējādi šeit taču iedarbojās augstāki spēki, un aiz paklausības mātei Benedeta piekrita; kardināls un donna Serafīna sākumā neatzina šīs laulības, bet, kad tika izvirzīts reliģiskais jautājums, vairs nepretojās. Benedeta bija uzaugusi tik tīra, pilnīgā neziņā, nepazīstot ne dzīvi, ne sevi, ka laulība ar kādu citu un nevis Dārio viņai šķita vienīgi dotā solījuma pārkāpums, nevis viņu mīlestības beigas, kur cietīs miesa un ari sirds. Viņa daudz raudāja, un kādā skumjā, vientuļā dienā, kad nespēja vairs pretoties tuviniekiem un apkārtējai pasaulei, viņa apprecējās ar grāfu Pradu, noslēgdama laulību, pie kuras līdzvainīga bija visa Roma.

Bet vēl kāzu vakarā iespēra zibens. Vai pjemontietis Prada, ziemeļitālietis un iekarotājs, parādīja savu iebrucēja brutalitāti, vai viņš gribēja izturēties pret savu sievu tāpat, kā bija izturējies pret iekaroto pilsētu, vai viņš gribēja izturēties kā nepacietīgs valdnieks? Vai varbūt Benedetai šis laulības atklājums nāca negaidīts, tas viņai šķita kā rupjība, jo viņa, nemīlēdama savu vīru, nespēja tam atdoties? Viņa nekad par to nerunāja. Strauji viņa aizvēra un aizbultēja savas" istabas durvis un noteikti atsacījās tās savam vīram atkal atvērt. Veselu mēnesi grāfs Prada, kuru šis šķērslis saniknoja, izmēģinājās visvisādi. Viņš bija dziļi apvainots, viņa lepnums aizskarts, viņš

zvērēja sev pa kļaut sievu tāpat kā nepaklausīgu ķēvi ar jājampātagu. Bet šī stiprā vira jutekliskais niknums salūza pret nepakļaujamo gribu, kas pa nakti bija uzdīgusi Benedetas šaurajā, skaistajā pierītē. Bokanēru asinis bija pamodušās jaunajā sievietē; viņa bija gluži mierīga — viņa negribēja, un nekas pasaulē, pat nāve, nespētu viņas domas mainīt. Turklāt viņa, pēkšņi atskārstot mīlu, savās domās atgriezās pie Dārio; viņa nāea pie pārliecības, ka drīkstēja sevi visu dāvāt vienīgi viņam, jo viņam vienīgajam bija solījusies. Jauneklis kopš Benedetas kāzām, kuras viņš izjuta kā bēres, ceļoja pa Franciju. Benedeta neslēpa viņam neko, rakstīja, ka ilgojas viņu redzēt, no jauna solīdamās nekad nevienam citam nepiederēt. Piedevām arī viņas dievbijība bija augusi; apņēmība saglabāt savam sirdsmīļajam jaunavību sajaucās viņas domās ar uzticību Jēzum. Viņas sirdī bija modusies liela, dziļa mīlestība, un dotā zvēresta dēļ viņa bija spējīga pat mirt mocekles nāvē. Kad izmisusī māte saliktām rokām lūdza meiteni pildīt laulības pienākumus, viņa atbildēja, ka nekādus pienākumus neatzīstot, jo, laulību slēdzot, viņa par tādiem neesot neko zinājusi. Te jāpiemin, ka laiki mainījās, saprašanās starp Vatikānu un Kvirinalu nenotika un šo partiju laikraksti atkal uzsāka savstarpējos uzbrukumus ar jaunu niknumu; šīs triumfa laulības, kuras bija sekmējuši visi, lai tās būtu ka samierināšanās ķīla, tagad vispārējā sabrukumā bija tikai drupas starp citiem gružiem.

Ernesta nomira. Viņa bija vīlusies, viņas — precētās sievas neveiksmīgā bezprieka dzīve bija sasniegusi ciešanu kalngalu šajos pēdējos maldos, ko viņa bija pieļāvusi kā māte. Bet vissmagākais bija tas, ka viņa bija gluži viena, ka visa atbildība par šo nelaimi gulās uz viņas pleciem, jo viņas brālis kardināls un māsa donna Serafīna apbēra viņu ar pārmetumiem. Viņas vienīgais mierinājums bija izmisums, ko izjuta abats Pizoni, kas cieta divkārt; viņš bija zaudējis patriotiskās cerības un jutās arī kā šis katastrofas veicinātājs. Un kādu rītu Ernestu atrada stingu un bālu viņas gultā. Minēja sirds plīsumu, bet vainīgas bija bezgalīgās skumjas un bēdas, ko Ernesta klusībā cieta, nežēlodamās nevienam, tāpat kā bija cietusi visu mūžu. Bija jau apritējis vesels gads, kopš Benedeta bija laulāta sieva, liegdama sevi vīram, bet neatstādama jaunlaulāto mītni, lai aiztaupītu mātei atklāta skandāla kaunu. Krustmāte Serafīna gan pierunāja Benedetu to darīt, modinā-

dama Benedetā cerības par laulības šķiršanas iespējamību, ja tā ietu un nomestos ceļos svētā tēva priekšā, visu izstāstot; donnai Serafīnai beidzot izdevās meiteni pārliecināt, kad, pati savukārt paklausīdama citu ļaužu padomiem, bija ieteikusi Benedetai savu personīgo biktstēvu jezuītu Lorenco abata Pizoni vietā. Šis jezuītu mācītājs, tēvs Lo-renco, tikko trīsdesmit piecus gadus vecs, bija nopietns, laipns vīrs, ar skaidrām acīm un ietekmīgām pārliecināšanas spējām. Bet Benedetā izlēma to darīt nākamajā dienā pēc mātes nāves un tikai tad atgriezās Bokanēru pilī un apmetās istabā, kurā bija piedzimusi un kurā tagad bija izdzisusi viņas mātes dzīvība. Nekavējoties tika ierosināts laulības šķiršanas process un lieta nodota izmeklēšanai galvenajam vikāram, kas pārzināja Romas diocēzi. Stāstīja, ka jaunā grāfiene izlēmusi tā rīkoties tikai pēc slepenas audiences pie pāvesta, kas viņai apliecinājis visuzmundrinošāko līdzjūtību. Sākumā grāfs Prada izteicas, ka ar tiesu piespiedīšot sievu atgriezties jaunlaulāto mītnē. Bet, sava izmisušā tēva — vecā Orlando pierunāts, viņš piekrita lietas izskatīšanai garīgajā tiesā. Visvairāk viņu sarūgtināja sūdzētājas norādījums lūgumā, ka laulība jāšķir vīra nevarības dēļ. Tas ir viens no visskaidrākajiem Romas tiesās pieļaujamiem laulības šķiršanas motīviem. KonŠistorijas advokāts Morāno, kas bija autoritāte visu Romas juristu vidū, savā sūdzības rakstā bija aizmirŠis pieminēt, ka iemesls šai nevarībai bija vienīgi sievas pretošanās; par šo delikāto, kutelīgo jautājumu pārrunās izraisījās strīds, tādējādi nebija iespējams noskaidrot patiesību: no vienas, kā arī no otras puses tika minēti intīmi sīkumi latīņu valodā, izvaicāti liecinieki, draugi, mājkalpotāji, kas bija novērojuši scēnas un stāstīja par laulības dzīvi gada laikā. Izšķirošā nozīme bija kādam dokumentam — apliecībai, ko bija parakstījušas divas vecmātes, kuras pēc apskates konstatējušas meitenes neskarto jaunavību. Galvenais vikārs, būdams arī Romas bīskaps, iesniedza lietu izskatīšanai Augstajai baznīcas padomei, un tas nozīmēja Benedetai pirmos panākumus šai procesā. Tāds pašlaik bija lietas stāvoklis, un viņa gaidīja Augstās padomes galīgo lēmumu cerībā, ka laulības šķiršana garīgajā tiesā būs neatvairāms iemesls panākt laulības šķiršanu pilsoniskajās tiesās. Saltajā istabā, kurā liktenim padevīga un izmisusi bija mirusi Benedetas māte Ernesta, kontesīna atsāka agrāko jaunas meitenes dzīvi. Viņa bija ļoti mierīga, ļoti pārliecināta par savu mīlestību, jo bija

zvērējusi piederēt vienīgi Dārio un tikai tad, kad priesteris tos būs svēti savienojis dieva priekšā.

Ari Dārio jau kopš pusgada pēc tēva nāves un katastrofas, kas to bija nonāvējusi, mita Bokanēru pilī. Pēc tam kad firsts Onofrio, sekojot grāfa Pradas padomam, bija pārdevis villa Montefiori par desmit miljoniem kādai finanŠistu sabiedrībai un saprātīgas taupības vietā sasirdzis ar aizrautīgu spekulāciju drudzi, kāds bija pārņēmis visu Romu, viņš sāka spēlēt un atpirka savas dzimtas īpašumus, bet tad zaudēja visu briesmīgajā finansiālajā krahā, kas aprija visas pilsētas bagātības. Galīgi izputināts, pats iestidzis parādos, bet tomēr smaidīdams, plaši pazīstamais firsts Onofrio turpināja pastaigas pa Korso, kad pēkšņi dabūja galu, nokrizdams no zirga; pēc vienpadsmit mēnešiem viņa atraitne, joprojām vēl skaistā Flāvija, vispārējā sabrukumā tomēr bija pratusi sev nodrošināt jaunu villu un četrdesmit tūkstošus gada ienākumu, apprecēdamās ar skaistu desmit gadus jaunāku viru — šveicieti Zilu Laportu, kādreizējo svētā tēva Šveices gvardes seržantu, vēlāko kaklu mākleri relikviju pārdošanā, tagadējo marķīzu Montefiori; šo titulu viņš ieguva līdz ar sievu pēc speciālas pāvesta pavēles. Firstiene Bokanēra atkal bija kjuvusi marķīze Montefiori. Kardināls Bokanēra dziļā aizvainojumā noteikti pieprasīja, lai brāļadēls Dārio nāktu pie viņa un pils otrajā stāvā apdzīvotu dažas telpas. Svētā vīra sirdī, kas šķita mirusi pasaulei, vēl mita lepnums uz savu vārdu un siltas jūtas pret trauslo zēnu, kas bija pēdējais šīs cilts vārda nesējs, no kura vecais celms varēja dzīt jaunas atvases. Kardināls nebija nelabvēlīgi noskaņots pret Dārio laulībām ar Benedetu, kuru arī mīlēja ar tēvišķīgu maigumu. Viņš bija lepns uz tiem un tik pārliecināts par viņu ticību dievam, ka nevēroja neglītās valodas, kuras izplatīja grāfa Pradas draugi «baltajā» sabiedrībā, kopš brālēns un māsīca dzīvoja zem viena jumta. Donna Serafīna sargāja Benedetu tā, kā kardināls sargāja Dārio; un drūmās, vientuļās, kādreiz asinīm slacītās pils ēnā mita tikai četri cilvēki ar savām pašlaik iemidzinātajām kaislībām; viņi bija uz jaunās pasaules sliekšņa sabrūkošās pasaules pēdējie pārstāvji.

Abats Pjērs Fromāns, pēkšņi pamodies no mokošiem sapņiem ar smagu galvu, bija izmiŠis, redzot, ka diena jau krēslojas. Pulkstenis, uz kuru viņš pameta steidzīgu skatienu, rādija seši. Viņš taču bija nodomājis atpūsties, ilgākais, kādu stundu un nu bija nogulējis nepārvaramā

nogurumā gandrīz septiņas stundas. Un, lai gan bija atmodies, viņš tomēr palika gultā salauzts, it kā jau pirms cīņas uzvarēts. No kurienes gan radās šis nogurums, šī grūtsirdība bez iemesla, šaubu trīsas, kas bija nezin no kurienes iznirušas, kamēr viņš gulējis, un iznīcinājušas viņa šā rīta kvēlo jūsmu? Vai varbūt Bokanēru dzimtai bija kāds sakars ar viņa dvēseles pēkšņo pagurumu? Savu sapņu miglā viņš bija redzējis neskaidrus, nemiera pilnus tēlus, un arī vēl tagad tie rādījās viņam. Satrauktība neizgaisa, viņš jutās samulŠis, atmozdamies šai svešajā istabā, un viņu māca bailes no nezināmā. Viss notikušais Pjēram šķita nesaprotams, viņš nespēja sev izskaidrot, kādēļ Benedeta rakstījusi vikontam Filibēram Delašū un lūgusi paziņot Pjēram, ka pāvesta cenzūras kongregācija grasās aizliegt viņa grāmatu; un kādu apsvērumu dēļ viņa gribēja, lai grāmatas autors ierastos Romā savu darbu aizstāvēt; un kādēļ Benedetas laipnība bija tik liela, ka viņš saņēma uzaicinājumu apmesties šeit? Vārdu sakot, viņš bija pārsteigts, ka, būdams svešinieks, atrodas šajā gultā, šajā istabā, šajā pilī, kur visapkārt valdīja dziļš klusums. Viņa locekļi bija kā salauzti, smadzenes kā izsūknētas; bet pēkšņi viņam uzausa gaisma, viņš saprata, ka gar viņa acīm kaut kas aizslīd un ka aiz šķietami vienkāršajiem faktiem slēpjas sarežģīti apstākļi. Taču tā bija tikai mirkļa gaisma, tad aizdomas atkal pazuda, viņš piespieda sevi piecelties, noskurinājās un uzskatīja skumjo mijkrēsli par vienīgo iemeslu, kas izraisījis šis trīsas un izmisumu, kuru dēļ viņš tagad kaunējās.

Lai uzmundrinātos, Pjērs sāka apskatīt abas istabas. Tās bija vienkārši, gandrīz nabadzīgi iekārtotas ar dažādām gadsimta sākumā darinātām sarkankoka mēbelēm. Ne gultai, ne logiem un durvīm nebija aizkaru. Uz vaskotās, sarkani krāsotās grīdas vienīgi sēdekļu priekšā atradās šauras sedziņas. Pilsoniskais kailums un saltums atsauca Pjēra atmiņā vecmāmiņas istabu Versaļā, kur viņš kā bērns bija gulējis; vecmāmiņai Luija-Filipa laikā tur bija piederējis sīkpreēu veikaliņš. Taču šeit pie istabas vienas sienas virs gultas starp bērnišķīgām, bezvērtīgām gravīrām Pjēra interesi saistīja kāda veca glezna. Dziestošās dienas palsajā gaismā gleznā tikko bija saskatāma sieviete, kas sēdēja uz lielas, drūmas mājas akmens sliekšņa un likās no šīs mājas padzīta. Bronzas durvis bija aizvērušās aiz viņas uz visiem laikiem, un viņa tur sēdēja uz

sliekšņa, tinusies vienkāršā, baltā audeklā, bet, kā pagadījies, nosviesti apģērba gabali mētājās uz platajiem granīta pakāpieniem. Sievietei bija kailas kājas, seja slēpās sāpēs sažņaugtajās rokās, šo seju nevarēja saskatīt, pār to plūda brīnumskaistu matu viļņi kā blāva zelta plīvurs. Kādas vārdos neizsakāmas sāpes, kādu briesmīgu kaunu, kādu atstumtas dvēseles izmisumu pauda šī seja; šī pamestā, pašaizliedzīgi mīlošā sieviete, par kuras dzīves stāstu, izmocītās sirds stāstu varēja domāt tik bezgala daudz! Varēja nojaust, ka sieviete pat postā, pat steigā ap pleciem apmestajā audeklā ir pielūgsmes cienīga, jauna un skaista, visu pārējo — viņas aizrautību, varbūt viņas nelaimi, varbūt viņas vainu — apvija noslēpums. Iespējams, ka viņa, šī sieviete bez sejas, bija tikai simbols visam, kas, raudās trīsošs, stāv aizvērto patiesības durvju priekšā. Ilgi Pjērs skatījās uz šo gleznu, tik cieši skatījās, ka beidzot iedomājās redzam sievietes dievišķo, ciešanu apskaidroto profilu. Tomēr tā bija tikai ilūzija, jo glezna pati bija daudz cietusi, nomelnējusi un novārtā atstāta, un Pjērs vaicāja sev, kāda gan nezināma mākslinieka radīts bija šis darbs, ka tik ļoti spēja viņu saviļņot. Turpat blakus karājās slikta astoņpadsmitā gadsimta gleznas kopija, kas attēloja svēto jaunavu, kura kaitināja Pjēru ar savu banālo smaidu.

Arvien vairāk sabiezēja krēsla; Pjērs atvēra istabas logu un ar elkoņiem atbalstījās uz palodzes. Viņam tieši pretim uz otra Tibras krasta pacēlās Janikula pakalns, no kura viņš šorīt bija skatījis Romu. Tagad, šai drūmajā stundā, tā vairs nebija jaunības un sapņu pilsēta, kas iznira acu priekšā rīta saulē. Nakts bija pārsegusi tai pāri savu pelnu pelēko plīvuru, un neskaidrs un drūms izzuda apvārsnis. Pjēram šķita, ka viņš lejā pa kreisi pāri namu jumtiem redz Palatinu, un tur — lejā pa labi pret svina pelēkajām debesīm slējās augšup pelēka kā šīferis Svētā Pētera katedrāle, bet tas aizmugurē Kvirinālu, kuru Pjērs nevarēja redzēt, migla droši vien ari bija vērtusi tumšu. Pagāja daži mirkļi, un viss slīga vēl dziļākā tumsā. Roma pazuda un izgaisa savā neaptveramībā, kuru Pjērs vēl nepazina. Viņu no jauna sāka tirdīt beziemesla šaubas un nemiers tik sāpīgi, ka viņš vairs nespēja palikt pie loga. Viņš aizvēra logu, atgāja no tā un apsēdās, ļaudamies tumsas bezgalīgajām skumjām. Drūmie sapņi atstāja Pjēru, kad klusi atvērās durvis un gaisma vērta istabu jautrāku.

Piesardzīgiem soļiem ienāca Viktorīna, nesdama lampu.

— Ak, abata kungs, jūs esat piecēlies. Es jau ielūkojos šeit ap pulksten četriem, bet ļāvu jums gulēt. Jūs darījāt labi, izguļoties pēc sirds patikas.

Pjēram ieminoties, ka viņu moka locekļu sāpes un drebuļi, Viktorīna uztraucās:

— Piesargieties, nesaslimstiet tikai ar šejienes riebīgo drudzi! Ziniet, dzīvot kaimiņos ar upi nav veselīgi. Dons Vidžilio, viņa eminences sekretārs, sirgst ar šo drudzi, un es jums saku, tas nav nekāds joks.

Viņa deva Pjēram padomu neiet lejā, bet likties atkal gultā. Viņa aizbildināšot viņu firstienei un kontesīnai. Viņš atļāva Viktorīnai runāt un darīt, kā tā gribēja, jo viņam nebija spēka kaut ko gribēt. Paklausīdams Viktorīnas padomam, viņš tomēr iebaudīja viru, cāļa spārniņu un ievārījumu, ko sulainis Džakomo viņam uznesa. Tas Pjēram nāca par labu, un viņš jutās tūlīt kā atjaunots, turklāt tik ļoti, ka atteicās iet gultā, jo noteikti vēlējās dāmām pateikties jau šovakar par viņu laipnību un viesmīlību. Ja donnai Serafīnai pirmdienā esot pieņemšanas diena, viņš vēloties stādīties priekšā.

— Jauki, jauki! — piekrita Viktorīna. — Ja jūs jūtaties atkal labi, tas jūs izklaidēs… Vislabāk būs, ja dons Vidžilio, jūsu kaimiņš, pulksten deviņos ienāks un jūs pa-vadis.

Tieši deviņos, tikko Pjērs bija nomazgājies un uzģērbis jauno sutanu, kāds klusi klauvēja pie viņa durvīm. Ienāca neliela auguma priesteris, kam nebija vairāk par trīsdesmit gadiem, kalsens un vārgs, garenu, bakurētainu, safrāndzeltenu seju. Jau divus gadus katru dienu noteiktā stundā viņu mocīja drudža lēkmes. Bet viņa dzeltenajā sejā, trauksmainas dvēseles iekvēlinātas, kā liesmas kaisa melnas acis, ja viņš šo uguni aizmirsa apvaldīt.

Viņš palocījās un ļoti laba franču valodā vienkārši sacīja:

— Abata kungs, es esmu dons Vidžilio, esmu pilnīgi jūsu rīcībā… Varbūt iesim lejā?

Pateikdamies Pjērs viņam sekoja. Dons Vidžilio vairs nerunāja, atbildēdams vienīgi ar smaidu. Viņi nokāpa pa mazajām kāpnēm un apstājās trešajā stāvā uz plašo goda kāpņu laukumiņa. Pjēru pārsteidza un nomāca vājais apgaismojums, lielā atstatumā cits no cita mirgoja gāzes radziņi kā aizdomīgās viesnīcās, dzeltenie gaismas plankumi tikko apspīdēja augsto gaiteņu dziļo tumsu. Iespaids

bija varens un visai drūms. Pat uz kāpņu laukumiņa, kur atradās donnas Serafīnas dzīvojamo telpu durvis, pretim tām, kas veda viņas māsasmeitas istabās, nekas neliecināja, ka te šovakar pieņemtu viesus. Durvis palika aizvērtas, un no istabām neatlidoja ne mazākais troksnītis nāves klusumā, kas valdīja visā pilī. Dons Vidžilio, atkal palocīdamies, klusi atvēra durvis bez piezvanīšanas.

Viena vienīga petrolejas lampa uz galda apgaismoja priekštelpu. Tā bija liela istaba kailām sienām, kuras visapkārt greznoja krāsojums — zelta freskas uz sarkana pamata veclaicīgā gaumē. Uz krēsliem vīdēja daži vīriešu un divi dāmu mēteļi, cepures bija sakrautas uz kādas konsoles. Kalpotājs, atspiedies ar muguru pret sienu, sēdēja un snauda.

Kad dons Vidžilio pagāja sāņus, lai Pjēru ielaistu pirmajā salonā, kas bija pustumšs, ar sarkanu brokātu pārvilktām sienām un šķietami tukšs, Pjērs pēkšņi redzēja sev pretim tumšu stāvu — tā bija melnās drēbēs tērpta dāma, kuras sejas vaibstus sākumā nevarēja izšķirt. Par laimi, viņš izdzirda sava pavadoņa balsi, kurš palocīdamies sacīja:

— Grāfien, man ir gods jums stādīt priekšā abatu Pjēru Fromāna kungu, kurš šorīt ieradies no Francijas.

Mirkli Pjērs palika viens šī klusā salona vidū mierīgajā divu lampu gaismā, ko aizplīvuroja mežģīņu abažūri. Bet pēkšņi atskanēja balŠis no blakus salona — lielas zāles, kuras divviru durvis bija plaši atvērtas un izveidoja spožāku gaismas četrstūri.

Jaunā sieviete, ļoti laipna un ļoti vienkārša, tūlīt nāca Pjērain pretim.

— Ak, abata kungs, priecājos jūs redzēt. Baidijos, ka jūsu sagurums ir nopietns. Bet nu jūs jau esat pilnīgi atpūties, vai ne?

Viņš klausījās, šīs gausās, mazliet guturālās balss valdzināts, kurā apslāpēta kvēle šķita pārveidojamies sapratīgā nosvērtībā. Beidzot Pjērs redzēja Benedetu ar viņas kuplajiem, tumšbrūnajiem matiem un ziloņkaula blāvuma ādu. Viņai bija apaļa seja, lūpas pabiezas, ļoti smalki veidots deguns un bērnišķīgi maigi vaibsti. Taču visizteiksmīgākās viņas sejā bija acis — lielas, neizsakāmi dziļas acis, kurās lasīt nespēja neviens. Vai viņa snauda? Vai viņa sapņoja? Vai viņā zem šīs nekustīgās sejiņas slēpās spraigs spēks, kas piemīt ievērojamām svētajām, izcilām mīlētājām? Viņa bija tik balta, tik jauna un mierīga, viņas kustības bija harmoniskas, viņas izturēšanās apsvērta,

cēla un ritmiska. Divas milzīgas, brīnum dzidras pērles viņas auskaros bija ņemtas no viņas mātes slavenās kaklarotas, kuru pazina visa Roma.

Pjērs atvainojās un pateicās.

— Cienītā kundze, jūtos vainīgs, jau no rīta gribēju jums teikt, cik ļoti mani aizkustina jūsu neizmērojamā laipnība.

Mirkli viņš bija šaubījies, vai uzrunāt viņu «cienītā kundze», jo atcerējās laulības anulēšanas lūgumā minēto iemeslu. Bet viņu taču visi tā dēvēja. Viņas seja tomēr palika mierīga un laipna, kā bijusi, viņa gribēja Pjēru iedrošināt.

— Jūtieties kā mājās, abata kungs. Pietiek, ka mūsu radinieks Delašū kungs jūs mīl un interesējas par jūsu darbu. Jūs zināt, ka es viņu ļoti cienu …

Viņas balss mazliet aizķērās, viņa saprata, ka jārunā par grāmatu, vienīgo šī ceļojuma un piedāvātās viesmīlības iemeslu.

— Jā, tas bija vikonts, kurš man atsūtīja jūsu grāmatu. Es izlasīju to un uzskatu par ļoti skaistu. Sī grāmata mani satrauca, es samērā maz zinu, neesmu visu sapratusi, un mums par to jāparunā, jūs man paskaidrosiet savu domu, vai ne, abata kungs?

Benedetas lielajās, skaidrajās acīs, kuras neprata melot, viņš lasīja pārsteigumu, bērna dvēseles saviļņojumu, kas cenšas atrisināt satraucošas, nekad vēl neskartas problēmas. Tatad viņa nejūsmoja par Pjēra grāmatu, viņa nebija vēlējusies redzēt viņu savā tuvumā, lai atbalstītu viņu un dalītos viņa panākumos? Viņš nojauta un šoreiz visai noteikti kādu slepenu ietekmi, kādu roku, kas visu vadīja uz nezināmu mērķi. Bet šī tik skaistai, jaunai un dižciltīgai būtnei piemītošā vienkāršība un atklātība apbūra Pjēru; pārmijis ar viņu dažus vārdus, viņš bija gatavs darīt visu viņas labā, viņš gribēja viņai pateikt, kajr pilnīgi viņas rīcībā, kad viņu pārtrauca otras melni tērptas sievietes ierašanās, tās slaidais augums krasi izcēlās blakus salona plaši atvērto durvju spulgās gaismas ietvarā.

— Bcnedcta, vai tu pateici Džakomo, lai uziet augšā paskatīties? Dons Vidžilio nupat atnācis, un viņš ir viens, tas nav pieklājīgi.

— Nē, nē, krustmāmiņ, abata kungs ir šeit.

Viņa steidzās tos iepazīstināt:

— Abats Pjērs Fromāna kungs… Firstiene Bokanēra.

Norisa ceremoniāla sasveicināšanās. Firstienei bija jau gandrīz sešdesmit, bet vii.ia sevi tik cieši iežņaudza korsetē, ka no muguras šķita kā jauna sieviete. Tā, starp citu, izpaudās viņas pēdējā koķetība; viņas mati, vēl joprojām biezi un stingri, bija gluži sirmi, vienīgi uzacis garenajā, dziju grumbu izvagotajā sejā ar ģimenei raksturīgo ietiepīgo degunu bija palikušas melnas. Viņa nekad nebija bijusi skaista, un, juzdamās bezgala aizvainota par grāfa Brandini izvēli, kuram bija patikusi Ernesta, viņas jaunākā māsa, Serafina bija izlēmusi rast sev prieku apmierinājumā, ko sniedz lepošanās ar vārdu, kuru nesa. Bokanēru ģimenē bija jau bijuši divi pāvesti, un viņa cerēja nenomirt ātrāk, iekams viņas brālis kardināls nebūs kļuvis trešais. Viņa bija sava brāļa neoficiāla namamāte, nekad neatstāja to un deva tam padomus, saimniekodama patstāvīgi un darīdama brīnumus, lai slēptu lēno bojāeju, kas reiz liks sabrukt jumtam pār viņu galvām. Un, ja viņa jau trīsdesmit gadus katru pirmdienu pieņēma dažus uzticīgus draugus, kas visi piederēja Vatikāna aprindām, tad tā bija slepena politika, lai «melnās» sabiedrības salons vienmēr būtu vara un drauds.

Tāpēc arī Pjērs no viņas izturēšanās tūdaļ noprata, cik maza nozīme viņam bija donnas Scrafinas acīs, viņam, neievērojamam priesterim, ārzemniekam, kurš pat vēl nebija prelāts. Tas viņu vēl vairāk pārsteidza, no jauna izraisīja neizprotamo jautājumu: kādēļ gan viņš bija uzaicināts, ko lai viņš dara šeit, šajā neievērojamiem ļaudīm nepieejamā sabiedrībā? Pjērs zināja, ka firstiene bija ļoti dievbijīga, un viņam likās, ka donna Serafina viņu pieņēma vienīgi aiz cieņas pret vikontu, jo viņa nemācēja neko citu pateikt kā tikai:

— Mēs esam ļoti laimīgas, ka vikonts Delašū kungs ir sveiks un vesels! Pirms diviem gadiem viņš pie mums atbrauca un pastāstīja par ceļojumu pa svētajām vietām!

Iedama pa priekšu, viņa aizveda jauno priesteri blakus salonā. Tā bija plaša, kvadrātveida telpa, ķuras sienas bija pārvilktas ar vecu, dzeltenu, puķotu Luija XIV stila brokātu. Ļoti augstie griesti bija brīnišķīgi rotāti ar krāsotiem kokgrebumiem un plāksnēm, kuras savienoja zelta rozetes. Taču mēbeles šajā salonā bija ļoti nevienādas. Tur bija augsti spoguļi, divas brīnumdaiļas apzeltītas konsoles un daži skaisti septiņpadsmitā gadsimta atzveltnes krēsli; turpretim pārējais izskatījās nožēlojami smags; nezin no kurienes šeit bija uzradies ampīra stila vienkājains

galdiņš un visādi dīvaini priekšmeti, kas droši vien bija atceļojuši šurp no kāda labdarības bazāra; atbaidošas fotogrāfijas stāvēja uz vērtīgo konsoļu marmora virsmas. Nebija neviena interesanta mākslas priekšmeta. Pie sienām karājās senas, viduvējas gleznas. Izņēmums bija tikai viens kāda nezināma mākslinieka darbs no četrpadsmitā gadsimta — «Vizitācija». Svētā jaunava tajā bija attēlota mazas, liegas, apmēram desmit gadu vecas meitenītes izskatā, turpretī eņģelis, kas to pavada, bija milzīgi liels un varens un ietina to neaptveramas, dievišķas mīlestības gaismā. Sai gleznai pretim pie otras sienas karājās sens ģimenes portrets, ļoti skaista jauna meitene ar augstu matu sasukājumu; šo meiteni uzskatīja par Kasiju Boka-nēru, mīlošo līgavu un soģi, kas bija metusies Tibrā kopā ar savu brāli Erkolu un mirušo mīļoto Flāvio Koradīni. Četras lampas lēja spilgtu, mierīgu gaismu šai izbalējušajā, it kā skumja zeltaina saulrieta piestarotajā drūmajā, tukšajā un saltajā telpā, kurā nebija redzams ne vismazākais ziedu pušķītis.

Donna Serafīna dažos vārdos tūdaļ iepazīstināja Pjēru ar viesiem, un klusumā, kāds iestājās, pārtrūkstot sarunu pavedienam, viņš juta visu skatienus pievērstus sev — kā apsolītam un gaidītam brīnumam. Šeit atradās, augstākais, kādi desmit cilvēki, to vidū arī Dārio; tas, kājās stāvēdams, tērzēja ar mazo firstieni Cēliju Buondžovanni, kuru šurp bija atvedusi kāda veca radiniece, kas pašlaik pusbalsī sarunājās ar prelātu monsenjoru Nanī; abi sēdēja kādā tumšā nostūrī. Bet vislielāko iespaidu uz Pjēru atstāja konŠistorijas advokāta Morāno vārds, par kura izņēmuma stāvokli šai mājā vikonts Delašū Pjēram, pavadīdams viņu uz Romu, bija pastāstījis, lai pasargātu viņu no pārpratumiem. Jau trīsdesmit gadus Morāno bija don* nas Serafīnas draugs. Šie sakari bija kādreiz nosodāmi, jo advokātam bija sieva un bērni; bet pēc tam, kad tas bija kļuvis atraitnis un jo sevišķi kad ilggadējais sakars tika no visiem attaisnots un atzīts un izvērtās par ko līdzīgu parastajām, nelegālajām laulībām, savu svētību deva sabiedrības iecietība. Tā kā abi bija ļoti dievbijīgi, viņi sev bija nodrošinājuši nepieciešamo labvēlību. Morāno sēdēja šeit vietā, kuru tas ieņēma jau ilgāk par gadsimta ceturksni, pie kamīna, lai gan ziemas uguns vēl tajā nebija iekurta. Un, kad donna Serafīna bija izpildījusi namamātes pienākumus, viņa arī ieņēma savu parasto vietu kamīna otrā pusē, pretim Morāno.

Pjērs klusi un pieklājīgi apsēdās uz krēsla donam Vi-džilio blakus, bet Dārio skajākā balsī turpināja savu stāstu Cēlijai. Viņš bija glīts vidēja auguma vīrietis, slaids un elegants, ar brūnu, labi koptu bārdu, garenu seju un palielo Bokanēru dzimtas degunu; bet viņa vaibsti bija glezni, bez stingrības, simtgadīgas asiņu novājināšanās dēļ kļuvuši vārgi.

— Ak, tā gan bija skaistule, — viņš aizrautīgi atkārtoja, — apbrīnojama skaistule!

— K.as tad? — jautāja Benedeta, tiem pievienodamās.

Cēiija, kura bija mazliet līdzīga svētajai jaunavai gleznā

virs viņas galvas, sāka smieties.

— Ak, mīļā, lā ir kāda nabaga meitene, kāda strādniece, kuru Dārio šodien redzējis.

Dārio bija jāatkārto savs stāsts. Viņš bija gājis pa šauru ieliņu, netālu no Navonas laukuma, kad pēkšņi uz kādām kāpnītēm ieraudzījis sakņupušu, slaidu, spēcīgu, apmēram divdesmit gadus vecu meiteni, kura, skaļi elsodama, raudājusi. Viņas skaistuma aizkustināts, viņš meitenei tuvojies un uzzinājis, ka viņa strādā šai mājā, kur atrodas vaska pērļu fabrika, bet darbs pārtraukts, darbnīcas aizslēgtas; viņa nedrīkstot vairs atgriezties mājās pie vecākiem, jo ģimenē valdot liela nabadzība. Asarām ritot, viņa Dārio uzlūkojusi tik skaistām acīm, ka viņš beidzot izņēmis no maka dažus naudas gabalus, taču meitene pēkšņi uzlēkusi kājās, nosarkusi un apjukusi, rokas noslēpusi svārkos, — viņa negribējusi nekā pieņemt, sacīdama, ka viņš varot viņai sekot, ja vēloties, un naudu iedot viņas mātei. Tad viņa ātri aizskrējusi Svētā eņģeļa tilta virzienā.

•— Ak, kāda skaistule viņa bija, — Dārio jūsmoja, — apburoša skaistule!… Lielāka par mani, slaida, lai gan spēcīga, ar kaklu kā dievietei! Tā bija seno laiku divdesmit gadus veca Venera — ar mazliet smagnēju zodu, bet brīnišķi un pareizi veidotu muti un degunu, un acīm — ak, šīs skaidrās, lielās acis! … Un galva viņai bija kaila, to sedza vienīgi smagu, melnu matu vainags, un sejiņa starojoša, kā saules zelta apmirdzēta!

Visi aizrautīgi klausījās šajā jūsmošanā par skaistumu, kas Romai, par spīti visam, ir joprojām raksturīga.

— Sīs daiļās meitenes tautā tomēr arvien retāk sastopamas, — teica Mora no. — Var izskriet visu Trastevēru un nesatikt nevienu. Bet, lūk, šeit taču ir pierādījums, ka tādas tomēr vēl sastopamas, vismaz viena.

— Un kā tavu dievi sauc? — smaidot vaicāja Benedeta, uzjautrināta un sajūsmināta tāpat kā citi.

— Pjerina, — atbildēja Dārio, ari smiedamies.

— Un ko tad tu ar viņu iesāksi?

Satrauktā jaunā cilvēka sejā parādījās nemiera un baiļu izteiksme, kā bērnam, kas rotaļājoties ierauga neglītu dzīvnieku.

— Ak, nepiemini vairs par to, man žēl, ka turp gāju.,. Tāda nabadzība, tāds posts, ka cilvēkam kļūst nelabi!

Ziņkāres dzīts, viņš bija meitenei sekojis līdz pat Svētā eņģeļa tilta otrajam galam, līdz jaunajam kvartālam, kas tur pašlaik veidojās, kur agrāk bijuši vecās pils lauki; tad kādā no pamestajām, mitrajām un gandrīz jau sagruvušajām mājām viņš ieraudzījis baismīgu ainu, no kuras viņam vēl tagad esot nelabi: visa ģimene — māte, tēvs, vecs, slims tēvocis un vairāki bērni gandrīz pamiruši no bada un netīrības. Dārio centās attēlot to visu iespējami pieklājīgiem vārdiem, pavadīdams šo nepatīkamo vīziju ar baiļpilnu kustību.

— Nu, es taisījos, ka tieku projām. Un es jums apsolu, ka turp vairs neiešu.

Saltajā, nepatīkamajā klusumā, kas iestājās, visi neapmierināti purināja galvas. Morāno ar rūgtiem vārdiem vainoja Kvirināla laupītājus kā visas Romas posta cēloni. Vai tad neklīda runas, ka šo visādās aizdomīgās dēkās kompromitēto deputātu Sako iecels par ministru? Tas jau būtu nekaunības kalngals, neatvairāmi tuvais bankrots.

Vienīgi Benedeta, skatienu Pjēram pievērsusi, domādama par viņa grāmatu, klusi teica:

— Nabaga cilvēki, tas ir ļoti bēdīgi, bet kādēļ gan neaiziet vēlreiz pie tiem?

Pjēru, kurš sākumā bija satraukts un jutās neveikli, dziļi aizkustināja Dārio stāsts. Viņš atkal pārdzīvoja savas apustuļa gaitas pa Parīzes nabadzību un postu, un dziļš žēlums modās viņa sirdī par to, ka tūlīt pēc ierašanās Romā viņš sastapis šeit tādas pašas ciešanas. Negribot viņš paaugstināja balsi un ieteicās pavisam skaļi:

— Ak, cienītā kundze, iesim turp abi kopā, aizvediet mani turp. Tas mani ļoti interesē!

Visu uzmanība tūlīt pievērsās Pjēram. Viņu sāka iztaujāt; viņš juta, ka visi gribēja zināt par viņa pirmajiem iespaidiem, dzirdēt spriedumu par Romu un tās iedzīvotājiem. Viņš nedrīkstot pārsteidzīgi spriest par šo pilsētu no pirmā acu uzmetiena. Ko īsti viņš bija redzējis, kādas

bija viņa domas par to? Pjčrs pieklājīgi aizbildinājās, ka nevarot atbildēt, jo neesot vēl redzējis nekā, pat neesot izgājis uz ielas. Bet no Pjēra vairs neatlaidās; viņš manīja, ka viņu grib piespiest apbrīnot un mīlēt Romu. Viņam deva padomus, viņu centās pārliecināt, lai viņš neļaujoties sevi iespaidot, jo neatvairāmi sekošot vilšanās, lai viņš pacietīgi gaidot, līdz Roma pati atsegšot savu dvēseli.

— Abata kungs, cik ilgi jūs domājat palikt pie mums? — vaicāja kāda laipna, maiga un skaidra balss.

Sos vārdus teica monsenjors Nani, kas sēdēja ēnā un pirmo reizi ierunājās skaļi. Pjēram jau vairākkārt bija licies, ka prelāts nenovērš no viņa savu zilo, ļoti dzīvo acu skatienu, izlikdamies, ka klausās Cēlijas krustmāmiņas lēno tērzēšanu. Pirms Pjērs monsenjoram atbildēja, viņš paskatījās uz viņu. Savā tumšsarkani apmalotajā un ar violetu zīda jostu apņemtajā sutanā monsenjors vēl izskatījās jauns, lai gan bija jau pāri piecdesmitiem, jo mati viņam bija vēl gaiši, deguns taisns, mutes līnijas daiļas un noteiktas un zobi apbrīnojami balti.

— Monsenjor, apmēram divas nedēļas, varbūt trīs.

Viss salons iebilda. Kā, trīs nedēļas? Viņš iedomājies

iepazīt Romu trijās nedēļās! Tam bija nepieciešams pusgads, gads, desmit gadu! Pirmais iespaids vienmēr ir nelabvēlīgs, lai tam tiktu pāri, jāpadzīvo Romā ilgāk.

— Trīs nedēļas! — atkārtoja donna Serafīna ar nievājošu smaidu. — Vai tad trijās nedēļās iespējams kādu iepazīt un iemīlēt? Pie mums atgriežas tie, kas mūs beidzot iepazinuši.

Nanī, neaizraudamies ar citu izsaucieniem, vispirms aprobežojās ar smaidu. Viņš viegli pamaja ar smalko roku, kas liecināja par viņa aristokrātisko izcelšanos. Kad Pjčrs pazemīgi ierunājās, ka ieradies šeit, lai noskaidrotu dažus jautājumus, un aizceļošot, tiklīdz šie jautājumi būs noskaidroti, prelāts, joprojām vēl smaidīdams, sacīja:

— Ak, abata kungs paliks ilgāk par trim nedēļām, es ceru, ka mums būs tas gods viņu ilgāku laiku paturēt.

Lai gan šie vārdi tika teikti ar mierīgu pieklājību, tie tomēr satrauca jauno priesteri. Ko prelāts zināja, ko viņš gribēja sacīt? Pjērs noliecās un čukstēdams jautāja donam Vidžilio, kas klusēdams sēdēja viņam blakus:

— Kādu posteni ieņem monsenjors Nanī?

Sekretārs tūlīt neatbildēja. Viņa drudža izmocītā seja kļuva vēl pelēkāka. Dedzīgo acu skatiens klida pa telpu,

pārliecinoties, ka neviens to nenovēro. Tad viņš klusi izdvesa:

— Svētās kancelejas asesors.

Šis paskaidrojums bija izsmeļošs, jo Pjērs zināja, ka asesors, kas klusēdams katru trešdienu noklausās šis kon-gregācijas sanāksmes, pēc sēdes ierodas pie svētā tēva, lai tam sniegtu ziņas par šīs dienas pēcpusdienā apspriestajiem jautājumiem. Sī iknedēļas audience, šī intīmā stunda pie pāvesta, kur varēja pārrunāt visādas tēmas, piešķīra šim asesoram izcilu stāvokli un ievērojamu vārdu. Turklāt šis amats taisnā ceļā veda pie kardināla goda, jo asesoru pēc tam parasti iecēla par kardinālu.

Monsenjors Nanī, kurš šķita visai vienkāršs un laipns, vēl arvien skatīdamies uz jauno priesteri, tik uzmundrinoši smaidīja, ka tas juta pienākumu apsēsties prelātam blakus uz sēdekļa, kuru bija atbrīvojusi Cēlijas vecā krustmāte. Vai tā nebija uzvaras pazīme jau pirmajā dienā, šī satikšanās ar vareno prelātu, kura ietekme varbūt atvērs visas durvis? Pjērs bija ļoti aizkustināts, kad prelāts tūlīt pēc pirmajiem vārdiem pieklājīgi un ar dziļu interesi vaicāja:

— Tātad, mans mīļais dēls, jūs esat sarakstījis grāmatu?

Un atkal sajūsminādamies, aizmirsdams, kur atrodas, Pjērs uzticējās prelātam; viņš stāstīja, kā nācis saskarē ar cietējiem un pazemotajiem, iededzies kvēlā tuvāku mīlestībā, un skaļi sapņoja par atgriešanos pie kristīgajām draudzēm, dziļā priekā runādams par atjaunoto katolicismu, kas izvērtīsies par pasaules demokrātijas reliģiju. Pamazām viņš bija atkal pacēlis balsi, un vecajā, drūmajā salonā iestājās pilnīgs klusums, valdīja aizvien pieaugošāks pārsteigums, ledains saltums, kuru Pjērs nemanīja.

Beidzot Nanī viņu pārtrauca ar savu mūžīgo smaidu tik glāsainā balsī, ka vieglā ironija tajā pat vairs nebija jūtama:

— Jā gan, jā gan, mans mīļais dēls, tas viss ir ļoti skaisti, ak, ļoti skaisti un cēla, godīga kristieša iztēles cienigs. Bet — ko jūs tagad domājat darīt?

— Taisnā ceļā iet pie svētā tēva un aizstāvēt sevi viņa

priekšā.

Bija dzirdami klusi, apspiesti smiekli, un donna' Sera-fīna izteica visu domas, iesaukdamās:

— Tik vienkārši pie svētā tēva nemaz nevar tikt!

Pjērs uztraucās.

— Es tomēr ceru, ka tikšu. Vai tad es neesmu izteicis viņa paša idejas? Vai es neesmu aizstāvējis viņa paša politiku? Vai svētais tēvs var pieļaut, ka aizliedz manu grāmatu, kurai mani iedvesmojis viss cēlākais, kas ir viņā pašā?

— Protams, protams, — Nanī steidzīgi atkārtoja, it kā baidīdamies nonākt konfliktā ar šo jauno entuziastu. — Svētajam tēvam piemīt tik dziļa inteliģence! Jā, jums viņš jāredz… Bet, mans mīļais bērns, jūs nedrīkstat tā uztraukties, pārdomājiet mazliet, izvēlieties īsto bridi…

Tad viņš pievērsās Benedetai:

— Viņa eminence vēl nav abata kungu redzējusi, vai ne? — viņš jautāja. — Būtu labi, ja viņam labpatiktu jau rit viņu pieņemt, lai vadītu viņu ar saviem gudrajiem padomiem.

Kardināls Bokanēra nekad nepiedalījās savas māsas pieņemšanas vakaros. Tomēr domās viņš vienmēr bija tur klāt, tāpat kā virspavēlnieks arī prombūtnes laikā ir armijā.

— Es tomēr baidos, — kontesīna atbildēja vilcinādamās, — ka mans tēvocis abata kunga idejām nepiekritīs.

Nanī atkal pasmaidīja.

— Tieši tādēļ viņš varēs viņam daudz pateikt, ko būs vērts uzklausīt.

Tūlīt tika arī norunāts ar donu Vidžilio, lai tas pieraksta Pjeru audiencē pie kardināla nākamajā rītā pulksten desmitos.

Bet šajā brīdī salonā ienāca kāds kardināls tērpā, kuru kardināli uzvelk, kad iziet pilsētā, — sarkana josta, sarkanas zeķes, melna sarkani apmalota cimara ar sarkanām pogām. Tas bija kardināls Sarno, ļoti sens Bokanēru ģimenes draugs; kamēr viņš atvainojās, ka ļoti ilgi strādājis un nav varējis agrak ierasties, visi klusēja, godbijīgi uzklausīdami viņu. Pjērs, kurš pirmo reizi redzēja kardinālu, izjuta dziļu vilšanos, jo augstajam garīdzniekam nepiemita ne diženums, ne iespaidīga stāja, kādu Pjērs bija gaidījis. Kardināls bija neliels un mazliet kropls virs, kura kreisais plecs bija augstāks par labo, seja novārgusi un pelēki bāla, izdzisušām acīm. Viņš atgādināja ļoti vārgu septiņdesmit gadus vecu ierēdni, kuru trulu, gaumi un kroplu padarījis pusgadsimta ilgais aprobežotais birokrāta darbs, ko tas pildījis visu mūžu, neatstādams savu kancelejas krēslu. Tiešām, viņa dzīvesstāstu varēja izteikt dažos teikumos; viņš bijis ievērojamas pilsoniskas ģimenes

vārgs bērns, uzaudzis Romas seminārā, pēc tam desmit gadus pēc kārtas kanonisko tiesību skolotājs tajā pašā seminārā, vēlāk ticības propagandas kongregācijas sekretārs un beidzot — nu jau divdesmit piecus gadus — kardināls. Pirms neilga laika viņš bija nosvinējis savu kardināla jubileju. Dzimis Romā, viņš nebija nevienu dienu aizvadījis ārpus tās; viņš bija īsts, tipisks Vatikāna — pasaules valdnieka ēnā izaudzis priesteris. Oficiāli viņš gan nebija strādājis par diplomātu, taču bija veicis tik ievērojamus pakalpojumus baznīcas propagandas nozarē, ka viņu par centību iecēla priekšsēdētāja postenī vienā no abām komisijām, kas pārzināja plašos rietumu zemju novadus, kuri vēl nebija pievērsti katolicismam. Šo izdzisušo acu dzīlēs, aiz zemās pieres un trulās sejas slēpās visas pasaules kristietības karte.

Pat Nanī bija piecēlies dziļā bijībā pret šo neizskatīgo un baigo vīru, kura roka bija jūtama visur, pat vistālākajos pasaules nostūros, lai gan viņš pats nekad nebija atstājis savu kanceleju. Pjērs zināja, ka kardināls Sarno, par spīti šķietamajai niecībai, sava organizētā un metodiskā darba dēļ bija vara, kas bija spējīga iedragāt valstis.

— Vai jūsu eminence jau izveseļojusies no iesnām? Mēs jau bijām gluži izmisuši.. .

— Nē, nē, es vēl joprojām kāsēju… Te vainojams nepatīkamais gaitenis. Iis pilnīgi salstu ledū, tiklīdz atstāju darbistabu.

Sakot ar šo brīdi, Pjērs jutās pavisam niecīgs un pazudis. Viņu pat aizmirsa stādīt priekšā kardinālam, un viņam vajadzēja šeit pavadīt gandrīz vēl veselu stundu skatoties un vērojot. Visa šī novecojusī sabiedrība viņam tagad likās bērnišķīga, likās, it kā visi būtu atslīdējuši atpakaļ nožēlojamā bērnībā. Tagad viņš saprata, ka aiz šīs augstprātības un lepnās atturības slēpās patiess biklums, paša neatzīta neuzticēšanās savām zināšanām. Ja saruna neizvērtās vispārīga, tad tas notika tikai tādēļ, ka neviens to negribēja uzsākt; pa kaktiem tomēr bija dzirdama neveikla, bezgalīga mēļošana par nenozīmīgiem notikumiem šai nedēļā, — tās bija sīkas baznīcas un salonu tenkas. Visi šeit klātesošie sastapās reti, un vissīkākie notikumi izvērtās apmēros milzīgi. Pjēram radās tāda sajūta, it kā visi atrastos kādas lielas bīskapijas provinces galvaspilsētas franču salonā, kādi pastāvēja Kārļa X valdīšanas laikā. Atspirdzinājumi šeit netika pasniegti. Cēlijas vecā

krustmāte tūlīt apsēda kardinālu Sarno, kurš viņai neatbildēja ne uz vienu teikumu un vienīgi laiku pa laikam pastiepa uz priekšu zodu. Dons Vidžilio nebija muti atvēris visu vakaru. Ļoti klusa, ilga saruna risinājās starp Nanī un Morāno, bet donna Serafīna, kura bija pieliekusies tiem pavisam tuvu klāt, lēnām un piekrītoši tikai māja ar galvu. Droši vien tie runāja par Benedetas laulības šķiršanu, jo ik pa brītiņam pievērsa viņai nopietnus skatienus. Sai lielajā zālē, lampu mierīgajā gaismā, dzīva šķita vienīgi jauniešu grupiņa — Benedeta, Dārio un Cēlija, kas tērzēja pusbalsī un reizēm apslāpēja smieklus.

Pēkšņi Pjērarn acīs dūrās lielā līdzība starp Benedetu un Kasiju portretā pie sienas. Abām bija vienādi bērnišķīgi glezns augums, vienādi kaisla mute, abām — tās pašas lielās, dzijās acis apaļajā, nopietnajā un veselīgajā sejiņa. Abās atspoguļojās atklāta, patiesa dvēsele un kvēla sirds. Un pēkšņi Pjērs atcerējās Gvido Reni gleznu — apburošo, naivo Beatriēes Ccnēi galviņu. Kasi-jas portrets šai mirklī viņam šķita šīs gleznas pilnīgs atdarinājums. Sī divkāršā līdzība saviļņoja Pjēru, un viņš skatījās uz Benedetu ar nemiera pilnu līdzjūtību, it kā jaunajai sievietei būtu lemts viņas dzimtenes un Boka-nēru ģints bargais liktenis. Bet viņa izskatījās tik mierīga, apņēmīga un pacietīga. Kopš Pjērs atradās šai salona, viņš nebija pamanījis Dārio un Benedetas starpā citas jūtas kā vienīgi braļa un māsas sirsnību, un it sevišķi to varēja teikt par Benedetu, kuras sejā atspoguļojas liela, skaidra mīlestība, kuru nevajadzēja slēpt ne no viena. Vienreiz Dario šajā vakarā bija satvēris viņas rokas savas plaukstās un jokodams tas saspiedis, un, kaut gan viņš bija mazliet nervozi iesmējies un zem viņa acu skropstām pavīdējušas mazas liesmiņas, Benedeta pavisam mierīgi atbrīvojusi savus pirkstus, it kā rotaļādamās ar vecu, mīļu draugu. Acīmredzot viņa Dārio mīlēja no visas sirds, dziļi un nopietni uz visu mūžu.

Kad Dārio, apspiedis vieglas žāvas, paskatīdamies pulkstenī, nemanot nozuda, lai pievienotos draugiem, kuri spēlēja kārtis kādas pazīstamas dāmas mājās, Benedeta un Cēlija apsēdās uz dīvāna netālu no Pjēra krēsla, un, pašam to negribot, viņam vajadzēja noklausīties kaut ko no viņu sarunas. Mazā grāfiene Cēlija bija firsta Mateo Buondžovanni vecākā meita; firstam vispār bija pieci bērni, kurus tam bija dzemdējusi sieva angliete, dzimusi Mortimcra, kas pūrā bija atnesusi piecu miljonu lielu ka-

pitālu. Buondžovanni ģimene bija viena no retajām Romas patriciešu ģimenēm, kuras vēl bija saglabājušas ievērojamu bagātību un staltu stāju irstošās pagātnes drupu vidū. Ari šai ģimenē bija bijuši divi pāvesti, bet tas nemaz netraucēja firstu Mateo pieslieties Kvirinālam, nesaraujot saites ar Vatikānu. Tā kā Buondžovanni māte bija amerikāniete, viņa dzīslas vairs neritēja tīrās romiešu asinis. Viņš bija izveicīgs politiķis un — kā ļaudis mēļoja — diezgan paskops. Būdams viens no savas dzimtas pēdējiem pārstāvjiem, viņš tiecās saglabāt seno bagātību un seno varu, kura, kā viņš nojauta, bija lemta nenovēršamai bojāejai. Lepnajā ģimenē, kura vēl joprojām spīdēja sabiedrībā, bija noticis skandāls, kas izraisīja bezga-ligas tenkas: iemesls visam bija pēkšņā mīla, kas Cēlija piepeši bija uzliesmojusi pret jaunu leitnantu, ar kuru tā vēl ne reizi nebija sarunājusies. Tā bija divu mīlošu cil vēku kvēla saprašanās, kas bija izveidojusies, abiem diendienā sastopoties tikai Korso braucienos un nevarot izskaidroties citādi, kā vienīgi pārmijot skatienus; Cēlija sīksta apņēmībā bija paziņojusi tēvam, ka citu vīru negribot kā tikai šo leitnantu; tagad meitene gaidīja, lai vecāki atļauj viņai apprecēties ar izredzēto. Bet pats ļaunākais visā šajā gadījumā bija tas, ka leitnants Alīlio Sako izrādījās tieši deputāta Sako — iznireļa dēls. Viņa tēvu visa «melnā» sabiedrība nicināja, tādēļ, ka tas bija pārdevies Kvirinālam un bija spējīgs ielaisties visnetīrākajās dēkās.

— Tas, ko nupat Morāno sacīja, bija domāts man, — Cēlija klusi teica Benedetai pie auss. — Jā, jā, kad viņš nupat tik skarbi atsaucās par Atīlio tēvu, jautājumā par šo plānoto ministriju, viņš gribēja mani pārmācīt.

Abas meitenes bija zvērējušas viena otrai mūžīgu draudzību, jau Svētās Sirds klostera skolā mācoties. Bene dēta, būdama piecus gadus vecāka par Cēliju, jutās it kā mātes lomā.

— Tātad tu vēl neesi nākusi pie prāta un vēl joprojām

sapņo par šo jaunekli?

— Ak, mīļā, vai tad arī tu gribi mani sarūgtināt, arī tu!… Atīlio man patīk, es gribu viņu iegūt, vienīgi viņu, dzirdi, vienīgi viņu un nevienu citu. Es to gribu, es viņu dabūšu, tāpēc ka es mīlu viņu un viņš mīl mani… Tas viss ir tik vienkārši.

Pjērs pārsteigts paskatījās uz meiteni. Ar savu maigo, jaunavīgo sejiņu viņa atgādināja baltu, vēl neizplaukušu

lilijas ziedu. Viņai bija glezni veidota piere un deguns, nevainīga mute ar cieši aizvērtām tupam, aiz kurām slēpās balti zobi, un skaidras acis, kas likās kā avota ūdeņi. Skatiens bija dziļš un nopietns. Ne mazākā trīsa nepārskrēja bālajiem, kā atlass gludajiem vaigiem, ne mazākais nemiers vai ziņkāre nepavidēja naivajā skatienā. Vai viņa domaja? Vai viņa kaut ko zināja? Kas gan to varētu pateikt? Viņa bija tīra un skaidra visa savā mazliet baigajā neziņā.

— Ak, mīļā, — Benedeta turpināja, — neuzsāc nu arī tu manu skumjo romānu. Pāvestu ar karali nav iespējams salaulāt.

— Bet, — mierīgi iebilda Cēlija, — tu nemīlēji Pradu, es Ati 1 io mīlu. Dzīve ir pilnīga tikai tad, ja cilvēks mīl.

Sie vienkāršie nezinoša bērna teiktie vārdi tik dziļi satrauca Pjēru, ka tam sariesās asaras acīs. Mīla, ja! Tā bija atrisinājums visām ķildām, saite, kas varētu vienot tautas un dāvāt mieru un prieku visai pasaulei. Donna Serafīna bija piecēlusies, viņai likās aizdomīga sarunas tēma, kas patlaban nodarbināja abas draudzenes. Viņa tik cieši paskatījās uz donu Vidžilio, ka tas to tūlit saprata, jo ātri piecēlās un klusi pateica Pjēram, ka pienācis laiks atvadīties. Pulkstenis nosita vienpadsmit. Cēlija aiz-gaja kopā ar savu krustmāti. Advokāts Morāno acīmredzot vēlējas vēl aizkavēt uz īsu mirkli kardinālu Sarno un Nanī, lai ģimenes lokā pārrunātu kādu neparedzēti radušos sarežģījumu laulības šķiršanas lieta. Pcc tam kad Benedeta pirmajā salonā bija noskūpstījusi Cēliju uz abiem vaigiem, viņa ļoti laipni atvadījās no Pjēra.

— Rīt no rīta, atbildot vikontam, es viņam rakstīšu, cik laimīgi mēs esam, ka varam jūs paturēt pie sevis ilgāk, nekā jūs domājat… Neaizmirstiet desmitos apmeklēt manu tēvoci kardinālu.

Kad augšā, ceturtajā stāvā, Pjērs un dons Vidžilio, abi turēdami rokā pa svecei, kuras tiem bija iedevis kalpotājs, gribēja šķirties pie savu istabu durvīm, jaunais priesteris nevarēja atturēties neuzdevis viņam jautājumu, kas tam nebija patīkams.

— Monsenjors Nanī laikam gan ir ļoti iespaidīga persona?

Dons Vidžilio apjuka. Viņš izstiepa abas rokas, it kā gribēdams apskaut visu pasauli. Tad viņa acis iekvēlojās; arī viņā šķita modusies ziņkāre.

— Vai jūs viņu pazināt jau agrāk? — viņš, neatbildot Pjēram, jautāja.

— Nē, nepavisam!

— Tiešām! … Viņš gan jūs pazīst ļoti labi! Pagājušo pirmdien es viņu dzirdēju izsakāmies par jums tik noteikti, ka man šķita, viņš ir sīki informēts par jūsu dzīvi un jūsu raksturu.

— Nekad neesmu dzirdējis pat viņa vārdu nosaucam.

— Tad viņš būs ievācis ziņas.

Dons Vidžilio atvadījās un iegāja savā istabā, turpretī Pjērs izbrīnījies, redzēdams savas durvis atvērtas, pēkšņi ieraudzīja pa tam iznākam Viktorīnu, mierīgu un rosmigu skatienu.

— Ak, abata kungs, es gribēju pati pārliecināties, vai jums kaut kā netrūkst. Jums ir svece, ūdens, cukurs, sērkociņi … Ko jūs rīt gribēsiet brokastīs? Kafiju? Nē? Tikai pienu un maizīti. Labi! Pulksten astoņos, vai ne?… Atpūtieties, arlabunakti! Man pirmajās naktīs šeit bija lielas bailes no spokiem — tādā vecā pilī! Bet nekad gan neesmu ne ēnu no tiem manījusi. Kad cilvēks miris, tas ir priecīgs, ka nu var atpūsties.

Beidzot Pjērs bija viens; viņš priecājās, ka varēja atlaisties gultā un nevajadzēja vairs būt salonā starp svešajiem cilvēkiem, kuru tēli mierīgajā lampas gaismā te saplūda, te atkal izzuda. Spoki — tas ir sendienās mirušo cietējas dvēseles, kas atgriežas pasaulē, lai šīsdienas dzīvo cilvēku dvēselēs atkal mīlētu un ciestu. Lai gan Pjērs dienā bija ilgi gulējis, viņš tomēr nekad vēl nebija izjutis tādu nogurumu, tādu vēlēšanos iegrimt miegā kā šodien; viņa galva dūca, viss bija savijies vienā jūklī, un viņam likās, ka neko vairs nesaprot. Kad viņš sāka izģērbties, viņu pārņēma izbrīns, ka atrodas šeit, ka gulēs šeit; tas bija tik dziļš izbrīns, ka Pjēram šķita — tas nav viņš, bet kāds gluži cits cilvēks. Ko šie ļaudis šeit domāja par viņa grāmatu? Kādēļ gan viņu uzaicināja apmesties šai saltajā pilī, kur visi, kā viņš nojauta, bija naidīgi noskaņoti? Vai tas notika, lai viņam palīdzētu vai lai viņam kaitētu? Un viņš istabas dzeltenajā, drūmajā gaismā, kas virmoja acu priekšā, neredzēja nevienu citu ka tikai donnu Serafīnu un advokātu Morāno, kas sēdēja abpus kamīna. Bet aiz daiļās, rāmās Benedetas galviņas iznira rnonsen-jora Nanī smaidošā seja viltīgām acīm un nesavaldāmā enerģijā sakniebtām lūpām.

Pjērs gan bija atgūlies gultā, taču drīz atkal piecēlās smakdams vai nost; slāpes pēc gaisa, svaiga gaisa bija tik lielas, ka viņš plaši atvēra logu, lai ar elkoņiem atbalstītos uz palodzes. Nakts melnums bija necaurredzams, un viss apvārsnis tinas tumsas autos. Zvaigznes acīmredzot bija miglas aizplīvurotas, un necaurredzamā debesu velve svina smagumā klājās pāri visam. Trastevēras namos visi sen jau gulēja, jo nevienā logā nespīdēja gaisma, tikai tālumā mirgoja viens vienīgs gāzes radziņš kā nomaldījusies dzirkstelīte. Veltīgi Pjērs skatieniem meklēja Janikula pakalnu. Šajā nebūtības jūrā izgaisa viss — Romas divdesmit četri gadsimti, senais Palatlns, modernais Kvirināls un milzīgā Svētā Pētera katedrāle, kuru applūdināja ēnu pali. Pjērs pat neredzēja un nedzirdēja lejā šalkojam Tibru — mirušo upi mirušajā pilsētā.

III

Otrā rītā ceturksni pirms desmitiem Pjērs nokāpa Bo-kancru pils otrajā stāvā, lai ierastos audiencē pie kardināla. Pjērs atmodās spirgts un možs, būdams atkal savas naivās ticības un jūsmas varā; nekas vairs nebija palicis no vakardienas dīvainā paguruma, šaubām un aizdomām, kas viņu bija sagrābušas pie pirmās saskares ar Romu pēc nogurdinošā ceļojuma. Laiks bija tik skaists un debeŠis tik dzidras, ka viņa sirdi no jauna atplauka cerība.

Pirmās priekšistabas durvis, kas veda uz plašo kāpņu laukumu, bija plaši atvērtas. Kardināls, būdams viens no pēdējiem romiešu patriciāta kardināliem, — gan aizslēdzis visus parādes salonus, kuru logi atradās ielas pusē, — tomēr bija atstājis sev tās pieņemšanas telpas, kuras izmantojis kāds viņa radinieks, kas astoņpadsmitā gadsimta beigās ari bija kardināls, tāpat kā viņš. Šīs telpas sastāvēja no četrām milzīgām, seši metri augstām zālēm, kuru logi vērās uz mazo, kraujo ieliņu, kas veda Tibras virzienā; saule nekad tur neiespīdēja, jo to aizsedza lielās mājas ielas otrā pusē. Visa šo telpu greznā iekārta bija saglabājusies tāda pati, kāda tā bijusi seno valdnieku,

seno augsto baznīcas varas nesēju laikos, bet tai netika veltītas ne vismazākās rūpes; nekas nebija darīts, lai to saglabātu: tapetes pie sienām nokarājās kā skrandas, un putekļi bojāja mēbeles; galīgā nevērībā šķita atspoguļojamies pārlieku augstprātīga vēlēšanās apturēt laika ratu.

Ieejot pirmajā telpā, kas bija apkalpojošā personāla priekšistaba, Pjērs izjuta vieglu mulsu. Kādreiz šeit kalpotāju burzmas vidū nekustīgi stāvēja divi pāvesta žandarmi formas tērpā; tagad viens vienīgs kalpotājs ar savu spokaino klātbūtni vēl pastiprināja šīs lielās, pustumšās zāles melanholiju. Acīs sevišķi dūrās logam iepretim stāvošais sarkani drapētais altāris ar sarkanu baldahīnu; zem tā vīdēja izšūts Bokanēru ģerbonis — spārnotais pūķis, kas uzpūta liesmas, un devīze: Bocca nera, Alma rossa. Turpat atradās arī šī senā radinieka kardināla cepure, veclaicīga, ceremonijām nepieciešamā lielā cepure, kā arī abi sarkanā zīda spilveni; pie sienas karājās abi vecie saulessargi, ko katrā izbraucienā veda līdzi ratos. Cilvēkam, kas ienācis šajā bezgalīgajā klusumā, varēja likties, ka viņš dzird rosāmies kodes, kas jau kopš vesela gadsimta grauž šo mirušo pagātni, kurai pietiktu ar vienu spalvu slotiņas vēzienu, lai tā sairtu pīšļos.

Otrā priekšistaba, kurā kādreiz mēdza uzturēties sekretārs, — tikpat milzīga zāle kā iepriekšējā — bija tukša; Pjēram bija jāiel cauri arī tai, jo viņš pamanīja donu Vidžilio tikai trešajā — goda priekšistabā. Tā kā kardināls personālu bija samazinājis līdz pēdējai iespējamībai, viņš vēlējās, lai sekretārs atrastos tepat pa rokai, pie kādreizējās troņa zāles, kurā pieņēma apmeklētājus. Dons Vidžilio, loti vājš, dzeltens, drudzī drebēdams, sēdēja šeit kā pazudis pie maza, nabadzīga, melna galdiņa, kas bija apkrauts ar papīriem. Viņš bija iegrimis kāda dokumenta lasīšanā, tad pacēla galvu un, pazīdams apmeklētājus, klusā, tikko sadzirdamā balsī nomurmināja:

— Viņa eminence aizņemts . .. Lūdzu, pagaidiet.

Tad viņš atkal iegrima lasīšanā, bez šaubām, lai neļautu sevi ievilināt sarunā.

Neuzdrošinādamies apsēsties, Pjērs sāka apskatīt istabu. Tā varbūt bija vēl vairāk nolaista nekā divas iepriekšējās. Zaļās damasta tapetes, kas klāja sienas, gadu gaitā izbalējušas un bija līdzīgas sūnām, kādas sedz vecus kokus. Toties griesti vēl bija lieliski. Tos greznoja krāšņa, brīnum daiļa dekorācija — frīze ar krāsotiem un apzeltītiem izrotājumiem, kas ietvēra Amfitritas triumfa scēnu, kāda

Rafaela skolnieka darinātu fresku. Pēc senas paražas arī šajā telpā atradās kardināla cepure, tā bija nolikta uz maza galdiņa augsta melnkoka un ziloņkaula krucifiksa pakājē.

Kad Pjērs jau bija apradis ar šīs telpas puskrēslu, viņu pēkšņi savaldzināja kāds nesen gleznots kardināla portrets; kardināls bija attēlots visā augumā, kājās stāvot, parādes tērpā — sarkanā muarē sutanā un mežģīņu sti-iiārijā, ar karaliski uz pleciem uzmestu mantiju. Slaidais, septiņdesmit gadu vecais sirmgalvis baznīcas parādes tērpā bija saglabājis savu lepno valdnieka stāju; seja viņam bija gludi noskūta un sirmie mati tik biezi, ka vijīgās cirtās krita lejup uz pleciem. Tā bija Bokanēru majestātiskā seja ar lielo degunu un lielo muti ar šaurajām lūpām garenajā, dziļu grumbu izvagotajā sejā; taču īpašu dzīvīgumu bālajai sejai piešķīra viņa ģints acis — tumši brūnas un dedzīgas zem biezajām, melnajām uzacīm. Ja šo kardināla galvu apņemtu lauru vainags, lā atgādinātu romiešu imperatora galvu, viņš izskatījās skaists un valdonīgs, it kā viņa dzīslās ritētu Augusta asinis.

Pjērs zināja kardināla dzīvesstāstu, un šis portrets to viņam atkal atgādināja. Pio Bokanēra bija uzaudzis dižciltīgo kolēģijā, Romu viņš bija atstājis vienu reizi savā mūžā agrā jaunībā, būdams vēl tikai diakons, kad tam bija uzdots aizvest kādam prelātam uz Parīzi kardināla cepuri. Pēc tam viņa garīdznieka dzīves ceļš spīdoši pašķīrās, goda amatos viņš tika iecelts pavisam dabiski, kā tas pieklājās viņa dižciltīgajai izcelsmei. Pāvesta Pija IX pašrocīgi iesvētīts, viņš tika nozīmēts par kanoniķi Vatikāna bazilikā un kamerāriju, vēlāk, pēc itāliešu okupācijas, iecelts par majordomu un, beidzot, 1874. gadā par kardinālu. Jau četrus gadus viņš ieņēma kamerlenga posteni, un klusībā klīda valodas, ka Leons XIII viņu izraudzījies šim amatam tāpat, kā Pijs IX bija izraudzījies pašu Leonu XIII, lai nepieļautu, ka tas varētu kļūt par pēcnieku pāvesta amatā; ja arī, ievēlējot Leonu XIII par pāvestu, konklāvs bija pārkāpis tradīciju, pēc kuras ka-inerlengs nevarēja tikt ievēlēts par pāvestu, tad otrreiz konklāvs šo tradīciju nepārkāps. Runāja arī, ka starp pāvestu un kamerlengu, tāpat kā Pija IX laikā, notiekot nemitīga apslēpta cīņa, kamerlengs turējās nomaļus, nosodīdams svētā krēsla politiku, būdams pilnīgi pretējos uzskatos; nodevies savam amatam, viņš klusēdams gaidīja

pāvesta nāvi, kas līdz jauna pāvesta ievēlēšanai dotu tam pagaidu varu un uzliktu pienākumu sasaukt jaunu kon-klāvu un rūpēties par pareizu baznīcas lietu nodošanu. Vai, raugoties šai augstajā, stingrajā pierē un melnajās, dedzīgajās acīs, tur neredzēja slēpjamies godkāro sapni par pāvesta varu, sapni iet kardināla Peči pēdās, kurš taču ari bija kamerlengs un kuru tomēr ievēlēja par pāvestu? Kardināls Bokanēra lepojās ar savām romiešu augstmaņa asinīm un atzina vienīgi Romu; viņš uzskatīja gandrīz vai par savu godu pilnīgi ignorēt moderno pasauli. Taču ārēji viņš atstāja ļoti pazemīga, neiedragā-jami ticīga garīdznieka iespaidu, kuru nemocīja ne vismazākās šaubas.

Pjēra pārdomas pārtrauca čuksti. Dons Vidžilio viņu aicināja apsēsties.

— Jums varbūt būs ilgi jāgaida, paņemiet soliņu, dons Vidžilio teica.

Nekavējoties viņš sāka aprakstīt sīkā rokrakstā iedzeltenu papīra lapu, un Pjērs, neviļus paklausīdams uzaicinājumam, apsēdās uz kāda no ozolkoka soliņiem, kas rindojās gar sienu iepretim lielajam portretam. Viņš iegrima pagātnes pārdomās, un šķita, ka ap viņu no jauna atdzīvojas visā spožumā seno kardinālu greznība. Savā ievēlēšanas dienā kardināli rīkoja svētkus, tautas izpriecas; dažas no tām krāšņuma dēļ tiek pieminētas vēl mūsu dienās. Pieņemšanas salonu durvis tad bija atvērtas trīs dienas, un pa tām varēja ienākt katrs, kas vien gribēja; no vienas zāles uz otru durvju sargi izsauca apmeklētājus: tie bija patricieši, pilsonisko aprindu ļaudis un vienkāršā tauta, īsi sakot, visa Roma, kuru jaunais kardināls pieņēma ar valdnieka labvēlību — tāpat kā karalis savus pavalstniekus. Pēc tam arī tika nodibināta gandrīz vai īsta karaļvalsts; daži kardināli toreiz atveda sev līdzi vairāk nekā piecsimt kalpotāju, tiem bija tik liela saimniecība, ka nodarbināja sešpadsmit kancelejas, — tas bija īsts galms.

Pat vēl pavisam nesen, kad dzīve jau bija kļuvusi vienkāršāka, kardinālam, ja viņš pēc izcelsmes bija firsts, parādes izbraucienos bija tiesības braukt ar svinīgu goda eskortu — četrām karietēm, kurās bija aizjūgti vareni meļņi. Četri kalpotāji kardināla ģerboņa krāsas livrejās gāja tam pa priekšu, nesdami cepuri, spilvenus un saulessargus. Bez tam viņu vēl pavadīja sekretārs violetā zīda mantijā, velces nesējs, ietērpts kročā — violeta vilnas

auduma vatētos virssvārkos ar zīda atlokiem—, unAnrī lI valdīšanas laikā tērpā ģērbies dižciltīgo pārstāvis, kurš cimdotajās rokās nesa kardināla cepuri. Lai gan kardinālu apkalpojošā personāla sastāvs bija stipri samazināts, tajā tomēr vēl ietilpa auditors, kas pārzināja kongregāciju darbu, sekretārs, kas nodarbojās tikai ar korespondenci, ceremonijmeistars, kurš ieveda apmeklētājus, dižciltīgo pārstāvis, kas nesa kardināla cepuri, velces nesējs, kapelāns, mājas pārvaldnieks un kambarsulainis, neskaitot veselu baru tiem pakļautu kalpotāju, pavāru, kučieru un staļļa puišu, — vesels ļaužu jūklis, kas sanēja plašajās kardinālu pilīs. Domās Pjērs iztēlojās visas trīs troņa zāles milzīgās priekšistabas, pilnas ar šiem ļaudīm; viņa acu priekšā iznira vesels pulks sulaiņu zilās livrejās ar tresēm kardināla ģerboņa krāsā un lielais skaits abatu un prelātu zida mantijās — tie visi atdzīvojās viņa iztēlē, atnesdami sev līdzi zem augstajiem, tukšajiem griestiem rosmes un krāšņuma pilnas dzīves plūsmu šajā puskrēslā, kuru tic apgaismoja ar savas uzmodinātās greznības mirdzu.

Tagadējā laikmetā, sevišķi kopš itāliešu ienākšanas Romā, lielās romiešu firstu bagātības bija izgaisušas un baznīcas augstmaņu izcilais spožums zudis. Grimstošais patriciāts izvairījās no garīgajiem amatiem, kurus slikti apmaksāja un kuri deva tikai viduvēju slavu; patricieši tos atstāja sīkpilsoņu godkārei. Kardinālam Bokanēram, pēdējam purpura mantijā tērptajam vecās aristokrātijas firstam, nebija vairāk par trīsdesmit tūkstošiem franku, lai pienācīgi uzturētu savu cieņu, — divdesmit divi tūkstoši franku viņa algas un vēl ienākumi no dažādiem citiem viņa amatiem; nekad viņš nespētu savā saimniecībā savilkt galus kopā, ja donna Serafīna nepalīdzētu viņam ar tām tēva atstātā mantojuma druskām, no kurām viņš bija kādreiz atteicies savām māsām par labu. Donna Serafīna un Benedeta pašas vadīja savu saimniecību, algoja kalpotājus un maksāja par saviem personiskiem izdevumiem. Kardināls nekad nepieņēma viesus, nekad nesarīkoja arī pusdienas, pie viņa vienīgi dzīvoja brāļadēls Dārio. Lielākos izdevumus kardinālam prasīja viņa vienīgā ekipāža, smaga divjūga kariete, kuru viņam uzspieda priekšraksti, jo kardināls nevar staigāt kājām pa Romu. Viņa kučieris, vecs kalpotājs, izpildīja arī staļļa puiša vietu; tas bija ietaupījums, jo kučieris gribēja pats rūpēties par karieti un abiem šai ģimenē jau veciem kļuvušiem meļ-

ņiem. Bez tam viņam bija divi sulaiņi, tēvs ar dēlu, kurš šai pili bija piedzimis. Pavāra sieva palīdzēja ari virtuvē. Bet šie ierobežojumi taupības labad visvairāk skāra goda priekšistabu un pirmo priekštelpu; viss vecais, skaitā lielais personāls bija samazināts līdz diviem neievērojamiem priesteriem: donam Vidžilio, sekretāram, kurš vienlaikus bija auditors un mājas pārvaldnieks, un abatam Papa-relli, velces nesējam, kurš kalpoja arī kā kapelāns un kambarsulainis. Kur kādreiz mudžēja vesels bars visāda veida algotu ļaužu, pildīdami zāles ar spožumu un dzīvību, tagad bija redzamas klusi pavīdam vienīgi divas vienkāršas, melnas sutanas, divas klusas ēnas, kas nozuda plašo, tukšo istabu krēslainajā tumsā.

Pjcrs tagad saprata kardināla Bokanēras augstprātīgo bezrūpību, ļaujot laikazobam veikt iznīcības darbu savā senču pilī, kurai viņš nespēja atdot kādreizējo spožumu. Sī pils, kas bija celta sešpadsmitā gadsimta firsta karaliskai dzīvei, tagad bija tumša un pamesta un draudēja sagrūt uz galvas savam pēdējam saimniekam, kuram nebija pietiekoši daudz kalpotāju, lai šo pili aizpildītu, un kurš nezināja, kā lai samaksā par apmetumu, kas nepieciešams remontam. Kāpēc gan, domās pielūdzot mirušo pagātni, neļaut vecajai pasaulei sairt pīšļos, ja jaunā pasaule bija vecajai naidīga, ja reliģija vairs nebija visvarena valdniece, ja sabiedrība bija cita un naida un vienaldzības pilnā vidē gaja pretim nezināmajam? Tikai varoņi mirst, sardzē stāvot, uzticīgi pagātnei un savai ticībai līdz pēdējam elpas vilcienam, sāpju pilnā lepnumā un bezgalīgās skumjās tie neatstāj savu dievu lēnajā cīņā ar nāvi. Un majestātiskajā kardināla portretā viņa bālā, lepnā, izmisusi un ari drosmīgā seja pauda spītu un apņēmību la-bak ļaut sevi aprakt zem vecās sabiedriskās celtnes drupām nekā labot kaut vienu akmeni šajā celtnē.

Klusi, zaglīgi soļi, līdzīgi peļu čabināšanai, iztraucēja priesteri no sapņiem un lika pagriezties. Pavērās aiz sienas tapetēm paslēptās durvis, un pārsteigtais Pjers ieraudzīja sev pretim nelielu, resnu abatu, apmēram četrdesmit gadus vecu, kurš izskatījās kā vecmeita melnos svārkos, jau stipri gados, tik ļoti grumbaina bija viņa tuklā seja. Tas bija abats Paparelli, velces nesējs un kambarkungs, kuram, kā to noteica viņa pēdējais tituls, vajadzēja ievest apmeklētājus; viņš sāka Pjēru iztaujāt, ieraudzīdams to šeit; tad iejaucās dons Vidžilio, lai dotu abatam Paparelli paskaidrojumus.

— Ak, jauki, jauki! Abats Pjērs Fromāns, kuru viņa eminence būs tik laipns pieņemt… Lūdzu, pagaidiet, lūdzu, pagaidiet.

Viņš aizgāja slīdošiem, nedzirdamiem sojiem atkal uz savu vietu otrajā priekštelpā, kurā viņš parasti uzturējās.

Pjēram nepatika šā vecā svētuļa grumbām izvagotā, celibāta un bargu reliģisku pienākumu novārdzinātā seja; ta kā dons Vidžilio pašlaik atkal neatsāka savu darbu, jo viņa galva bija smaga un rokas dega drudzī, Pjērs iedrošinājās viņu izvaicāt. Ak abats Paparelli! Tas bija ļoti ticīgs cilvēks, kurš vienīgi aiz tīras pazemības paliek savā vienkāršajā postenī pie viņa eminences! Vispār viņa eminence izturas labvēlīgi pret abatu Paparelli un ir tik laipns uzklausīt viņa padomus. Dona Vidžilio dedzīgajās acīs pavīdēja slēpta ironija un aizplīvurots niknums; viņš novēroja Pjēru jau mazliet mierīgākiem skatieniem, jo šis ārzemnieks viņam šķita bez liekulības un nepiederēja ne pie vienas partijas. Dona Vidžilio slimīgā neuzticība beidzot gaisa, un viņš aizmirsās tiktāl, ka atļāvās sev kādu mirkli patērzēt.

— Ja, jā, reizēm ir daudz darba un smaga darba … Viņa eminence pārzina vairākas kongregācijas — Svētās kancelejas, cenzūras, baznīcas ritu un konŠistorijas. Un, lai pasteidzinātu visu viņa pārziņā esošo lietu kārtošanu, visi dokumenti nonāk manās rokās. Mans pienākums ir katru lietu izskatīt, sastādīt ziņojumu par to, īsi sakot, savest visu kārtībā… Nemaz jau neminot, ka visa korespondence iet caur manām rokām. Laimīgā kārtā viņa eminence ir svēts virs, viņš nenodarbojas ar intrigām, un tas mums atļauj turēties mazliet atstatu no pasaules.

Pjērs visai interesējas par baznīcas dižciltīgo pārstāvju dzīves sīkumiem, kurus parasti slēpj un leģendas sagroza. Viņš uzzināja, ka kardināls vienmēr cēlās sešos no rīta, vienalga, vasara vai ziema. Viņš noturēja misu savā kapela, mazā istabiņā, kuras vienīgā mēbele bija krāsots koka altāris un kurā neviens nekad neiegāja. Viņa personīgās dzīvojamās telpas — guļamistaba, ēdamistaba un darba kabinets — bija vienkāršas, šauras istabas, kādās ar starpsienām bija sadalīta liela zāle. Šeit kardināls dzīvoja pieticīgi, bez jebkāda greznuma, kā nabadzīgs, sevī noslēdzies cilvēks. Pulksten astoņos viņš brokastoja — izdzēra tasi auksta piena. Tad viņš sēžu dienās devās uz kongregācijām, pie kurām piederēja, vai arī palika mājās un pieņēma apmeklētājus. Pusdienas tika ēstas vienos, tad

sekoja pēcpusdienas atpūta līdz pulksten četriem vai vasarā pat līdz pieciem. Tas bija Romas obligātais atpūtas bridis, svētais brīdis, kad neviens kalpotājs nebūtu uzdrošinājies pieklauvēt pie sava saimnieka durvīm. Jaukās dienās kardināls pēc diendusas devās izbraucienā pa seno Apija ceļu un atgriezās tikai ap saules rietu, kad baznīcās zvanīja Avc Maria. Pēc apmeklētāju pieņemšanas no pulksten septiņiem līdz deviņiem viņš vakariņoja, tad gāja sava istaba un vairs neparādījās; viņš klusībā strādāja vai arī devās pie miera. Divas vai trīs reizes mēnesi noteiktas dienās kardināli ieradās pie pāvesta, lai apspriestu darba jautājumus. Bet apmēram jau gadu kamerlengam neatvēlēja vairs šo privāto audienci. Bet tā jau bija nelabvēlības pazīme, tas bija apslēpts naidīgums, par ko piesardzīgi un klusi sačukstējās «melnā» sabiedrība.

— Viņa eminence ir mazliet skarbs, — turpināja dons Vidžilio, laimīgs, ka var patērzēt atelpas bridi, — bet viņu var redzēt ari pasmaidām, kad viņa māsasmeita, konte-sina, kuru viņš ļoti mīl, atnāk viņu noskūpstīt… Jūs zināt, ja viņš jūs labi saņems, tad par to jāpateicas konte-sinai…

šai bridi sekretāru pārtrauca. No otrās priekštelpas atlidoja šurp balsu skaņas; un dons Vidžilio steigā piecēlās nn dziļi palocījās, redzot ienākam resnu vīru melnā sutanā ar sarkanu jostu, melnā cepurē, kuru greznoja sarkana, ar zeltu savīta zīda aukla. Šo vīru veda abats Papa-relli, bez mitas tam padevīgi un zemu klanīdamies. Viņš ari Pjeram bija pamājis, lai pieceļas, un paguva vēl viņam pačukstēt:

— Kardināls Sangvincti, cenzūras kongregācijas prefekts.

Abats Paparclli centās cik spēdams izdabāt kardinālam, svētulīgā bijibā atkārtodams:

— Jūsu ļoti godājamo eminenci jau gaida. Man ir rīkojums jūsu eminenci ievest nekavējoties… Viņa eminence augstais biktstēvs ir jau šeit.

Sangvincti, kuram bija īpatnēja, skaļa balss un dimdoši soļi, pēkšņā vaļsirdības uzplūdā iesaucās:

— Jā, jā, mani aizturēja vesels bars apnicīgu cilvēku! Nekad jau nevar darīt to, ko gribi. Tagad esmu atnācis.

Sangvincti bija sešdesmit gadus vecs, drukns un plecīgs vīrs apaļu, sārtu seju, ar inilzigu degunu, biezām lūpam un dzīvām, kustīgām acīm. Vairāk par visu acis dūrās viņa jauneklīgais, gandrīz nevaldāmi rosmigais iz-

skats; mati vēl bija brūni, ar retiem sudraba pavedieniem, ļoti kopti, tie krita cirtās pār deniņiem. Viņš bija dzimis Viterbo, studējis šīs pilsētas seminārā, iekams devies uz Romu, lai pabeigtu izglītību gregoriskajā universitātē. Viņa garīgo amatu saraksts liecināja par viņa straujo karjeru, par viņa izveicīgo prātu; sākumā viņš bija nun-ciatūras sekretārs Lisabonā, pēc tam tika nozīmēts par Tēbu titulāro bīskapu un kāda sarežģīta uzdevuma kārtošanai nosūtīts uz Brazīliju; pēc atgriešanās viņu iecēla par nunciju Briselē, pēc tam Vīnē, un beidzot viņš kļuva kardināls, nemaz nepieminot to, ka tikko vēl bija ieguvis Fraskati priekšpilsētas bīskapiju. Tā kā viņam bija liela pieredze darījumos, jo viņš bija darbojies visās Eiropas valstīs, viņam nekā nevarēja pārmest, varbūt vienīgi viņa bezgalīgo godkāri, kuru viņš par daudz izrādīja, nemitīgi perinādams visādas intrigas. Stāstīja, ka viņš nespējot samierināties ar laikmetu un pieprasot, lai Itālija atdodot pāvestam Romu, kaut gan viņš pirms tam bija glaimīgā iztapībā spēris pirmos soļus uz tuvināšanos ar Kvi-rinālu. Savās kaislajās ilgās kļūt par nākamo pāvestu viņš nemitīgi mainīja uzskatus, nekas viņu nebiedēja, ja viņš bija nodomājis iekarot sev vajadzīgos cilvēkus, lai tos pēc tam pamestu. Jau divreiz viņš bija nonācis konfliktā ar Leonu XIII, bet tad sapratis, ka gudrāk būs tomēr piekāpties. Patiesību sakot, viņš, gandrīz jau visu atzītais kandidāts pāvesta amatam, pārlieku sevi nogurdināja, visur iejaucās un satrauca pārlieku daudz cilvēku.

Pjērs šai kardinālā bija saskatījis vienīgi cenzūras kon-gregācijas prefektu, un viņu nodarbināja viena vienīga doma — šis vīrs izšķirs viņa grāmatas likteni. Kad kardināls bija nozudis aiz durvīm un abats Paparelii atgriezies otrajā priekštelpā, Pjērs nespēja vairs atturēties, nevaicājis donam Vidžilio:

— Viņu eminences kardināls Sangvineli un kardināls Bokanēra droši vien ir lieli draugi?

Sekretāra lūpas savilkās smaidā, bet acīs vīdēja ironijas liesmiņa, kuru viņš nespēja apslēpt.

— Ak lieli draugi, nē, nē!… Viņi sastopas tikai tad, kad tas citādi vairs nav iespējams.

Dons Vidžilio paskaidroja, ka aiz cieņas pret kardināla Bokanēras dižciltību, pie viņa labprāt sanākot visi, ja, kā, piemēram, šodien, ārpus parastajām sēdēm esot apspriežams nopietns jautājums. Kardināls Sangvineti bija kāda neievērojama ārsta dēls.

— Nē, nē, viņu eminences nav draudzīgās attiecībās. Kad cilvēkiem nav vienādi uzskati un raksturi, ir grūti saprasties. Un it sevišķi vēl, ja viens no otra kautrējas!

Šos vārdus viņš pateica, tikko pasmaidīdams, un klusi, it kā sev pašam. Pjērs klausījās pavirši, jo bija nodarbināts ar savām domām.

— Varbūt viņi ir sanākuši, lai apspriestos par kādu grāmatu? — viņš jautāja.

Donam Vidžilio taču vajadzēja zināt sanāksmes iemeslu. Bet viņš vienkārši atbildēja, ka apspriede par grāmatu būtu notikusi pie kongrcgācijas prefekta. Pjērs, kuru māca nepacietība, sekretāram tieši jautāja:

— Manu lietu — nu, to ar manu grāmatu — jūs taču to zināt, vai ne? Ja viņa eminence sastāv šai kongrcgā-cijā un visi dokumenti iet caur jūsu rokām, tad jūs man varētu dot kādu noderīgu paskaidrojumu. Es nekā nezinu un tik ļoti vēlos kaut ko uzzināt.

Pēkšņi donu Vidžilio atkal sagrāba baiļpilnais nemiers. Vispirms viņš stostījās, ka neesot nemaz redzējis šos dokumentus — ta bija patiesība.

— Es jums apgalvoju, ka mums nav vēl šāda lieta ienākusi. Es nekā nezinu.

Tā kā priesteris neatlaidās un uzstāja, viņš deva mājienu klusēt un sāka atkal rakstīt, zagšus pametis skatienus uz otro priekštelpu. Bez šaubām, viņš baidījās, ka abats Papardii noklausās viņu sarunu. Viņš noteikti bija sarunājis jau tā pārak daudz. Un viņš sarāvās gluži mazs pie sava galda, it kā pazuzdams tumšajā kaktā.

Pjērs no jauna iegrima sapņos, un viņu atkal mocīja viss nezināmais. Sī senlaicīgā, snaudošā grūtsirdība, kas viņu šeit pārņēma! Aizritēja bezgala garas minūtes, varēja būt apmēram vienpadsmit. Beidzot viņu atgrieza īstenībā atvērtu durvju troksnis un balsu skaņas. Viņš godbijīgi palocījās kardinālam Sangvineti, kuru pavadīja otrs, ļoti kalsens un gara auguma kardināls ar pelēku, garenu askēta seju. Ne viens, ne otrs, šķiet, nepamanīja vienkāršo, svešo, neievērojamo priesteri, kas tos sveicināja. Viņi sarunājās skaļi un draudzīgi.

— Jā gan, vējš rimstas, šodien bija daudz karstāks nekā vakar.

— Rīt noteikti pūtīs siroko.

Lielajā, krēslainajā istabā atkal iestājas svinīgs klusums. Dons Vidžilio vēl rakstīja, un viņa spalvas klusā čirkstēšana uz dzeltenīgā papīra nebija sadzirdama.

Viegli ieskanējās iesprādzis zvaniņš, un no otrās priekštelpas ieskrēja abats Paparelli. Vienu mirkli viņš nozuda troņa zālē, tad atgriezās un ar rokas mājienu aicināja Pjēru, kuru klusā balsī pieteica.

— Abats Pjērs Fromāna kungs.

Arī šī plašā zāle atgādināja drupas. Zem apbrīnas cienīgiem griestiem, kokgriezumā ar zelta rotājumiem, nokarājās skrandainas sarkanas brokāta tapetes ar ieaustām lielām palmām. Daži labojumi šeit bija izdarīti, bet no ilgās lietošanas zīda tumšais, spilgtais purpura sarkanums bija izbalējis un kļuvis blāvs. Ievērības cienīgs šajā telpā bija senais, ar sarkanu zīdu pārvilktais troņa krēsls, kurā kādreiz bija sēdējis svētais tēvs, kad tas ieradies apmeklēt kardinālu. Virs šī troņa atradās sarkana zīda baldahīns, zem kura pie sienas karājās tagadējā pāvesta ģīmetne. Un, ievērojot priekšrakstu, šis atzveltnes krēsls bija pagriezts pret sienu, lai norādītu, ka neviens uz tā nedrīkst apsēsties. Sai milzīgajā zālē neatradās nekādas citas mēbeles kā vienīgi dīvāni, atzveltnes krēsli, sēdekļi un brīnišķīgs apzeltīta koka galds Luija XIV stilā ar mozaīkā darinātu virsmu, kurā bija attēlota Eiropas nolaupīšana.

Sākumā Pjērs redzēja vienīgi kardinālu Bokanēru: viņš stāvēja pie kāda cita galda, kas viņam kalpoja par rakstāmgaldu. Savā vienkāršajā, melnajā sutana ar sarkanu apmali un tādām pašām pogām viņš šķita Pjēram vēl lielāks un dižāks nekā portretā parādes tērpā. Tie bija tie paši sirmie, cirtainie mati, tā pati garenā, platām grumbām izvagotā seja ar lielo degunu un plānajām lupām; tās bija arī tās pašas dedzīgās acis zem vēl melnajām, biezajām uzacīm; šīs acis viesa gaismu bālajā sejā, bet lielais portrets neatspoguļoja dziļo, cēlo ticību, ko izstrā-voja staltais sirmgalvis, neatspoguļoja arī pārliecību, ka viņš zina, kur atrodama patiesība, neatspoguļoja negrozāmo apņēmību turēties pie tās mūžīgi.

Bokanēra nebija pakustējies, savām melnajām acīm viņš cieši raudzījās apmeklētājā, kurš viņam tuvojās; priesteris, zinādams ceremoniālu, nometās ceļos un noskūpstīja lielo smaragdu gredzenā, kuru kardināls valkāja. Kardināls priesteri tūlīt piecēla.

— Mans mīļais dēls, esiet sveicināts mūsu mājā… Alana māsasmeita stāstīja man par jums ar tādām simpātijām, ka esmu laimīgs jūs redzet.

Kardināls apsēdās pie galda; neuzaicinot Pjēru arī sēsties, viņš turpināja viņu novērot, runādams lēni, ļoti pieklājīgā tonī.

— Tātad jūs vakarrīt tikai atbraucāt un bijāt visai noguris, vai ne?

— Jūsu eminence ir ļoti laipns… Jā, es jutos kā salauzts — vairāk gan no satraukuma nekā noguruma. Šis ceļojums man tik daudz ko nozīmē!

Kardināls, šķila, negribēja tūlīt ar pirmajiem vārdiem skart šo svarīgo jautājumu.

— Bez šaubām, ir taču liels attālums no Parīzes līdz Romai. Tagad jau tas veicams diezgan ātri. Bet kādreiz! Kas gan tas bija par bezgalīgu braucienu!

Un viņš rāmi turpināja:

— Esmu bijis Parīzē vienu vienīgu reizi, ak, tas jau ir ļoti sen, pirms piecdesmit gadiem gandrīz! Es pavadīju tur tikai nedēļu… Liela, skaista pilsēta, jā, ja! Daudz ļaužu ielās, labi audzināti cilvēki, tā ir spējīga tauta, kas veikusi apbrīnojamus pasākumus. Pat tagadnes grūtajā laikmetā nedrīkst aizmirst, ka Francija bijusi baznīcas vecākā meita… Kopš šī vienīgā ceļojuma neesmu vairs atstājis Romu.

Viņš pabeidza teikumu ar mierīgas nevērības žestu. Kādēļ gan doties ceļojumā uz šaubu un sacelšanās zemi? Vai tad nepietiek ar Romu, ar pasaules valdnieci Romu, mūžīgo pilsētu, kurai pareģots, ka tai atkal lemts būt par pasaules galvaspilsētu?

Pjērs klusēdams domāja par kādreizējo, vareno, karojošo firstu, kurš tagad nonācis tik tālu, ka valkāja šo vienkāršo sutanu, un Pjēram viņš likās skaists savā lepnajā pārliecībā, ka Roma aizstāj visu. Bet šī neziņas spīts, šī pašpārliecība — citas tautas ņemt vērā vienīgi tik daudz, lai pret tām izturētos kā pret vasaļiem, radīja nemieru Pjērā, kad viņš iedomājās iemeslu, kas viņu atvedis šurp. Iestājās klusums, un jaunajam priesterim šķita, ka, apliecinot dziļu cieņu, viņam jāatgriežas pie sava svarīgā jautājuma.

— Iekams es sāku rūpēties par sevi, par savu lietu, gribu jūsu eminencei apliecināt visīstāko cieņu, jo tikai jūsu eminence ir mana vienīgā cerība, un es lūdzu jūsu eminenci dot man padomu un mani vadīt.

Tagad Bokanēra ar rokas mājienu uzaicināja viņu sēsties uz krēsla, kas atradās iepretim.

€

— Protams, mans mīļais dēls, es neatsakos jums padomus dot. Man tas jādara kā katram kristietim, kas vēlas iet pareizo ceļu. Bet jūs tomēr maldāties, ja paļaujaties uz manu ietekmi, tā ir līdzvērtīga nullei. Es dzīvoju nomaļus un nevaru un negribu neko prasīt… Bet tas mūs netraucēs mazliet patērzēt.

Viņš tūlīt pievērsās nozīmīgajam jautājumam. Viņa patstāvīgais, drosmīgais gars nebaidījās atbildības.

— Jūs esat uzrakstījis grāmatu «Jaunā Roma», vai ne? Jūs esat ieradies, lai aizstāvētu šo grāmatu, kuru cenzūras kongregācija ierosina aizliegt… Es vēl neesmu to lasījis. Jūs saprotat, ka es nevaru visu izlasīt. Es lasu vienīgi darbus, kurus man atsūta kongregācija, kurā strādāju kopš pagājušā gada; bieži vien es apmierinos ar ziņojumu, ko man sniedz sekretārs … Bet mana māsasmeita Benc-deta ir lasijusi jūsu grāmatu, viņa stāstīja, ka tā ir interesanta. Sākumā tā esot viņu pārsteigusi, tad ļoti aizkustinājusi… Es jums apsolu to pārlasīt un inkriminētās vietas rūpīgi pārbaudīt.

Pjērs tvēra gadījumu, lai aizstāvētu savu darbu. Viņam šķita, ka pats labākais būs tūlīt ieminēties par atsauksmēm Parīzē.

— Jūsu eminence saprot manu apmulsumu, kad uzzināju, ka grāmatu gatavojas aizliegt… Vikonts Filibērs Delašū kungs, kurš man ir labvēlīgs, nebeidz atkārtot, ka šāda grāmata svētajam krēslam ir tikpat nozīmīga kā vislabākā armija.

— Ak, Delašū, Delašū, — atkārtoja kardināls, labvēlīgā nicinājumā sakniebdams lūpas, — es zinu, ka Delašū uzskata sevi par īstu katoli… Viņš ir mazliet mums rada, ziniet. Kad viņš apmetas pie mums pili, es priecājos viņu redzēt, bet tikai ar noteikumu sarunās neskart dažus jautājumus, kuros mēs nekad nevarēsim saprasties… Bet galu galā tomēr šī godājamā un labā Delašū katolicisms ar savām apvienībām un strādnieku biedrībām, ar savu attīrīto demokrātiju un neskaidro sociālismu nav nekas cits kā tikai literārs sacerējums.

Šie vārdi Pjēru mulsināja, viņš izjuta nicīgo ironiju, kas skāra ari viņu. Tādēļ viņš pasteidzās minēt arī savu otro aizbildni, kuru uzskatīja par neapstrīdamu autoritāti.

— Viņa eminence kardināls Beržero arī bija tik laipns dot manam darbam savu vispilnīgāko piekrišanu.

Pēkšņi Bokanēras sejas izteiksme mainījās. Tajā nebija vairs manāms labsirdīgais smīns, nožēla, kādu izsauc

bērna nepārdomāta rīcība, kas jau iepriekš nolemta neveiksmei, — sirmgalvja tumšajās acis iedegās dusmu uguns un seja kļuva drūma un barga.

— Bez šaubām, — viņš lēni atbildēja, — par kardinālu Beržero Francijā atsaucas kā par ļoti ticīgu cilvēku. Šeit Romā mēs viņu maz pazīstam. Es personīgi esmu viņu tikai vienu reizi redzējis, kad viņš ieradās saņemt kardināla cepuri. Es neatļautos viņu kritizēt, ja pēdējā laikā viņa raksti un darbi nebūtu apbēdinājuši manu ticīgo dvēseli. Es tomēr diemžēl neesmu šeit vienīgais noteicējs. Bet šeit, Svētajā kolēģijā, jūs neatradīsiet neviena, kas viņu slavētu.

Viņš apklusa, tad stingrā balsī teica:

— Kardināls Beržero ir dumpinieks.

Šoreiz Pjērs aiz pārsteiguma zaudēja valodu. Dumpinieks! Lielais dievs! Šis labsirdīgais dvēseļu gans ar neizsīkstošu mīlestību uz savu tuvāko! Viņa sapnis taču bija otrreizējā Kristus atnākšana zemes virsū, lai tad beidzot valdītu taisnība un miers! Laikam vārdiem visur nebija vienāda nozīme? Un kādai reliģijai tad pievērsās Boka-nēra, ja nabago un cietēju reliģiju uzskatīja par peļamu un pat musinošu?

Pjērs nekā vēl skaidri nesaprata, tomēr juta, ka paskaidrojumi būtu nepieklājīgi un lieki; viņam bija tikai vēlēšanās pastāstīt par savu darbu, izskaidrot to un attaisnot. Bet jau pēc pirmajiem vārdiem kardināls viņu pārtrauca.

— Nē, nē, mans mīļais dēls. Tas mums aizņems daudz laika, es gribu izlasīt tās vietas… Un turklāt pastāv taču neapstrīdama patiesība: katra grāmata, kas pieskaras ticībai, ir bīstama un nosodāma. Vai jūsu grāmata pilnībā respektē dogmas?

— Es tā domāju, es apliecinu jūsu eminencei, ka man nav bijis nodoma radīt darbu, kas noliedz dogmas.

— Tas ir labi; ja tas atbilst patiesībai, es varēšu būt jūsu pusē… Pretējā gadījumā varētu dot jums vienu vienīgu padomu — atsauciet pats savu darbu, nosodiet to un iznīciniet, negaidot, lai jums to liek darīt cenzūras kon-grcgācijas lēmums. Kas izraisījis sašutumu, tam pienākums to izlīdzināt un izpirkt vainu, šaustot paša miesu. Priesterim nav citu pienākumu kā pazemība un paklausība, pilnīga sava es pazemošana baznīcas augstākās gribas priekšā. Un kādēļ vispār rakstīt, jo katra personisku uzskatu izpausme arvien taču ir dumpošanās; tas nav nekas

cits kā velna kārdinājums, kas liek jums tvert spalvu. Kādēļ gan padoties lepnumam un prāta iegribai būt pārākam, riskējot nolemt sevi mūžīgai pazudināšanai… Ari jūsu grāmata, mans mīļais dēls, ir tikai literārs sacerējums, jā gan, literārs sacerējums!

Kardināls atkārtoja šos vārdus ar tādu nicināšanu, ka Pjērs visā pilnībā apzinājās savas apustuliskās grāmatas rūgto likteni, kad ta nonāks ši valdnieka rokās, kas tagad bija kļuvis par svēto. Pjērs klausījās viņā un, izjuzdams mulsu un apbrīnu, redzēja to savu acu priekšā kļūstam arvien lielāku.

— Ak, ticība, mans mīļais dēls, nešaubīga, nesavtīga ticība, — kas tic, ir laimīgs tikai tāpēc vien, ka var ticēt! Kāds miers ieplūst cilvēka sirdī, kad viņš var noliekt galvu mistēriju priekšā, necenšoties tas izpētīt, bet izjūtot mierīgu pārliecību, ka, tās pieņemot, viņš beidzot ieguvis patiesību un skaidrību! Vai tas nav vispilnīgākais garīgais mierinājums, ko sniedz dievišķais, kas iekaro saprātu, to audzina un papildina tā, ka tas beidzot gūst piepildījumu un tam vairs nav ilgu? Ja nezināmo nevaram izskaidrot ar dievišķo, tad cilvēkam nav iespējams gūt ilgstošu mieru. Patiesība un taisnība jāatstāj dieva rokās, ja gribam, lai tās valda zemes virsū. Kas netic, tas ir visām likstām nolemts karalauks. Vienīgi ticība glābj un mierina!

Brīdi Pjērs klusēja, raugoties staltajā sirmgalvī, kurš piecēlās. Lurdā viņš bija redzējis cietēju cilvēci alkstam miesas dziedināšanu un dvēseles mieru. Šeit viņa priekšā bija gudrs ticīgais — gars, kas alka patiesības un mieru atrada visaugstākajā baudā — nešaubīties. Nekad vel Pjērs nebija dzirdējis tik priekpilnu uzsaukumu dzīvot paklausībā un neraizēties par to, kas būs pec nāves. Viņš zināja, ka Bokanēra pavadījis diezgan vētrainu jaunību un viņam bijuši juteklības uzplūdi, kad iekvēlojušās senču straujās asinis; Pjērs brinījās par majestātisko mieru, kādu ticība bija devusi šai nesavaldīgās ģints atvasei, kurā bija palikusi pāri tikai viena kaislība — lepnums.

— Un tomēr, — Pjērs iedrosminājās ļoti klusi pateikt, — ja arī ticības būtība ir nemainīga, tomēr mainās tās formas … Ik brīdi viss attīstās, mainās ari pati pasaule.

— Tā nav taisnība! — kardināls iesaucās. — Pasaule nemūžam nemainās!… Tā trako, maldās un aizmaldās neceļos, un mūsu uzdevums ir to atkal uzvest uz īstās takas. Lūk, tā tas ir… Vai tad pasaulei, lai piepildītos Kristus solījumi, nav jāatgriežas atkal turpat, no kurienes tā iz-

gājusi, — pie pirmatnējās nevainības? Vai tad visu laiku gals nav pasludināts tajā gaviļlīksmajā dienā, kad cilvēki būs uzzinājuši visu patiesību, ko nes evaņģēlijs? .,. Nē, nē, patiesība ir pagātnē, un pie pagātnes mums jāturas, ja negribam pazust. Šie skaistie jauninājumi, šīs slavenās progresa mirāžas ir vienīgi mūžīgās pazudināšanas slazdi. Kādēļ gan turpināt meklējumus, kādēļ cīnīties ar maldiem, kad jau astoņpadsmit gadsimtus patiesība zināma?… Patiesība! Tā ietverta apustuļu un Romas katolicismā, tādā, kādu to izveidojušas daudzas paaudzes! Kāds neprāts gribēt to pārveidot, kad tik daudz lielu garu, tik daudz dievbijīgu dvēseļu to padarījuši par apbrīnas cienīgu pieminekli, par vienīgo ieroci kārtības nodibināšanai šajā un glābiņa atnešanai viņā saulē!

Pjērs vairs nepretojās, sirds viņam kļuva smaga, jo nu vairs nebija šaubu, ka viņa priekšā stāv viņa dārgāko ideju nesamierināms pretinieks. Pjērs godbijīgi palocījās, juzdams, kā ledains saltums, vieglai dvesmai līdzīgi, pārslīdēja viņa sejai, tāla vēja pūsmu, kas atnes no kapenēm nāves stingumu. Bet kardināls, izslējis slaido augumu, turpināja spīta pilnā balsī, kura pauda lepnu drosmi:

— Un, ja katolicisms ir nāvei lemts, ka to pauž ienaidnieki, tam jāmirst, kājās stāvot, uzticīgam savai cildenai pagātnei … Saprotiet, abata kungs, bez piekāpšanās, bez gļēvuma! Mūžīgi dievišķo, neapšaubāmo patiesību nevar pārveidot, un vismazākais akmentiņš, ko izraujam lielajai celtnei, sekmē tās sagrūšanu … Vai tas jau nav skaidrs pats par sevi? Vecās ēkas, kurās iecērt cērti ar ieganstu tās salabot, nav vairs glābjamas. Pavairojas vienīgi plaisas. Ja tā būtu patiesība, ka Roma draud sairt putekļos, tad visiem labojumiem, visiem balsinājumiern būtu tikai viens iznākums — tie paātrinātu neizbēgamo katastrofu. Un tad nebūtu cēlās, stingās nāves, tikai nožēlojama agonija, nāve, kurā mirst gļēvulis, kas turas pretī un lūdz žēlastību… Es gaidu, es esmu pārliecināts, ka tie ir ļaunprātīgi meli. Katolicisms vēl nekad nav bijis stiprāks kā tagad, un tas savu neizsīkstošo, mūžīgo spēku smeļ no vienīgā-dzīvības avota. Ja tiešām pienāktu brīdis, kad debeŠis sabruktu, es stāvētu šeit, starp šiem vecajiem, apdru-pušajiem mūriem, zem šiem senajiem griestiem, kuru sijas grauž tārpi, stāvētu gruvešos un mirtu, pēdējo reizi noskaitot savu Credo.

Viņa balss kļuva vēl klusāka lepno skumju varā; ar plašu mājienu viņš rādīja uz vientuļo un kluso senlaicīgo

«

pili, kur dzīvības siltums zuda ar katru dienu. Vai tā bija nejauša priekšnojauta, vai varbūt arī viņu skāra no drupām plūstošā ledainā plūsma? Pjēram kļuva saprotams, kāpēc plašās zāles bija pamestas novārtā, kāpēc muarē tapetes nokarājās skrandās, kāpēc putekļi balināja ģerboņus un kāpēc kodes saēda kardināla cepuri. Izmisuma diženums dvesa no šī valdnieka un kardināla, no šī nesamierināmā katoļa, kurš, neatzīdams neatvairāmo vecās pasaules sabrukumu, lepnā spītā ar drosmīgu karavīra sirdi atkāpās pagātnes aizvien pieaugošajā tumsā.

Pjērs samulsināts gribēja atvadīties, kad pēkšņi sienā atvērās mazas, ar tapetēm apvilktas durtiņas.

Bokanēra nepacietīgi, strauji sakustējās.

— Kas tur ir? Vai tad ne mirkli nevar mani atstāt mierā?

Abats Paparelli, druknais, rāmais velces nesējs, nemaz neuztraukdamies par tādu saņemšanu, tomēr ienāca. Viņš tuvojās kardinālam, kurš jau bija nomierinājies, viņu ieraugot, un klusi pačukstēja tam kaut ko ausī.

— Kāds kirē?… Ak Santobono, Fraskati kirē. Zinu… Sakiet, ka tagad nevaru viņu pieņemt.

Sīka balstiņā Paparelli atsāka savus čukstus. Daži vārdi tornēr bija sadzirdami: steidzīga lieta, kirē jāaizbrauc, viņam tikai jāpasaka daži vārdi. Un, nenogaidot piekrišanu, viņš ieveda savu aizbildināmo apmeklētāju, kuru bija atstājis stāvam aiz mazajām durvīm. Tad Paparelli atkal nozuda ar tāda kalpotāja mieru, kurš, gan būdams zemā amatā, apzinās savu visspēcīgumu.

Pjērs, kuru galīgi aizmirsa, redzēja ienākam ļoti liela auguma priesteri: tas izskatījās kā ar cirvi tēsts; viņš bija zemnieka dēls un vēl arvien saistīts ar zemi. Viņam bija lielas kājas, mezglainas rokas, bakurētaina, tumši iedegusi seja, kurā mirdzēja melnas, ļoti dzīvas acis. Savos četrdesmit piecos gados viņš vēl bija visai spēcīgs un ar slikti apgriezto bārdu un sutanu, kas pārlieku vaļīgi plandījās ap viņa kaulaino augumu, atgādināja pārģērbtu laupītāju. Seja bija lepna, nekas zemisks nebija tajā saskatāms. Roka viņš nesa mazu groziņu, kas bija rūpīgi pārsegts ar vīģu lapām.

Santobono tu līt nometās ceļos un noskūpstīja kardināla gredzenu, bet darīja to ļoti ātri, kā izpilda parastu pieklājības prasību. Tad ar familiāru godbijību, kā vienkāršā tauta mēdz uzrunāt kungus, Santobono uzbilda kardinālu:

— Lūdzu jūsu godātai eminencei piedošanu, ka biju

tik neatlaidīgs, daudz ļaužu gaidīja, un es nebūtu ticis pieņemts, ja mans vecais draugs Paparelli nebūtu iedomājies mani ielaist pa šīm durvīm… Ak, es nācu izlūgties jusu eminencei parādīt man lielu laipnību, ak, ļoti lielu laipnību!… Bet atļaujiet man vispirms jums pasniegt mazu dāvaniņu.

Bokanēra nopietni klausījās viņa. Viņš labi pazina San-tobono no tiem laikiem, kad vasaras pavadīja firstu Bo-kanēru dzimtas villa Fraskati, kas tiem tur piederēja; šī mītne bija sešpadsmitā gadsimta atjaunota, ar brīnumskaistu parku, no kura slavenās terases pavērās skats uz Romas līdzenumu, bezgalīgi plašu kā jūra. Šī villa tagad bija pārdota un uz vīnadārziem, kas ietilpa Benedetas daļā, grāfs Prada vēl pirms laulības šķiršanas prasības iesniegšanas bija sācis celt jaunu kvartālu ar mazām vasarnīcām. Kādreiz kardināls nebija atteicies savās pastaigās kādu brīdi atpūsties pie Santobono, kas toreiz kalpoja kādā vecā Santa Maria del Campi veltītajā kapelā ārpus pilsētas; priesteris tur apdzīvoja netālu no baznīcas pussagruvušu būdu, kura grima mūriem iežogota burvīga dārza krāšņumā. Šo dārzu Santobono pats kopa ar īstu zemnieka kaislo mīlestību uz zemi.

— Kā visus šos gadus, — viņš atsāka, nolikdams groziņu uz galda, — es gribētu, lai jūsu eminence nogaršotu manas vīģes. Tās ir pirmās šajā sezonā, un es tās šorīt nolasīju, lai atnestu jūsu eminencei. Jūsu eminence taču tās tik ļoti cienīja, kad parādījāt man godu ierasties pie manis, lai pats noplūktu un ēstu tās no koka! Un jūsu eminencei tad labpatika teikt, ka pasaulē nav otra tāda vīģukoka, kam būtu tik garšīgas vīģes.

Kardināls nespēja apvaldīt smaidu. Viņš ļoti cienīja vīģes, un tā bija patiesība, ka Santobono vīģukoks bija slavens visā apkārtnē.

— Pateicos, mans dārgais kirē, ka jūs atcerējāties manas mazās vājības… Nu, ko gan es varētu darīt jūsu labā?

Bokanēra bija atkal kļuvis nopietns, jo starp viņu un kirē Santobono valdīja vecas nesaskaņas, uzskatu dažādība, kas viņā izraisīja dusmas. Santobono bija dzimis Ncmī, mežonīgā novadā, nesavaldīgā ģimenē, kuras vecākais dēls bija nodurts ar nazi, un pats priesteris Sanlo-bono bija dedzīgs patriots. Stāstīja, ka viņš jau gandrīz gatavojies ķerties pie ieročiem, lai karotu kopā ar Garibaldi, un tajā dienā, kad itālieši ienākuši Romā, Santobono

vajadzējis ar varu aizturēt, lai viņš neuzvilktu itāliešu nacionālās vienotības karogu uz savas mājas jumta. Šī vira kvēlākais sapnis bija redzēt Romu kā pasaules valdnieci, ja pāvests ar karali, pēc tam kad viņi būs apskāvušies, sapratīsies un rīkosies vienoti. Kardināls uzskatīja Santobono par bīstamu dumpinieku, par priesteri atkritēju, kas katolicismu virzīja briesmās.

— Ak, ko jūsu eminence varētu darīt manā labā? To, ko jūsu eminence varētu darīt, ja būtu tik laipna, — Santobono dedzīgi atkārtoja, salikdams raupjās, mezglainās rokas.

Bet tad viņš apdomājās un turpināja:

— Vai tad viņa eminence kardināls Sangvineti jūsu godājamai eminencei neko neteica par manu lietu?

— Nē, kardināls man tikai pieteica jūsu apmeklējumu un sacīja, ka jums ir lūgums pie manis.

Bokanēras seja bija kjuvusi bargāka, sadrūmis viņš klausījās. Viņš zināja, ka Santobono bija Sangvineti mīlulis, kopš pēdējais — pēc tam, kad bija nozīmēts par Fras-kati bīskapu, — pavadīja tur augas nedēļas. Katram kardinālam, kas tiecas pēc pāvesta goda, ir šādas sīkas uzticības personas, kas visus savus centienus, visas savas ieceres liek uz šī varbūtējā pāvesta ievēlēšanu: ja viņš kādu dienu kļūst pāvests, ja tie palīdz viņam par to kļūt, tad tie vēlāk ietilps pāvesta lielās saimes piederīgo pulkā. Stāstīja, ka Sangvineti esot palīdzējis Santobono izkļūt no kļūmīga stāvokļa, kad kāds zēns, kas kāpis pār mūra žogu, grasīdamies zagt augļus Santobono dārzā, no pārlieku bargas sodīšanas sekām nomiris. Bet priesterim par godu jāpiebilst, ka viņa fanātiskajai pazemībai pret kar dinālu Sangvineti pamatā bija cerība, ka tas būs gaidītais pāvests — tas pāvests, kura uzdevums bija Itāliju padarīt par ievērojamāko zemi pasaulē.

— Nu labi, lūk, mana liksta… Jūsu eminence taču pazīst manu brāli Agostīno, kurš divus gadus strādāja jūsu eminences villā par dārznieku. Viņš, kā zināms, ir ļoti patīkams, lēndabigs puiŠis, par kuru nevienam nav bijis jāžēlojas… Tagad neviens nevar izskaidrot, kā tas noticis, bet viņam gadījusies kļūme, viņš nodūris cilvēku ar nazi, kādu vakaru staigājot pa Džencāno ielu… Esmu ļoti sašutis. Labprāt dotu nocirst divus pirkstus no savas rokas, lai viņu dabūtu ārā no cietuma. Un es iedomājos, ka jūsu eminence neatteiks man izdot apliecību, ka Agos-

tīno kalpojis pie jūsu eminences un ka jūsu eminence bijis ar viņu ļoti apmierināts.

Bez aplinkiem kardināls atteicās palīdzēt.

— Ar Agostīno es nepavisam nebiju apmierināts. Viņš bija ļoti nesavaldīgs, un es tieši biju domājis viņu atlaist, jo viņš pastāvīgi ķildojās ar citiem kalpotājiem.

— Ak, kā tas mani apbēdina, ko jūsu eminence stāsta! Mana nabaga mazā Agostīno raksturs patiešām ticis samaitāts! Bet šo lietu tomēr vēl iespējams glābt, vai ne? Jūsu eminence man tomēr var šādu apliecību dot — sastādīt to citādos izteicienos. Šāda jusu eminences apliecība ietekmēs tiesu ļoti labvēlīgi.

— Jā gan, bez šaubām, — Bokanēra atsāka, — es to saprotu. Bet es šādu apliecību nedošu.

— Ak vai! Jūsu godājamā eminence mani noraida?

— Absolūti! … Es zinu, ka jūs esat priesteris ar nevainojamu morāli, ka jūs savu svēto amatu pildāt pēc sirdsapziņas un vispār būtu ļoti cienījams vīrs, ja jums nebūtu jūsu aplamās politiskās pārliecības. Mīlestība uz brāli dara jūs aklu, jums par patikšanu es nevaru melot.

Santobono pārsteigts skatījās uz viņu, nespēdams saprast, kā valdniekam, visvarenajam kardinālam, var rasties sirdsapziņas pārmetumi tādu nieku dēļ, jo viss taču attiecas uz naža dūrienu, uz visbanālāko, visparastāko dēku šādos vēl mežonīgajos novados ap vecajām romiešu pilīm.

— Melot, melot, — viņš murmināja, — tie jau nav meli, ja piemin labo, kas piemīt katram. Kaut kas labs taču piemīt arī Agostīno. Viss atkarīgs no tā, ko taja apliecībā ieraksta.

Viņš savā prātā nevarēja to aptvert, kā var atteikties pārliecināt tiesu, prasmīgi apgaismojot faktus. Kad viņam kļuva skaidrs, ka neko nepanāks, viņš bezcerīgi pamāja ar roku, seja pieņēma naidīgu izteiksmi un melnajās acis iedegās aizturēts niknums.

— Labi, labi! Katrs redz patiesību citādi. Es iešu atpakaļ un to pastāstīšu viņa eminencei kardinālam Sangvi-neti. Un es lūdzu jūsu godājamo eminenci nedusmot man, ka jūs veltīgi traucēju… Varbūt vīģes nav vēl pavisam nogatavojušās; es atļaušos atnest vēl vienu grozu sezonas beigās, kad tās jau būs nobriedušas un saldas… Tūkstoškārt pateicos, vēlu laimi un svētību jūsu godājamai eminencei.

t)l

Santobono tuvojās durvīm atmuguriski, zemu liekdams lielo, kaulaino muguru. Pjērs bija vērojis scēnu ar dziļu interesi. Sai priesterī viņš saskatīja Romas un tās apkārtnes sīkās garīdzniecības pārstāvi, par ko viņam bija stāstīts pirms aizceļošanas. Santobono nebija tā dēvētais scagnozzo, nabadzīgais, izbadējies priesteris, kas, bēgot no dažādām nepatikšanām, ieradies Romā no provinces un, meklējot dienišķo maizīti, deldē Romas bruģi. Sī suga izveido veselu baru sutanā ģērbušos ubagu, kas, meklējot laimi, uzlasa baznīcas drusciņas, alkatīgi plēšas, lai noturētu gadījuma misu, un mētājas apkārt kopā ar vienkāršo tautu pa aizdomīgiem krodziņiem. Viņš nebija ari priesteris no tālajiem lauku nostūriem, kurš, būdams neizglītots, māņticīgs, bija zemnieks starp zemniekiem un kuru viņa draudzes locekļi uzskatīja par sev līdzīgu un nekad nesajauca ar dievu; būdami dievbijīgi, tie, ceļos nometušies, godināja savas draudzes patronu, bet nekad cilvēku, kas dzīvoja uz šī patrona rēķina. Fraskati mazās baznīciņas priesteris pelnīja deviņi simti franku; nauda viņam bija jāizdod tikai par maizi un gaļu, jo augļus, vīnu un dārzeņus viņš ievāca no sava dārza. Šis priesteris nebija neizglītots, mazliet zināja teoloģiju, mazliet vēsturi, sevišķi vareno Romas pagātni, kas ickveldēja viņa patriotisko sapni par atdzimstošās Romas — Itālijas galvaspilsētas tuvo valdonību pār visu pasauli. Bet kāda gan nepārejama plaisa vēl pastāvēja starp bieži vien ļoti godājamo un inteliģento romiešu sīko garīdzniecību un augstākās garīdzniecības pārstāvjiem, kas ieņēma godpilnus amatus Vatikānā! Katrs, kas nebija vismaz prelāts, vispār bija nulle.

— Tūkstoškārt pateicos, un lai jūsu godājamai eminencei piepildās viss, ko vēlaties.

Santobono beidzot nozuda, bet kardināls atgriezās pie Pjēra, kas arī palocījās, lai atvadītos.

— Visumā, abata kungs, man šķiet, ka jūsu grāmatas izredzes ir sliktas. Atkārtoju jums, ka neko noteiktu nezinu, neesmu vēl lasījis iesniegumu. Bet es zinu, ka mana māsasmeita Benedeta par jums interesējās, tāpēc es par šo grāmatu runāju ar kardinālu Sangvineti, cenzūras prefektu, kurš nupat šeit bija. Viņš arī nav lietas kursā un nezina vairāk kā es, jo viss vēl atrodas sekretāra rokās. Bet viņš man apgalvoja, ka denunciāciju iesniegušas ļoti ievērojamas un ļoti iespaidīgas personas un tā attiecas uz ļoti daudzām jūsu grāmatas lappusēm; vietas, kas aiz-

skar disciplīnas un dogmu jautājumu, ir rūpīgi atzīmētas.

Dziļā satraukumā pēkšņi apjautis, ka ekŠistē slepeni naidnieki, kas viņu vajā, jaunais priesteris iesaucās:

— Denunciācija, denunciācija! Kaut jūsu eminence zinātu, kādas sāpes manī izraisa šis vārds; un pavisam bez nolūka izdarīta pārkāpuma dēļ, jo es taču vēlējos vienīgi baznīcas triumfu. Es nometīšos pie kājām svētajam tēvam un aizstāvēšu savu darbu!

Bokanēra pēkšņi izslējās, dziļa grumba vagoja viņa augsto pieri.

— Svētais tēvs var darīt visu, ja viņš grib; viņš var jus pieņemt, var atlaist jūsu grēkus… Bet, iegaumējiet, es jums vēlreiz dodu padomu — atsakieties pats no savas gramatas, iznīciniet pats to vienkārši un drosmīgi, iekams dodaties cīņā, kurā jums sagaidāma tikai kaunpilna sakāve … Padomājiet par to.

Pjērs tūlīt nožēloja, ka bija ieminējies par apmeklējumu pie pāvesta, jo viņš izjuta, ka atsaukšanās uz visaugstāko autoritāti bija aizvainojusi kardinālu. Bez tam nebija vairs nekādu šaubu, ka kardināls būs pret viņa darbu. Pjēram nebija tomēr citu cerību kā paļāvība uz to, ka ar apkārtējo palīdzību būs iespējams viņu ietekmēt, lai viņš vismaz paliek neitrāls. Bokanēra Pjēram šķita sirdsskaidrs un atklāts cilvēks, kas stāvēja pāri apslēptajām intrigām, kādas Pjērs nojauta vijamies ap viņa grāmatu; viņš atvadījās ar dziļu cieņu.

— Ļoti pateicos jūsu eminencei un apsolu padomāt par visu, ko jūsu eminence lielā labvēlībā man teica.

Priekšistabā Pjers ieraudzīja piecus vai sešus cilvēkus, kas viņa audiences laikā bija ieradušies un tagad gaidīja pieņemšanu. Tur bija viens bīskaps, prelāts un divas vecas dāmas; kad Pjērs pirms aiziešanas tuvojās donam Vidžilio, viņš pārsteigts redzēja to sarunājamies ar staltu, jaunu, gaišmatainu cilvēku, francūzi, kurš, ari pārsteigts, iesaucās:

— Kā, jūs šeit, abata kungs? Jūs esat Romā?

Priesteris mirkli apmulsa neziņā.

— Ak, Narcis Abēra kungs, lūdzu, piedodiet, es jūs nepazinu. Tas tiešām nav piedodams, jo es taču zināju, ka jau kopš pagājušā gada jūs esat sūtniecības atašejs.

Narciss bija slaida auguma cilvēks, ļoti elegants, ar patīkamu sejas krāsu, bāli zilām, gandrīz violetām acīm,

gaišu, cirtainu bārdiņu un vijīgiem matiem, kurus nēsāja pēc florenciešu modes uz pieres apgrieztus. Viņš bija cēlies no Joti bagātas, nelokāmi katoliskas tiesnešu ģimenes, un viņam bija tēvocis diplomātiskā dienestā. Tas ari noteica viņa likteni. Narciss ieņēma visai ievērojamu posteni Romā, kur tam bija daudzi iespaidīgi radinieki: kardināla Sarno māsa bija apprecējusies ar Parīzes notāru, Narcisa tēvoci; monsenjors Ganība del Dzopo, pāvesta galma slepenais kamerārijs, bija Narcisa brālēns, jo kāda viņa krustmāte bija izgājusi par sievu pie itāliešu pulkveža. Sī iemesla dēļ Narciss ari tika iesaistīts Vatikāna sūtniecībā, kur visai iecietīgi skatījās uz viņa mazliet dīvaino uzvedību, viņa neizsīkstošo interesi par mākslu, kas mudināja viņu uz bezgalīgajiem klejojumiem pa Romu. Viņš bija ļoti laipns, daiļš un tomēr visai praktisks cilvēks ar lielu pieredzi naudas jautājumos; un tāpēc viņam pat gadījās vienu otru reizi, tāpat kā šorīt, ar mazliet gurdenu, noslēpumainu smaidu sūtņa vārdā pārrunāt ar kardinālu svarīgus jautājumus.

Nekavējoties viņš aizveda Pjēru uz dziļu loga nišu, lai netraucēti varētu parunāties.

— Mīļais abat, man liels prieks jūs redzēt! Jūs taču atceraties mūsu sirsnīgās pārrunas, kad iepazināmies pie kardināla Bcržero? Es jums ieteicu gleznas, kuras jums bija jāredz, strādājot pie savas grāmatas, — četrpadsmitā un piecpadsmitā gadsimta miniatūras. Un ziniet, no šodienas es ņemšu jūs savā ziņā, sākšu jums rādīt Romu, ko neviens tā nespēs kā es. Visu esmu redzējis, visu izrakņājis! Ak, kādi mākslas dārgumi, kādi dārgumi! Bet pārāks par visu ir viens darbs, kam pieder visa mana jūsma: Botičelli glezna Siksta kapelā. Ak, Botičelli!

Viņa balss kļuva gluži klusa, viņš viegli pamāja aizrautīgā apbrīnā. Pjēram bija jāapsolās pilnīgi būt viņa rīcībā un kopīgi doties uz Siksta kapelu.

— Jūs, bez šaubām, nezināt, kādēļ esmu šeit? — Pjērs beidzot jautāja. — Manu grāmatu vajā, tā ir denuncēta cenzūras kongregācijā.

— Jūsu grāmata! Vai tas iespējams! — iesaucās Narciss. — Tas ir darbs, kur zināmas lappuses atgādina brīnišķo, svēto Asīzes Francisku!

Narciss visai laipni piesolīja Pjēram savus pakalpojumus. — Klausieties, mūsu sūtnis var jums ļoti palīdzēt. Tas ir vislabākais cilvēks pasaulē, apburoši laipns uri drosmīgs ka seno laiku francūzis ,,. Es jūs iepazīstināšu

ar viņu jau šodien pat, vēlākais, rīt no rīta; un, lā kā jūs vēlaties nekavējoties audienci pie pāvesta, viņš centīsies to jums dabūt… Tomēr man jāpiebilst, ka ne vienmēr tas izdodas viegli… Lai gan svētais tēvs sūtni ļoti labi ieredz, tomēr reizēm viņam neveicas, jo piekļūt svētajam tēvam ir grūti.

Pjērs, protams, nebija domājis izmantot sūtniecību; savā vientiesībā, ka apsūdzēts priesteris, kurš nācis sevi attaisnot, viņš redzēja visas durvis pašas no sevis atveramies. Viņu iepriecināja Narcisa piedāvājums. Pjērs viņam sirsnīgi pateicās, it kā atļauja audiencei pie pāvesta jau būtu saņemta.

— Un, — turpināja jaunais cilvēks, — ja mums gadītos ceļā šķēršļi, tad ziniet, ka man ir Vatikānā radi. Es neminu savu tēvoci kardinālu Sarno, kurš mums neko nevar palīdzēt, jo viņš neizkust no sava ticības Propagandas biroja un noliedz katru starpniecību. Bet mans brālēns, monsenjors Ganība del Dzopo, kas pieder pie pāvesta uzticamības personām un dienesta darīšanās katru stundu runā ar to, ir izpalīdzīgs cilvēks; vajadzības gadījumā es jūs aizvedīšu pie viņa, un viņš gan zinās, kā izgādāt jums pieņemšanu, lai gan ir visai piesardzīgs un baidās kompromitēties … Tātad norunāts, paļaujieties visā pilnībā uz mani.

— Ak, no visas sirds, dārgais Abēra kungs, — Pjērs atvieglots un laimīgs iesaucās, — jūs nevarat iedomāties, kādu veldzi jūs man sniedzat, jūs esat pirmais, kas man iedveš mazliet spēka, jūs skatāties uz visu kā īsts francūzis!

Klusinātā balsī Pjērs pastāstīja viņam par savām pārrunām ar kardinālu Bokancru, no kura nav gaidāms ne mazākais atbalsts, par nepatīkamām vēstīm, ko kardināls Sangvineti atnesis, un beidzot par konkurenci, ko viņš bija izjutis starp abiem kardināliem. Narciss klausījās Pjērā smaidīdams un arī atļāvās mazliet pamēļot. Sī pāragrā konkurence, šī vēlēšanās iegūt pāvesta tiāru, pēc kuras abi kardināli kaislīgi tiecās, jau ilgu laiku saviļņoja Romas garīdzniecību. Klīda neticami samezglotas, apslēptas baumas, un neviens nespēja noteikti pasacīt, kas īsteni vērpj šīs plašās intrigas. Vispār bija zināms, ka Boka-nēra pārstāvēja nesamierināmos, kas neatzina nekādu saprašanos ar modernās sabiedrības katolicismu; nesatricināms viņš gaidīja dieva uzvaru pār sātanu, kad Romas karaļvalsts atkal tiks atdota svētajam tēvam un

Itālija nožēlos savu grēku; Sangvineti turpretim bija ļoti veikls politiķis, par viņu stāstīja, ka tas auž visādas jaunas un ari pārdrošas kombinācijas, it kā viņa plāns esot radīt republiku federāciju — apvienot visas Itālijas kādreizējās mazās valstiņas pāvesta aizbildniecībā; visumā tā bija cīņa starp diviem gluži pretējiem virzieniem: viens gribēja baznīcu glābt ar visu veco tradīciju nesatricināmās cieņas palīdzību, otrs uzskatīja to nolemtu neizbēgamai bojāejai, ja tā nebūs ar mieru iekļauties nākamā gadsimta pasaules notikumu gaitā. Bet tas viss vēl grima tādā neziņas miglā, ka sabiedriskās domas secinājums bija — ja pāvestam izdotos nodzīvot vēl dažus gadus, tad droši vien viņa pēctecis nebūs ne Bokanēra, ne Sangvineti.

Pēkšņi Pjērs pārtrauca Narcišu:

— Bet monsenjors Nanī — vai jūs viņu pazīstat? Vakarvakarā es ar viņu tērzēju… Bet, lūk, tur jau viņš nāk.

Tiešām, Nanī ienāca priekštelpā ar mūžīgo smaidu sārtajā, laipnajā prelāta sejā. Viņa smalkā sutana un violetā zīda josta vizmoja patīkamā, glāsainā spožumā. Viņš bija ļoti pieklājīgs pret abatu Paparelli, kurš viņu pazemīgi un godbijīgi lūdza būt tik laipnam un pagaidīt, kamēr viņa eminence varēs viņu pieņemt.

— Ak, monsenjors Nanī, — murmināja Narciss, kurš pēkšņi bija kļuvis nopietns, — tas ir vīrs, ar kuru jābūt pa draugam.

Viņš zināja prelāta dzīvesstāstu un klusi pavēstīja to Pjēram. Nanī bija dzimis Venēcijā izputējušā, dižciltīgā ģimenē, kura varēja daudzus varoņus pieskaitīt savas dzimtas locekļiem. Pirmo izglītību Nanī saņēma no jezuītiem, tad ieradās Romā, lai turienes kolēģijā, kuru ari uzturēja jezuīti, studētu filozofiju un teoloģiju. Divdesmit trīs gadu vecumā viņš tika ordinēts par priesteri un nekavējoties nozīmēts uz Bavāriju kā nuncija privātsekretārs; no turienes viņu kā nnneiatūras auditoru sūtīja uz Briseli un pēc tam uz Parīzi, kur viņš dzīvoja piecus gadus. Visi apstākļi šķita sekmējam viņa diplomātisko karjeru — spožā debija, možais, visu uztverošais saprāts un plašā izglītība, — kad pēkšņi viņu atsauca uz Romu un tūlīt nozīmēja par Svētās kancelejas asesoru. Toreiz apgalvoja, ka tas notiekot pēc pāvesta īpašas vēlēšanās, jo tas, Nanī labi pazīdams, gribot tieši tādu darbinieku Svētajā kancelejā. Tādēļ arī esot viņu šurp aicinājis, jo šeit Romā viņa darbība būšot lietderīgāka nekā nuncia-tūrā. Viņš jau agrāk bija dzīvojis pāvesta mājās kā pre-

Jāts un tagad nesen ticis iecelts par Svētā Pētera kated-rāles kanoniķi un apustulisko pronotāru, un kādu dienu, kad pāvests būs atradis citu tiesas ascroru, kas tam patiks, Nam būs izredzes kļūt par kardinālu.

— Ak, monsenjors Nanī — tas ir izcils cilvēks, kas moderno Eiropu apbrīnojami labi pazīst, — turpināja Narciss, — un tomēr svēts priesteris, īsti ticīgs, nešaubīgs baznīcas piekritējs. Varbūt viņam ir apdomīga politiķa ticība, bet tā atšķiras no aprobežotās, drūmās teologu ticības, kāda valda pie mums Francijā! Tādēļ arī sākumā jums varbūt būs grūti izprast šejienes ļaudis un apkārtni. Viņi atstāj dievu svētnīcā un paši valda tā vārdā, būdami pārliecināti, ka katolicisms ir dievišķas valdīšanas vispilnīgākā un arī mūžīgā cilvēku radītā organizācija; ārpus katolicisma ir tikai meli un sociālas briesmas. Mēs savās reliģiskajās ķildās vēl nikni diskutējam par dieva esamību, bet viņi nepieļauj ne mazākās šaubas, viņi ir dziļi pārliecināti, ka ir dieva sūtņi šajā pasaulē un ka dievs viņus izraudzījis par cilvēku dvēseļu ganiem; viņi pilnīgi iedzīvojušies savā lomā kā neatvietojami gani, kuriem neviens nevar atņemt varu. kādu tie izmanto, lai sniegtu cilvēcei cik vien iespējams lielāku laimi; visu savu inteliģenci, visu savu enerģiju viņi virza uz vienu vienīgu mērķi — būt un palikt tautas atzīti valdnieki. Padomājiet! Tāds vīrs kā rnonsenjors Nanī, kam zināms visas pasaules politiskais stāvoklis, jau desmit gadus atrodas Romā, ieņemot ļoti svarīgu posteni un piedaloties visnopietnākajās apspriedēs. Viņš vēl joprojām seko Eiropas attīstībai, kas aizsteigusies Romai garām; viņš zina visu, visur pieliek roku un turklāt ir apbrīnojami atturīgs un laipns; viņš liekas tik ļoti pieticīgs, ka neviļus uzmācas jautājums, vai tikai viņš ar saviem piesardzīgajiem soļiem netuvojas baznīcas augstmaņu ilgotajam mērķim — pāvesta tiārai?

«Atkal viens kandidāts pāvesta godam,» nodomāja Pjērs, kurš bija aizrautīgi klausījies, jo Nanī personība viņu interesēja un radīja viņā it kā instinktīvu nemieru, nojaušot aiz prelāta sārtās, smaidošās sejas netveramu noslēpumu. Pjērs nespēja sekot sava drauga paskaidrojumam, viņu atkal pārņēma tāds pats apjukums, kādu bija izjutis, kad ieradās šajā vidē, kas izrādījās citāda, nekā bija šķitusi viņa iztēlē.

Monsenjors Nanī jau bija pamanījis abus jaunos cilvēkus un ar sirsnīgi izstieptu roku tuvojās tiem.

— Abats Fromāna kungs! Ļoti priecājos jūs atkal

redzēt. Es jums nejautāšu, vai labi gulējāt, jo Romā visi labi guļ. Labdien, Abēra kungs, jums taču klājas vareni, kopš mēs toreiz tikāmies pie Bernini skulptūras «Svētā Terēze», par ko jūs tik ļoti jūsmojāt?… Es redzu, jūs esat pazīstami. Tas ir jauki! Abata kungs, es jums uzti cēšu, ka Abēra kungs ir kvēls mūsu pilsētas pielūdzējs, kas jūs aizvedīs visās skaistajās vietās.

Parādot lielu labvēlību, monsenjors Nanī vēlējās tūlīt uzzināt sīkāk par Pjēra sarunu ar kardinālu. Viņš uzmanīgi klausījās, zināmās vietās pagrozīdams galvu, reizēm tikko jaušami pasmaidīdams. Vēsā saņemšana un Pjēra pārliecība, ka no kardināla nav gaidāma nekāda palīdzība, inonsenjoru nepārsteidza; radās iespaids, it kā viņš šādu iznākumu būtu tieši gaidījis. Bet, izdzirdis minam San-gvineti vārdu un uzzinājis, ka tas šorīt šeit bijis un izteicies, ka lieta ar Pjēra grāmatu esot visai nopietna, prelāts Naiīi mirkli šķita aizmirstamies, jo pēkšņi strauji ierunājās:

— Mans mīļais dēls, es atnācu par vēlu. Tiklīdz uzzināju, ka jūsu darbam draud aizliegums, tā steidzos pie viņa eminences kardināla Sangvincti, lai pateiktu, ka, jūsu grāmatu vajājot, to tikai vēl jo vairāk reklamē. Vai tas ir prātīgi? Kāpēc tā dara? Mēs zinām, ka jūs esat mazliet eksaltēts, esat jūsmotajā dvēsele, vienmēr gatavs cīņai. Ko mēs panāksim, ja pret mums sacelsies jauns garīdznieks un uzsāks pret mums atklātu cīņu, aizstāvēdams grāmatu, kas jau pārdota vairākos tūkstošos eksemplāru? Es no paša sākuma gribēju, lai jūs liek mierā, un man jāpiebilst, ka kardināls, kas ir gudrs vīrs, ari domāja tāpat kā es. Kardināls pacēla rokas pret debesīm, dusmojās un kliedza, kāpēc nekad netiekot prasīts viņa padoms. Bet tagad jau muļķība esot pastrādāta un neesot vairs iespējams procesu apturēt, ja tas jau nokļuvis kongrega-cijā pēc ļoti iespaidīgu personu denunciācijas, kurā minēti diezgan nopietni apsvērumi… «Un tagad,» kā viņš teica, «muļķība jau pastrādāta,» — un es biju spiests izdomāt ko citu …

Viņš aprāvās, juzdams neizpratnē sev pievērstus Pjēra skatienus. Nanī sārtie vaigi pietvīka, un viņš, nelikdams manīt savu izbīli par to, ka jau pateicis pārāk daudz, mierīgi turpināja:

— Jā, es sāku domāt, kā lai ar savu niecīgo iespaidu palīdzu jums, kā lai izrauju jūs no nepatikšanām, kādās droši vien šī dēka jūs iegrūdīs.

Neskaidrā nojautā, ka ar viņu varbūt rotaļājas, Pjērā modās sašutums. Kādēļ gan viņš nedrīkstētu apliecināt savu ticību, kas ir tik tīra, tik brīva no visām personiskām interesēm un pārpilna kvēlas mīlestības pret savu tuvāko?

— Es nekad pats nenoliegšu savu grāmatu, — Pjērs paskaidroja, — nekad es to neiznīcināšu, kā man iesaka darīt. Tā būtu gļēvulība un meli, jo es nenožēloju neko, nenoliedzu neko. Ja es ticu, ka mans darbs var mazliet patiesības nest cilvēkiem, es nevaru to iznīcināt; tad es noziegtos pret sevi un arī pret citiem .,. Nekad es to nedarinu, dzirdiet, nekad!

Iestājās klusums, tad Pjērs atsāka:

— Paskaidrojumu es došu pie svētā tēva kājām. Viņš mani sapratīs, viņš man piekritīs.

Nam vairs nesmaidīja, viņa seja bija nekustīga un noslēgta. Viņš šķita pētījam priestera pēkšņo niknuma uzliesmojumu un tad centās to ar mierīgas labvēlības vārdiem apklusināt.

— Protams, protams… Paklausība un pazemība ir iepriecinošas īpašības. Es gan saprotu, ka jūs vairāk par visu vēlaties runāt ar svēto tēvu… Un tad jau jūs visu sapratīsiet, vai ne? Tad jau sapratīsiet.

Monsenjors Nanī sāka atkal interesēties par audiences pieprasījuma rezultātiem. Viņš ļoti nožēloja, ka Pjērs nav šo lūgumu atsūtījis jau no Parīzes pirms savas ierašanās Romā: tas būtu bijis visdrošākais ceļš to dabūt. Vatikānā troksnis nebija patīkams, jo, tiklīdz izplatīsies valodas par jaunā priestera ierašanos, tiklīdz sāks klīst apkārt runas, kādēļ viņš te ieradies, tā viss būs pagalam.

Uzzinājis, ka Narciss piesolījies Pjēru iepazīstināt ar Francijas sūtni Vatikānā, Nanī uztraucās.

— Nē, nē, to nedariet, tā būtu pēdējā neapdomība! Pirmkārt, tādēļ, ka ta jūs apgrūtināsiet sūtņa kungu, kura stāvoklis šādos gadījumos ir visai sarežģīts… Un, otrkārt, tādēļ, ka tagad, ja viņam neizdotos izgādāt jums audienci — un baidos, ka tas viņam neizdosies, — jūs būsiet zaudētājs un jums vairs nebūs ne vismazākās cerības no citas puses panākt lūgto audienci, jo neviens vairs negribēs aizvainot sūtņa kunga pašmīlību, kādai citai ietekmīgai personai iztopot.

Pjērs jautājoši uzlūkoja Narcišu, kurš apjucis, mulsi smaidot, grozīja galvu.

— Tiešām, — viņš beidzot nomurmināja, — nesen mēs pieprasījām audienci pie pāvesta kādam franču politiskam darbiniekam, bet mūsu lūgumu noraidīja, un tas mums bija ļoti nepatīkami… Monsenjoram ir taisnība. Mūsu sūtnis jātur rezervē, lai viņu tikai tad izmantotu, kad visi citi ceļi būs slēgti.

Redzēdams Pjēra vilšanos, Narciss laipni turpināja:

— Mēs sāksim ar vizīti pie mana brālēna Vatikānā.

Nani pārsteigts paskatījās uz jauno cilvēku. Viņa ziņkāre bija atkal atmodināta.

— Vatikānā? Jums tur ir brālēns?

— Jā gan, monsenjors Gamba del Dzopo.

— Ganība, Gamba!… Jā, jā, piedodiet, nu es atcerējos… Tātad jūs domājat ar Ganības palīdzību ietekmēt svēto tēvu… Jā gan, tā ir ideja… Jāpamēģina, tas jāpamēģina …

Viņš vairākkārt atkārtoja šos pēdējos vārdus, lai iegūtu laiku un apsvērtu šo domu. Monsenjors Gamba del Dzopo bija lāga vīrs, kura nozīmība Vatikānā līdzinājās nullei un kurš ar to bija kļuvis gluži leģendārs; viņš uzjautrināja pāvestu dažādiem nevainīgiem nostāstiem, glaimoja tam, un svētais tēvs labprāt pie viņa rokas pastaigājās pa dārziem. Sajās pastaigās Gamba del Dzopo daudz panāca ar mazām pūlēm. Būtībā viņš tomēr bija liels zaķapastala, jo tik ļoti bijās zaudēt savu iespaidu, ka neuzdrošinājās neko lūgt, iekams nebija ilgi pārdomājis, vai tikai pats sev ar to nekaitē.

— Jā, šī ideja nav peļama, — beidzot teica Nanī. — Jā, jā, Gamba jums var izgādāt audienci, ja vien grib… Cs pats viņu uzmeklēšu un visu izstāstīšu.

Sarunu beidzot, viņš izplūda padomos par vislielāko piesardzību. Viņš pat iedrošinājās pateikt, ka visgudrākais būs pārāk neuzticēties pāvestam. Jā gan, svētais tēvs esot tik labs, viņš tik akli ticot visam labam, ka savu majas saimi neesot izvēlējies ar nepieciešamo kritisko rūpību. Cilvēks taču nekad nevarot zināt, ar ko viņš runā un kādās lamatās ieliek savu kāju. Monsenjors Nanī pat lika saprast, ka nekādā gadījumā nevajagot griezties tieši pie viņa eminences valsts sekretāra, ari tas neesot brīvs savā rīcībā, bet atrodoties intrigu centrā, kas viņa labākos nodomus bremzējot. Pamazām, viņam tā stāstot maigā, glaimīgā balsī, klausītajiem Vatikāns sāka likties kā zeme, kuru sargā greizsirdīgi, nodevīgi pūķi, — zeme, kurā cilvēks nedrīkst atvērt durvis, pārkāpt pāri slieksnim, iedro-

šināties spert soli vai pastiept roku, pirms nav iepriekš rūpīgi pārbaudījis, vai kaut kur neglūn briesmas.

Pjērs sastindzis klausījās, arvien vairāk zaudēdams drosmi.

— Ak mans dievs, — viņš iesaucās, — es vairs nepratīšu izturēties!… Jūs mani padarāt mazdūšīgu, monsen-jor.

Nanī tūlīt atkal sirsnīgi pasmaidīja.

— Es, mans dārgais dēls! Tas mani ļoti sāpinātu… Es tikai atkārtoju: nogaidiet, ncuzsāciet neko. Un galvenais — neuztraucieties. Nav ne mazākās steigas, es jums to apgalvoju, jo tikai vakar iecelts padomnieks, kuram uzdots sastādīt ziņojumu par jūsu grāmatu, tātad jums vēl ir gandrīz mēneŠis laika. Izvairieties no sabiedrības, dzīvojiet tā, lai neviens nezina par jūsu esamību, apskatiet Romu vienā mierā, tas ir vislabākais veids, kā pasteidzināt jūsu lietu.

Saņēmis priestera roku un turēdams to savās aristokrātiskajās, mīkstajās, maigajās plaukstās, Nanī piebilda:

— Ticiet, ka man ir pamats tā runāt. Es pats būtu jums piesolījis savus pakalpojumus un ar prieku vestu jūs tieši pie svētā tēva. Bet es negribu vēl iejaukties šajā lietā, es ļoti labi saprotu, ka pašlaik tas jums tikai kaitētu … Vēlāk, saprotiet, vēlāk —, ja nevienam tas neizdosies, tad es jums izgādāšu audienci. Es lo cieši apņemos… Bet pagaidām, es jūs lūdzu, izvairieties lietot izteicienu «jaunā reliģija», kas diemžēl lietots jūsu grāmatā un ko es dzirdēju jūs minam vakarvakarā. Mans mīļais dēls, nekādas jaunas reliģijas vairs nevar būt: ir tikai viena vienīga, mūžīga reliģija, kura nepieļauj nekādus pārveidojumus, nekādus labojumus, un tā ir apustuliskā romiešu katoļu ticība. Līdz ar to atstājiet mierīgi savus Parīzes draugus tur, kur viņi ir, nepaļaujieties pārlieku uz kardinālu Ber-žero, kura dziļā ticība netiek pienācīgi novērtēta Romā… Ticiet man, ka visu to es stāstu jums kā draugs.

Redzēdams tomēr, ka Pjērs bija gluži izmiŠis, kā salauzts, nesaprazdams vairs, kā rīkoties, Nanī no jauna ņēmās to mierināt.

— Nu, nu, viss taču nokārtosies par labu baznīcai un arī jums pašam par labu… Lūdzu piedošanu, bet es jūs atstāšu; šodien es neredzēšu viņa eminenci, jo man nav iespējams ilgāk gaidīt.

Abats Papareili, kuru Pjērs manīja ložņājam viņu tuvuma, piesteidzās klāt un pārliecinātā balsī paziņoja

monsenjoram, ka nu vairs gaidot tikai divi apmeklētāji. Prelāts ļoti pieklājīgi paskaidroja, ka atnākšot citreiz, jo pārrunas ar viņa eminenci nebūt neesot steidzīgas. Tad viņš laipni atvadījās no visiem un aizgāja.

Tūlīt arī pienāca Narcisa kārta. Pirms ieiešanas troņa zālē viņš paspieda roku Pjēram un atkārtoja:

— Tātad norunāts. Es rīt centīšos sastapt Vatikānā savu brālēnu, un, tiklīdz man būs atbilde, es jums to darīšu zināmu … Uz redzēšanos!

Puse dienas bija pagājusi, priekšistabā bija palikusi tikai viena no vecajām dāmām, kura šķita snaužam. Pie nelielā sekretāra galdiņa dons Vidžilio savā sīkajā rokrakstā vēl joprojām aprakstīja milzīgas dzeltenas papīra lapas. Laiku pa laikam viņa melno acu skatieni novērsās no papīra, it kā pārliecinādamies, ka nekas ļauns nedraud.

Drūmajā klusumā, kas atkal iestājās, Pjērs mirkli palika nekustīgi stāvam dziļajā loga nišā. Ak, kādas gan skumjas mita viņa aizrautīgajā nabaga jūsmotāja dvēselē! Parīzi atstājot, viss šķita vienkāršs un skaidrs. Viņu taču denuncēja nepelnīti; viņš atbrauca šurp, lai aizstāvētos; viņš ieradās, lai mestos pāvestam pie kājām un lai tas Pjēru uzklausītu un saprastu. Vai tad pāvests nebija reliģijas pārstāvis, visu saprotošais gars, patiesību mīlošais personificētais taisnīgums? Un vai tad pāvests nebija tēvs, bezgalīgās piedošanas un dievišķās žēlastības sūtnis, kura rokas sniedzas pretim visiem saviem bērniem, pat grēciniekiem? Vai viņa durvīm nav jābūt plaši atvērtām, lai vispazemīgākie viņa dēli varētu ienākt un izsūdzēt visas bēdas, atzīt maldus, gūt spēku saviem darbiem un dzert no mūžīgās labsirdības avota? Bet jau pirmajā ierašanās dienā Romā visas durvis Pjēra priekšā aizvērās un viņš iekļuva naidīgajā, bezdibeņu ietvertajā pasaulē, kur ik uz soļa slēpās slazdi. Visi viņu brīdināja, it kā viņš dotos briesmās, ja uzdrošināsies soli spert. Pāvestu redzēt — tā bija tik pārspīlēta, tik grūti piepildāma vēlēšanās, ka satrauca visa Vatikāna intereses, kaislības un iespējas. Viņam bija jādzird bezgalīgi padomi, gari paskaidrojumi par visādām varbūtībām; tie bija kā ģenerāļu izstrādāta kara taktika, lai viņu armijas gūtu uzvaru; radās nemitīgi jauni sarežģījumi, un tas viss norisa intrigu pārpilnā vidē, tādā slepenībā, kuru var vienīgi iedomāties! Ak lielais dievs, cik tas viss bija atšķirīgs no laipnas saņemšanas, kādu viņš bija gaidījis! Viņš bija gaidījis, ka cil-

vēku dvēseļu gana mājas durvis ceļa malā atvērtas visām avīm — kā paklausīgajām, tā arī tām, kas maldās.

Pjēram iedvesa bailes sajūta, ka ēnu tumsā notiek ļaunprātības. Kardinālu Beržero tur aizdomās, viņu uzskata par dumpinieku, par tik kompromitējošu personu, ka iesaka par to nerunāt. Pjērs atcerējās nicinošo vaibstu ap kardināla Bokanēras lūpām, pieminot savu amatabrāli. Un monsenjors Nanī taču viņu, Pjēru, brīdināja nelietot vairs izteicienu — «jaunā reliģija», it kā visiem nebūtu skaidrs, ka ar šiem vārdiem domāta atgriešanās pie pirmatnējās, skaidrās kristietības! Vai te varbūt slēpās viens no tiem noziegumiem, kuru dēļ bija celta apsūdzība? Pjērs sāka nojaust savus sūdzētājus, un viņam kļuva baigi, jo tagad viņš skaidri zināja, ka tas bija uzbrukums no muguras, ka tika pieliktas milzīgas pūles, lai viņa darbu gremdētu un iznicinātu. Visa apkārtne viņam sāka likties aizdomīga. Viņš gribēja dažas dienas atvilkt elpu, novērot un pētīt šo Romas garīdzniecību, kas viņam bija tik neizprotama un sveša. Sarūgtināts sava apustuļa ticībā — Pjērs solīja sev, tāpat kā nupat bija teicis monsenjoram Nanī, — nekad nepadoties, negrozīt nevienu lappusi, nevienu rindu savā grāmatā, viņš to aizstāvēs atklātībā kā nesatricināmu savas ticības apliecinājumu. Pat ja cenzūras kongregācija viņu nosodīs, viņš nepazemosies, neatsauks neko. Ja tas būs vajadzīgs, viņš aizies no baznīcas, viņš sludinās jauno reliģiju un uzrakstīs jaunu grāmatu — «īstenā Roma», attēlojot to tādu, kādu viņš to tagad — gan vēl neskaidri — sāka saskatīt.

Dons Vidžilio pašreiz bija pārtraucis rakstīšanu un tik ciešiem skatieniem vēroja Pjēru, ka tas beidzot godbijīgi tuvojās viņam, lai atvadītos. Kaut gan sekretāru māca bailes, viņš tomēr kļuva vaļsirdīgs un nomurmināja:

— Vai jūs zināt, ka viņš bija atnācis vienīgi jūsu dēļ? Viņš gribēja uzzināt, kādi rezultāti bijuši jūsu sarunai ar viņa eminenci.

Abi sapratās, un nebija nekādas vajadzības minēt mon-senjora Nanī vārdu.

— Vai jūs tiešām tā domājat?

— Jā, par to nav ko šaubīties… Ja jūs gribētu uzklausīt manu padomu, jūs darītu labi, ja tūdaļ un labprātīgi izpildītu to, ko no jums prasa, jo ir taču pilnīgi skaidrs, ka vēlāk jūs tikpat to darīsiet.

Dona Vidžilio vārdi galīgi samulsināja un satrauca Pjēru. Viņš aizgāja, spītīgi atmezdams ar roku. Gan jau

redzēs, vai viņš padosies. Trīs priekštelpas, kurām viņš atkal izgāja cauri, likās vēl tumšākas, vēl tukšākas un klusākas. Otrajā viņu sveicināja abats Paparelli, zemu palocīdamies, bet pirmajā samiegojies sulainis, šķiet, viņu nemaz nepamanīja. Zem baldahīna starp lielās, sarkanās kardināla cepures pušķiem zirneklis auda savu tīklu. Vai nebūtu labāk iecirst ar lauzni pa šo trūdošo, putekļos irstošo pagātni, lai netraucēti iespīdētu saule un atjaunotajai augsnei atdotu viņas senāko auglību?

IV

Tās pašas dienas priekšpusdienā Pjērs, kuram bija pietiekoši brīva laika, izlēma savas gaitas Romā sākt ar apmeklējumu, pēc kāda tiecās viņa sirds. Tiklīdz Pjēra grāmata bija iznākusi, viņu dziļi saviļņoja un ieinteresēja kāda no Romas rakstīta vēstule, kuru atsūtija Itālijas neatkarības un vienotības cīņu varonis — vecais grāfs Orlando Prada; izlasījis jauniznākušo grāmatu, tas tūlīt pirmā iespaida varā, autoru nepazīdams, jūtu uzplūdā bija uzrakstījis viņam četras lappuses garu vēstuli, kas izteica patriotiska sirmgalvja jauneklīgi kvēlu protestu. Viņš apsūdzēja Pjēru, ka tas savā darbā, ilgojoties pēc Jaunās Romas, aizmirŠis, ka tai jāatrodas tagad brīvajā un apvienotajā Itālija. Izraisījās dzīva domu apmaiņa, un, lai gan priesteris neatteicās no sava sapņa par neokato-licisinu, kura uzdevums bija glābt pasauli, viņš tomēr netieši sāka dziļi mīlēt un cienīt cilvēku, kura degsmes pilnajās vēstulēs jautās liela dzimtenes brīvības mīlestība. Pjērs bija paziņojis grāfam Orlando par savu braucienu uz Romu un apsolījis sirmgalvi apmeklēt. Pēc sirsnīgās viesmīlības, ko Benedeta viņam parādīja Bokanēru pilī, Pjērs šaubījās, vai būtu pareizi, ja viņš, Benedetai neko nesakot, tūlīt jau pirmajā dienā apciemotu viņas atstātā vīra tēvu, vēl jo īpaši tagad, kad laulības šķiršanas prasība bija jau iesniegta un turklāt vecais Orlando apdzīvoja kopā ar dēlu nelielu pili, kuru tas bija licis uzcelt Divdesmitā septembra ielas sākumā.

Šis savas šaubas Pjērs tomēr, par spiti visam, gribēja uzticēt Benedetai. Filibērs Delašiī bija viņam stāstījis, ka jaunā grāfiene veco neatkarības ciņu varoni Orlando dziļi cienot un mīlot kā tēvu. Un tiešam, kad Pjērs pēc brokastīm viņai pastāstīja par apjukumu, ko viņš izjūtot, viņa iesaucās:

— Abata kungs, ejiet, ejiet nekavējoties! Jūs taču zināt, ka vecais Orlando ir mūsu tautas lepnums. Nebrīnieties, ka es viņu tā saucu, visa Itālija aiz mīlestības un pateicības dēvē viņu šaja glaimojošā pievārdā. Ks pati esmu uzaugusi tādā vide, kas viņu neieredzēja un uzskatīja par pašu sātanu. Tikai vēlāk mācījos viņu iepazīt un iemīlēt, jo viņš ir pats labsirdīgākais un patiesākais cilvēks pasaulē.

Benedeta smaidīja, bet asaras sariesās acīs; bez šaubām, tās izraisīja atmiņas par trauksmaino gadu, kas bija aizvadīts šajā mājā, kur atelpas stundas viņa bija atradusi vienīgi pie vecā Orlando. Klusā, mazliet drebošā balsi viņa piebilda:

— Kad jūs būsiet tur, pasakiet viņam, ka joprojām vēl es viņu mīlu un, lai notiktu kas notikdams, nekad neaizmirsīšu viņa labo sirdi.

Kamēr Pjērs brauca uz Divdesmitā septembra ielu, viņš, ekipāžā sēdēdams, pārdomāja visu vecā Orlando diženo pagātni, par kuru viņam bija stāstīts. Tā bija varoņ-teiksma, kas aiznesa Pjēru citā — drosmes, nesavtības un dziļas ticības laikmetā.

Grāfs Orlando Prada bija dzimis Milānas muižnieku ģimenē; jau agrā jaunībā viņu grauza naids pret visu sveš-zemniecisko, un, tikko sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu, viņš jau iesaistījās slepenā biedrībā, kas bija viens no vecā karbonārisma atzarojumiem. Naids pret austriešu kundzību itāliešos bija sens, radies jau tolaik, kad sašutums pret kalpību auga augumā un sazvērnieki pulcējās pamestajās ogļdedžu būdās dziļu mežu biezokņos; naidu kāpināja vēl simtgadīgais sapnis par atbrīvoto, sev pašai atdoto Itāliju, kuras tauta kļūtu par varenu, valdošu nāciju un būtu kādreizējo iekarotāju un pasaules saimnieku cienīga pēctece. Kāds gail tas bija kvēls un burvīgs sapnis — atbrīvot Itāliju, šo slavas vainagoto, saplosīto, sadrumstaloto zemi no važām; sīko tirānu pulkam un kaimiņvalstu nemitīgiem uzbrukumiem pakļauto Itāliju izraut no gadu simtiem ilgā negoda! Kāds tas bija kvēls un burvīgs sapnis — uzveikt svešiniekus, padzīt despotus,

atpestīt tautu no posta un verdzības, pasludināt brīvu, neatkarīgu Itāliju. Tā bija degsmes kvelde, kas spārnoja toreizējo jaunatni, kad neizdzēšamās liesmās iedegās visas jaunās sirdis un arī jaunā Orlando sirds pārplūda no ši sapņa jūsmas. Savus jaunības gadus viņš aizvadīja svētā sašutumā un lepnā nepacietibā, ilgojoties tēvzemei ziedot savas asinis un mirt, ja nebūs spējīgs to atbrīvot.

Savā vecajā ģimenes mājā Milānā Orlando dzīvoja noslēgtībā, trīsēdams zem svešzemnieku jūga un šķiezdams laiku veltās sazvērestībās; viņš bija divdesmit piecus gadus vecs un tikko apprecējies, kad pienāca ziņas par pāvesta Pija IX bēgšanu un revolūciju Komā. Nekavējoties viņš pameta visu — māju un sievu, lai steigtos uz Romu, kurp viņu sauca likteņa balss. Tā bija pirmā reize mūžā, kad viņš tā aizgāja, lai ar ieročiem rokās izcīnītu neatkarību, un cik bieži viņam atkal tā bija lemts doties ceļā, nekad neatvēlot sev atpūtu! Toreiz viņš iepazinās ar Madzīni un kādu laiku jūsmoja par šo mistisko, Itālijas vienotības idejas pārņemto republikāni. Pats sapņodams par vienotu republiku, Orlando pieņēma Madzīni devīzi «Dievs un tauta» un piedalījās procesijā, kas lielā sviniba šķērsoja dumpīgo Romu. Tas bija bezgalīgu cerību laikmets, kad visi izjuta atjaunota katolicisma nepieciešamību, kad visi gaidīja cilvēcīga Kristus atnākšanu, kura uzdevums bija otrreiz glābt pasauli. Bet drīz vien Orlando savaldzināja senlaiku teiksmainiem varoņiem līdzīgais Garibaldi, kas, toreiz atrazdamies slavas rītausmā, izveidoja no viņa aizrautīgu cīnītāju par brīvību un vienotību. Orlando pielūdza viņu kā dievu, cīnījās viņam blakus visās varoņgaitās, piedalījās neapoliešu sakāvē pie Rieti, arī atkāpās kopā ar viņu, kad viņš tika piespiests atstāt Romu franču armijas virspavēlnieka ģenerāļa Udino armijai, kuru cīņā raidīja Pijs IX, un kopā ar viņu devās palīgā Venēcijai. Ak, kas tā bija par ārkārtēju un pārdrošu avantūru — atbrīvot Venēciju, kuru cits dedzīgs patriots — moceklis Manins atkal bija pasludinājis par republiku, kas jau daudzus mēnešus atvairīja austriešus! Un tagad nāca Garibaldi, lai ar nedaudziem vīriem to atbrīvotu. Viņi dodas turp ar trīspadsmit zvejas liellaivām! Astoņas laivas nokļuva ienaidnieka rokās, un Garibaldi bija jāatgriežas Romas krastos, kur viņš nožēlojamā veidā zaudēja savu sievu Anitu, kurai aizspieda acis, pirms atgriezās Amerikā, kur līdz šim bija uzturējies, sacelšanās stundu gaidīdams. Ak, šī Itālijas zeme, kur tajos laikos

visur kvēloja tēvzemes mīlestības slepenā uguns, kur katrā pilsētā radās viri ar ticību sev un drosmi, kur dumpji uzliesmoja visās malās un kas, par spīti daudzajām neveiksmēm tomēr neuzveicama, devās pretim uzvarai.

Orlando atgriezās Milānā pie savas jaunās sievas un nodzīvoja tur divus gadus drošībā, nepacietīgi gaidīdams slavas pilno dienu, kas tik ilgi nenāca. Liela laime mazliet remdēja viņa gaidu drudzi. Piedzima dēls Luidži. Taču māte diemžēl par to samaksāja ar savu dzīvību, un Orlando nomāca dziļas skumjas. Nevarēdams palikt vairs Milānā, kur viņam sekoja policija un vajāja viņu un svešas varas kundzība sagādāja pārāk lielas ciešanas, Orlando izlēma sava īpašuma paliekas pārvērst naudā un pāriet uz dzīvi Turīnā pie kādas no sievas radiniecēm, kas uzņēmās rūpes par bērnu. Grāfs Kavūrs, kas bija liels politiķis, toreiz jau darbojās neatkarības labā un sagatavoja Pjemontu izšķirošai lomai, kāda tai vēlāk bija lemta. Tas bija laikmets, kad karalis Viktors Emanuēls ar glaimojošu labsirdību uzņēma no visām Itālijas malām nākošus bēgļus, pat tādus, par kuriem zināja, ka tie ir republikāņi un bēguši, saceldamies pret valsti. Viltīgā un spēcīgā Savojas dinastija jau gadiem ilgi loloja sapni — Itālijas vienību izmantot Pjemontas monarhijas labā, pakļaujot tai Itāliju; Orlando zināja to, viņš zināja, kāds saimnieks vervēja viņu, bet viņa sirdī pirmajā vietā bija patriots un republikānis tikai otrajā; viņš neticēja vairs tādai republikas vārdā nodibinātajai Itālijai, kas atrastos liberāla pāvesta aizsardzībā, kā to kādu brīdi bija sev iztēlojis Madzīni. Vai šādas cerības nebija murgs, kas aprīs veselas paaudzes, ja mierīgi gaidīs to īstenošanu? Viņš negribēja mirt, iekams nebūs Romā pārnakšņojis kā iekarotājs. Pat brīvo republiku varēja upurēt, bet tēvzemei jābūt patstāvīgai; dzīvotspējīgai tai jāstāv saules mirdzā! Neizsakāmā jūsmā viņš iestājās armijā, kad 1859. gadā izcēlās karš. Vētraini pukstēja viņa sirds, kad pēc Ma-džentas kaujas viņš iesoļoja Milānā ar franču armiju — tai pašā Milānā, kuru viņš atstāja pirms astoņiem gadiem ar izmisušu sirdi kā trimdinieks. Pēc kaujas pie Solferīno Villafrankas miera līgums nesa viņam rūgtu vilšanos, Venēcija bija aizmirsta un palika gūstā. Toties Milāna bija ieņemta, arī Toskāna un hercogistes Modēna un Par-ma balsoja par pievienošanos. Vārdu sakot, sāka izveidoties spīdekļa kodols — tēvzeme bija gatava apvienoties ap uzvarām vainagoto Pjemontu,

Nākamajā gadā Orlando atkal iesaistījās slavenā epopejā. Garibaldi bija atgriezies no braucieniem uz Ameriku; ap viņu vijās leģenda, stāstīja par viņa bruņnieciskajiem varoņdarbiem Urugvajas pampā un neparasto pārgājienu no Kantonas uz Ļimu; Garibaldi, atkal atgriezies, lai piedalītos 1859. gada karā, aizsteidzās garām franču armijai, sakāva kādu austriešu maršalu un ieņēma pilsētas — Komo, Bergamo un Brešu. Pēkšņi izplatījās ziņa, ka viņš izkāpis krastā Marsālā tikai ar tūkstoš viru lielu armiju — ar slavenajiem Marsālas tūkstoš varoņiem. Palermo pretojās trīs dienas un tika ieņemta. Orlando, kjuvis par Garibaldi iemīļotāko leitnantu, palīdzēja tam organizēt valdību, kopā ar viņu pārcēlās pāri jūras līcim, un abi plecu pie pleca iesoļoja Neapolē, kuras karalis aizbēga. Tas bija pārdrošības izraisīts neprāts, kvēla patriotisma kaislīgs uzplūds. Neticami nostāsti klīda par Garibaldi, stāstīja, ka viņu neesot iespējams ievainot, viņa sarkanais krekls sargājot to labāk par visbiezākajām bruņām, Garibaldi kā erceņģelis tikai pavicinot savu mirdzošo zobenu, un veselas ienaidnieka armijas bēgot. Pjemontieši savukārt bija uzveikuši ģenerāli Lamorisjēru pie Kastel-fidardo un iegājuši romiešu apgabalos. Orlando bija klāt gan tajā brīdi, kad diktators, atteikdamies no varas, parakstīja dekrētu par abu Sicīliju pievienošanu Itālijas karalistei, gan tajā, kad garibaldieši ar kvēlo saukli «Romu vai nāvi» izmisīgi un drosmīgi centās ieņemt Romu, gan tad, kad šis mēģinājums beidzās tik traģiski pie Aspro-montas: mazo armiju izklīdināja itāliešu pulki. Garibaldi tika ievainots, saņemts gūstā un aizsūtīts -vientulībā uz Kapreras salu, kur viņš nebija nekas cits kā vienkāršs zemnieks.

Sešus nākamos gaidpilnos gadus Orlando aizvadīja Turīnā, pat vēl tad, kad par jauno galvaspilsētu bija izvēlēta Florence. Senāts bija pasludinājis Viktoru Emanuēlu par Itālijas karali, un faktiski Itālija bija jau nodibināta; tajā trūka vēl vienīgi Romas un Venēcijas. Lielās cīņas šķita beigušās un varoņlaikmets noslēdzies; Venēcija Itālijai padevās tikai pēc sakāves. Nelaimīgajā kaujā pie Kusto-cas Orlando divreiz tika ievainots, vēl sāpīgāku brūci viņa sirdī atstāja doma, ka Austrija varētu gūt uzvaru. Bet tajā brīdī Austrija cieta sakāvi ar Sadovas un zaudēja Vcneto apgabalu; un pēc pieciem mēnešiem Orlando, uzvaras priekā starodams, bija Venēcijā, kad Viktors Emanuēls, tautai vētraini gavilējot, iegāja pilsētā. Atlika vie-

nīgi vēl ieņemt Romu, un drudžaina nepacietība to gūt urdīja visu Itāliju, vienīgi draudzīgās Francijas zvērests atbalstit pāvestu tautu atturēja. Tad Garibaldi trešo reizi gribēja atsākt savus leģendāros varoņdarbus; nekādiem pienākumiem nesaistīts, tikai kvēlas tēvijas mīlestības iedvesmots brīvs dēkainis — viņš devās uz Romu. Un trešo reizi ari Orlando piedalījās šajā varoņa neprātā, katri bija lemts sabrukt ļ&gt;ie Mantānas cīņā pret neliela franču korpusa atbalstītajiem pāvesta zuāviem. Ievainots, gandrīz jau nāves varā Orlando atgriezās Turinā. Ar sāpošu sirdi bija jāsamierinās, jo situācija nebija grozāma. Bet pēkšņi kā pērkona grāviens nāca ziņa par Francijas sakāvi pie Sedānas; ceļš uz Romu bija brīvs. Orlando, atgriezies regulārajā armijā, atradās karaspēka daļās, kas ieņēma pozīcijas Romas līdzenumā, lai pēc Viktora Emanuēla Pijam IX adresētajā vēstulē minētajiem noteikumiem sargātu pāvesta drošību. Tā, starp citu, bija tikai maldinoša kauja: pavesta zuāviem ģenerāļa Kanclera vadībā vajadzēja padoties, un Orlando bija viens no pirmajiem, kas ienāca pilsētā caur Porto Pia. Ak, šis divdesmitais septembris! Tā bija diena, kad viņš izjuta vislielāko laimi savā dzīvē, tā bija jūsmas diena, vispilnīgākā uzvaras diena, kad pēc baigām cīņām īstenojās daudzu gadu sapnis, kuram viņš bija ziedojis savu mieru, savu laimi, savu prātu un savu miesu!

Sekoja vairāk nekā desmit laimes pilni gadi iekarotajā Romā, dievinātajā Romā, kuru saudzē un pielūdz tāpat kā sievieti, kuru mīl un uz kuru cer. Viņš sagaidīja, ka tā kļūs par lielu, brīnišķu nacionālu spēku un slavas atdzimšanas avotu jaunajai nācijai! Kādreizējais republikānis, kādreizējais nemiernieks bija spiests pieslieties monarhijai un pieņemt senatora vietu. Vai tad arī pats Garibaldi — viņa dieveklis nedzīrās ierasties vizītē pie karaļa tin ieņemt savu vietu senātā? Vienīgi nesamierināmais Madzīni neatzina tādu neatkarīgu, vienotu Itāliju, kas nebūtu arī republika. Taču bija vēl viens iemesls, kas noskaņoja Orlando samierinoši: tā bija viņa dēla Luidži nākotne, jo dienā pēc ienākšanas Romā tam apritēja astoņpadsmit gadi. Kaut arī Orlando pašam pietika ar drusciņām, kas bija atlikušas no kādreizējās bagātības, kura bija iztērēta cīņu laikā par tēviju, viņš tomēr sapņoja par spožāku likteni dēlam, kuru mīlēja. Orlando saprata, ka heroiskais laikmets noslēdzies, un gribēja dēlu redzēt kā izcilu politiķi, augstu ierēdni, vīru, kas būtu noderīgs

nākotnē valdošajai tautai. Vienīgi ši iemesla dēļ viņš nebija atteicies no karaļa labvēlības un bija pieņēmis atalgojumu par savu ilgo uzticību; viņš gribēja but Luidži tuvumā, viņam palīdzēt un sekot, vadīt viņu. Vai tad viņš pats jau bija tā novecojis, tik paguris, ka nespētu vairs palīdzēt savas zemes pārvaldīšanā, kā bija palīdzējis tās iekarošanā? Viņš bija jauno cilvēku iekārtojis darbā Finanšu ministrijā, jo bija ievērojis dēla apķērību veikalnieciskos darījumos. Varbūt tā bija arī zemapziņas nojauta, ka ciņa no šī brīža turpināsies finansiālajā un ekonomiskajā laukā. Un no jauna Orlando atkal dzīvoja sapni; viņš joprojām vēl ticēja brīnišķīgajai nākotnei; neierobežotu cerību varā viņš redzēja divkāršojamies Romas iedzīvotāju skaitu, strauji augam jaunus pilsētas kvartālus, un viņa kvēlā jūsmotāja acīs Roma atkal kļuva pasaules karaliene.

Pēkšņi iespēra zibens. Kādu dienu, kad Orlando devās lejup pa kāpnēm, viņu pārņēma paralīze; abas kājas pēkšņi atmira un kļuva smagas kā svins. Viņu vajadzēja uznest augšā, un nekad viņš vairs nespēra kāju uz ielas bruģa. Toreiz viņam bija piecdesmit seši gadi; četrpadsmit gadus viņš nebija atstājis savu atzveltnes krēslu. Nekustīgs kā akmens viņš bija pienaglots savam krēslam — viņš, Orlando, kurš kādreiz traucās pa Itālijas kaujaslaukiem! Tās bija dziļas bēdas — varoņa krišana. Ļaunākais bija tas, ka vecais karavīrs istabā, kurā viņš tagad mita kā gūsteknis, redzēja palēnām sairstam visas cerības, dvēselē zagās skumjas, un grūtsirdības brīžos viņu pārņēma neatzītas bailes no nākotnes. Kopš bija rimusi viņa drudžainā darbība, kas darīja aklu pret pasauli, un garās, tukšās dienas tika aizvadītas pārdomās, viņš beidzot redzēja skaidri. Šī Itālija, ko viņš tik ļoti ilgojās redzēt varenu, vienotībā gavilējošu, rīkojās kā neprātīga, lieliem soļiem iedama pretim sabrukumam, varbūt pat bankrotam. Šī Roma, kas viņam šķita senās varonības atdzimšanai nepieciešamā galvaspilsēta, slavas vainagotā pilsēta, kurai 1 īdzīgas nebija, tagad likās atsakāmies no lielas, modernas pilsētas lomas, tā bija smaga kā mironis, ar savu gadsimtu nastu tā uzgūlās jaunās nācijas krūtīm. Bez tam arī dēls dzina viņu izmisumā, viņa Luidži; tas dumpojās kur un kā varēdams, piesliecamies Romas un Itālijas izputinātajiem; viņš metās virsū vēl siltajam mēdījumam, šai Itālijai, šai Romai, kuru tēvs šķita tikai tādēļ vien atbrīvojis, lai dēls varētu to izlaupīt un gūt sev la-

bumu. Veltīgi Orlando pretojās dēla gribai atstāt ministriju, viņš tomēr to darīja un metās neapvaldītās spekulācijās ar zemesgabaliem un nekustamiem īpašumiem, jaunu kvartālu celsmē. Tēvs dēlu ļoti mīlēja, un viņam vajadzēja klusēt, jo sevišķi, kopš dēlam bija izdevušās vispārdrošākās finansiālās operācijas, piemēram, villas Mori-tefiori teritorijas izveidošana par īstu pilsētu; tas bija ko losāls darījums, kur paši bagātākie cilvēki tika galīgi izputināti, bet Luidži sarausa miljonus. IzmiŠis un mēms Orlando neatlaidās no prasības mazajā pilī, kuru Luidži Prada bija licis uzcelt Divdesmitā septembra ielā, apdzīvot tikai pavisam šauru istabiņu, kur tagad aizvadīja dienas klostera vientulībā, viena vienīga kalpotāja aprūpēts; nekā cita viņš nepieņēma no dēla kā tikai šo viesmīlību, pieticīgi pārtikdams no savas nelielās rentes.

Kad Pjērs nokļuva uz jaunās Divdesmitā septembra ielas, kas veda uz nogāzi un Vimināla augstieni, viņu pārsteidza jauncelto piļu smagnējais krāšņums, kas pauda iedzimto tieksmi pēc pārmērībām. Pēcpusdienas saules zeltainā purpurā zaigojošā, plašā, triumfējošā iela un abpusējās, neskaitāmās baltās fasādes pauda jaunās Romas nākotnes lepnās cerības, ilgas pēc varas, kas bija uzbūrušas no zemes šis milzīgās celtnes. Jo sevišķi Finanšu ministrijas priekšā viņš izbrīnā apstājās; tas bija gigantisks koloss, kolonnu, balkonu, frontonu un skulptūru sablīvējums, milzīgs kubs, akmens neprāts, ko bija radījusi augstprātīga lepnība. Un tepat, tam iepretim, mazliet augstāk, bet neaizejot līdz Bonapartu villai, atradās grāfa Pradas mazā pils.

Samaksājis važonim, Pjērs mirkli palika mulsi stāvam. Pils durvis bija atvērtas, un viņš iegāja priekštelpā, kur nebija redzams ne durvju sargs, ne arī kāds kalpotājs. Pjērs izlēma uzkāpt otrajā stāvā. Monumentālās kāpnes ar balta marmora margām attēloja mazākā mērogā Boka-nēru pils goda kāpņu pārspīlētās dimensijas; tas bija tas pats kailums un saltums, kuru īpašnieki gribēja sasildīt ar sarkanajiem paklājiem un portjerām, kas krasi atšķīrās no baltajām sienām. Otrajā stāvā atradās pieņemšanas telpas, divi pieci metri augsti saloni, celli anfilādē, ar pusatvērtām durvīm; šie saloni bija iekārtoti modernā gaumē, izšķērdīgi grezni, ar zīda un samta aizkariem un tapetēm, apzeltītām mēbelēm un augstiem spoguļiem, kuros vidēja krāšņo konsoļu un galdu atspulgi. Tomēr vēl joprojām nebija redzama neviena dzīva dvēsele šajā pamestajā

lll

mājā, kur šķita trūkstam sievietes roku. Pjērs gribēja atkal kāpt lejup, lai piezvanītu pie durvīm, kad beidzot parādījās sulainis.

— Es vēlētos sastapt grāfu Pradas kungu.

Kalpotājs mirkli nopētīja vienkāršo priesteri un tad

tikai atļāvās vaicāt:

— Tēvu vai dēlu?

— Tēvu, grāfa kungu Orlando Pradu.

— Labi. Uzkāpiet ceturtajā stāvā.

Tad viņam tomēr labpatika paskaidrot:

— Mazās durvis pa labi kāpņu laukumiņā. Pieklauvējiet labi stipri, citādi jums neatvērs.

Tiešām, Pjēram vajadzēja klauvēt divreiz. Viņam atvēra durvis mazs, kalsens sirmgalvis militāru stāju; las izrādījās grāfa kādreizējais kareivis, kas bija palicis pie viņa par kalpotāju; viņš atvainojās, ka nebija ātrāk atvēris durvis, jo esot pārcilājis ērtākā stāvokli sava kunga kājas. Tūlit viņš pieteica apmeklētāju. Pjērs bija pārsteigts, kad no ļoti šauras, tumšas priekštelpas iegāja nelielā istabā kailām sienām, kuras sedza vienkāršas, gaišas, zili puķotas papīra tapetes. Aiz saliekamās sieniņas atradās ista karavīra dzelzs gulta; nekādu citu mēbeļu nebija, vienīgi atzveltnes krēsls, kurā slimnieks pavadīja savas dienas, tā priekšā atradās grāmatām un žurnāliem apkrauts melns koka galds, divi veclaiku krēsli ar salmu pinuma sēdekļiem, kur varēja apsēsties retie apmeklētāji. Daži dēļi pie sienas aizvietoja grāmatu plauktu. Bet logs bez aizkariem, plats un gaišs, sniedza visbrīnišķīgāko Romas panorāmu, kāda jebkad ir skatita.

Tad šī istaba izgaisa un, pēkšņi dziļi saviļņots, Pjērs redzēja vienīgi veco Orlando. Tas bija līdzīgs vecam, sirmam un skaistam, ļoti stipram, ļoti lielam lauvam. Vesels mežs sirmu matu vainagoja vareno galvu ar biezajām lupām, prāvu, līku degunu un lielām, starojošām, melnām acīm; gara, sirma, kā jaunībā kupla bārda vijās cirtās ka senajam dievam. Varēja noprast, ka šajā lauvas galvā kādreiz plosījušās baigas kaislības; bet visas tās — miesīgās un garīgās — bija radušas sev izpausmi patriotismā, neprāta pilnā drosmē un bezgalīgā brīves un neatkarības mīlestībā. Un vecais, likteņa piemeklētais varonis, vēl lepni izslietām krūtīm, bija piekalts šeit savā salmu pinuma krēslā; atmirušās kājas slēpa melna sega Tikai rokas vēl bija vingras, tikai seja pauda spēku un saprātu.

Orlando pievērsās kalpotājam un klusi teica:

— Batista, tu vari tagad aiziet. Atnāc pēc divām stundām.

Tad viņš cieši paskatījās Pjēra sejā un iesaucās skanīgā balsī, lai gan viņam bija jau septiņdesmit gadi:

— Tātad beidzot jūs esat šeit, mans dārgais Fromāna kungs, un nu mēs varēsim patērzēt pēc patikas… Paņemiet, lūdzu, tur to krēslu un apsēdieties man pretim.

Viņš tomēr bija pamanījis priestera pārsteigto skatienu pievērstu kailajām sienām. Jautri viņš piebilda:

— Piedodiet man, ka pieņemu jūs savā cellē. Jā, es dzīvoju šeit kā mūks, kā vecs, atvaļināts zaldāts, kas stāv tālu no dzīves… Mans dēls uzstāj vēl joprojām, lai es apdzīvotu kādu no viņa skaistajām istabām lejā… Bet kādēļ? Man nav nekādas vajadzības pēc tās, es neciešu gultas ar pēļiem, jo mani vecie kauli ir pieraduši pie cietas zemes… Turklāt man šeit ir tik skaists skats: visa Roma acu priekšā, tagad, kad vairs nevaru staigāt pa to.

Ar rokas mājienu viņš rādīja uz logu, gribēdams slēpt apjukumu un vieglo pietvīkumu, kas parādījās katrreiz, kad viņš šādā veidā aizbildināja dēlu, nevēlēdamies minēt isto iemeslu, kāpēc gribēja turpināt savu nabadzīgo dzīvi trūcīgajā istabelē un neizmantot dēla apšaubāmā ceļā iegūto bagātību.

— Šis skats gan ir ļoti skaists! Tas ir burvīgs! — iesaucās Pjērs, lai sagādātu sirmgalvim prieku. — Esmu ļoti laimīgs, ka beidzot varu jūs redzēt! Esmu laimīgs, ka varu paspiest šīs drosmīgās rokas, kas veikušas tik daudz lielu darbu!

Arī šoreiz šķita, ka Orlando ar rokas mājienu grib aizvirzīt pagātni.

— Ak, tas viss ir izbeigts un aprakts… Runāsim labāk par jums, mans mīļais Fromāna kungs, par jums, kas vēl esat tik jauns; jūsos mīt tagadne, un, ziniet, runāsim par jūsu darbu, kurā tēlota nākotne… Ak, jūsu grāmata, jūsu «Jaunā Roma»! Kaut jūs zinātu, kādas dusmas tā man sākumā izraisīja!

Orlando iesmējās un tvēra pēc sējuma, kas atradās viņam blakus uz galda, un, ar plato milža roku uzsizdams

uz vāka, iesaucās:

— Nē, jūs nevarat iedomāties, cik bieži manī, to lasot, radās sašutums! Pāvests, atkal pāvests un vienmēr pāvests! Jaunā Roma par pāvestu un pāvestam! Nākotnes gavilējošā Roma, kas rodas, pateicoties pāvestam; tādēļ

tā tiek dota pāvestam, lai viņas diženums saplūstu kopā ar pāvesta diženumu!… Nu labi, bet mēs pārējie? Un Itālija? Un visi tie miljoni, kurus esam izšķieduši, lai Romu pārvērstu lielā galvaspilsētā?… Jā, vienīgi francūzis un tieši Parīzes francūzis var uzrakstīt lādu grāmatu kā šo! Bet, mans mīļais kungs, Roma, ja jūs to nezināt, ir kļuvusi Itālijas karaļvalsts galvaspilsēta, un šeit ir karalis Umberto, un šeit ir itālieši — vesela tauta, kurai ir sava nozīme, ar kuru jārēķinās un kura nolēmusi saglabāt sev slaveno, atdzimušo Romu.

Šis kvēlais, kā jauneklim straujais izsauciens savukārt izraisīja Pjēram smaidu.

— Jā, jā, jūs man par visu to rakstījāt. Bet no mana viedokļa tas taču ir vienalga. Itālija ir tikai viena nācija, viena cilvēces sastāvdaļa, bet es gribu visu nāciju saprašanos un visu nāciju brālibu, savā starpā izlīgušu ticīgu un laimīgu cilvēci. Vai nav vienalga, kāda ir valsts valdīšanas Šistēma, vai nav vienalga — monarhija vai republika! Kāda gan nozīme idejai par vienu vienotu un neatkarīgu tēvzemi, ja runa ir par brīvu tautu, kas dzīvos taisnīgumā un patiesībā?

No šīs jūsmas Orlando bija paturējis prātā tikai vienu vārdu. Klusi, kā sapņodams viņš atsāka:

— Republika! Jaunībā es kvēli ilgojos pēc tās. Es cīnījos par to, es biju sazvērnieks kopā ar Madzīni — svētu, ticīgu cilvēku, kas cīņā par absolūto neatkarību cieta neveiksmi. Nu, un tad? Bija taču jāsamierinās ar īstenību. Pat vislielākie nemiernieki pakļāvušies tai… Un vai tad republika mūs šodien glābtu? Katrā gadījumā tā ne ar ko neatšķirsies no mūsu parlamentārās monarhijas. Paskatieties, kas notiek Francijā. Tātad kādēļ riskēt ar revolūciju, ja tā varu nodod galējo revolucionāru — anarhistu rokās? Mums bailes no tā visa, tādēļ arī mēs samierināmies… Zinu gluži labi, ka dažs labs saskata glābiņu republiku federācijā; visas kādreizējās mazās valstiņas lai atdzimtu atkal tikpat daudzās republikās Romas virsvaldībā. No tā Vatikāns varbūt iegūtu daudz nākotnē. Nevar teikt, ka Vatikāns veicinātu šo ideju, tas tikai vienkārši bez jebkādas nepatikas to ņēmis vērā. Bet tas ir sapnis, vienīgi sapnis!

Orlando bija atguvis savu jautrību, pat mazliet vieglu ironiju.

— Ziniet, kas mani visvairāk savaldzināja jūsu grāmatā? Lai gari es dusmojos, es to izlasīju divreiz.,. Tāpat

būtu varējis rakstīt pats Madzīni. Jā, es jūsu darbā atradu savu jaunību, visas manas neprātīgās cerības, kad man bija divdesmit pieci gadi, — cerības, ka Kristus reliģija ar evaņģēlija palīdzību nodibinās pasaulē mieru… Vai jūs arī zināt, ka Madzīni jau ilgi pirms jums sapņoja par katolicisma atsvaidzināšanu? Viņš neņēma vērā dogmas un rituālus, bet paturēja vienīgi morāli. Un tā bija jaunā Roma — lautas Roma, kurai bija jākļūst par visas pasaules baznīcu valdnieci, kurā apvienotos visas pagātnes ticības, — Roma, mūžīgā pilsēta, izredzētā pilsēta, māte un karaliene, kas beidzot nestu cilvēcei laimi!… Vai tas nav dīvaini, ka tagadējais neokatoli-cisms, kristīgās draudzes, kristīgās tuvākā mīlestības ideja, kas saceļ tik daudz trokšņa, nav nekas cits kā atgriešanās pie 1848. gada mistiskajām un humānajām idejām? Jā gan, es to visu pārdzīvoju, es ticēju un cīnījos, un zinu, kādā skaistā peļķē mūs iesēdināja lidojums noslēpuma zilgmē. Nekā nevar darīt: man nav vairs nekādas ticības.

Pjērs, savukārt saviļņots, gribēja atbildēt, bet Orlando viņu atturēja:

— Nē, ļaujiet man pabeigt. Es vienīgi gribu jūs galīgi pārliecināt, cik nepieciešami mums bija iegūt Romu un to padarīt par Itālijas galvaspilsētu. Bez tās nevarētu būt jaunā Itālija. Tā bija senā slava; Roma savos putekļos glabāja seno varenību, kuru mēs gribējām atkal atjaunot, Roma deva tam, kam tā piederēja, spēku, daiļumu, mūžību. Atrazdamās zemes vidienē, Roma bija tās sirds, un tai vajadzēja kļūt par zemes dzīvību, tiklīdz tā būs atmodināta no ilgā miega savās drupās… Ak, kā gan mēs ilgojāmies pēc tās mūsu cīņās starp uzvarām un sakāvi, degošā nepacietībā ilgojāmies garus gadus! Es to mīlēju un iekāroju vairāk par sievieti, asinis man kvēloja, es biju izmiŠis, jo tuvojās vecums. Un, kad mēs beidzot Romu ieguvām, mēs savā neprātā gribējām to vērst krāšņu, milzīgu, padarīt par valdnieci, līdzīgu citām lielajām Eiropas galvaspilsētām — Berlīnei, Parīzei, Londonai… Apskatiet to, vēl joprojām tā ir mana vienīgā mīlestība, mans vienīgais mierinājums šodien, kad esmu miris, kad dzīvas man vēl ir tikai acis.

Ar to pašu kustību viņš pamāja atkal uz logu. Zem neparasti zilajām debesīm slīpo saules staru zeltītā purpura apvītā Roma šķita milzīga. Janikula pakalna koki tālē noslēdza apvārsni kā gaišzaļa smaragdu josta, turpretī

tālāk pa kreisi Svētā Pētera doms spilgtajā saulē zaigoja kā bāli zilgans safīrs. Tad iznira zemā pilsētas daļa, vecpilsēta, kas bija rūsgana, it kā gadsimtu karsto vasaru izdedzināta; patīkami bija skatīties uz šo vecpilsētu, kas šķita dzīvojam pagātnē; tas bija bezgalīgs jumtu, zelmiņu, torņu, kupolu un zvanu torņu jūklis. Bet priekšplānā zem loga atradās jaunā pilsēta, kuru cēla jau divdesmit piecus gadus, — sablīvēti četrstūraini, vēl krītaini akmens milzeņi, kurus ne saule, ne vēsture vēl nebija tinušas purpurā. It īpaši acis dūrās Finanšu ministrijas varenie jumti, kas nežēlīgā neglītumā pletās plašumā kā bālas, bezgalīgas stepes. Tieši neizskatīgajām jaunceltnēm beidzot ari pievērsās vecā brīvības cīņu karavīra skatieni.

Valdīja klusums. Pjērs juta atkal slīdam ap sevi vieglo, salto skumju dvesmu. Viņš pacietīgi gaidīja.

— Lūdzu piedošanu, ka jūs pārtraucu, — atsāka Or-lando. — Man šķiet, ka mēs nespēsim lietderīgi apspriest jūsu grāmatu, iekams nebūsiet tuvāk iepazinis Romu. Jūs taču esat šeit tikai kopš vakardienas, vai ne? Paklejojiet pa pilsētu, skatieties, vaicājiet, un es ticu, ka daļa jūsu uzskatu mainīsies. Galvenokārt gribu nogaidīt to, kādu iespaidu uz jums atstās Vatikāns. Jūs taču esat ieradies šeit vienīgi tādēļ, lai redzētu pāvestu un aizstāvētu savu darbu. Kādēļ gan lai jau šodien iclaižamies iztirzājumos, ja paši fakti jūs uzvedīs uz citām domām, kas būs daudz vērtīgāk nekā mani visskaistākie vārdi?… Tātad norunāts, jūs atnāksiet atkal, un tad mēs zināsim, par ko mums jārunā. Varbūt mēs sapratīsimies.

— Jā gan, — atbildēja Pjērs, — jūs esat ļoti laipns. Šodien atnācu tikai, lai izteiktu jums pateicību, ka lasījāt manu grāmatu, ka tā jūs ieinteresējusi, un gribēju apsveikt jūs kā vienu no Itālijas varoņiem.

Orlando neklausījās vairs, domās iegrimis, viņš ar skatienu joprojām vēl kavējās pie Romas. Viņam negribējās ne klausīties, ne runāt, bet pretēji savai gribai, slēpta nemiera tirdīts, viņš klusi turpināja:

— Protams, mēs esam pārlieku ātri gājuši uz priekšu. Bija neatliekami, nepieciešami izdevumi: ielas, ostas, dzelzceļi. Valstij bija arī vajadzīgs apbruņojums; sākumā man nebija nekādu iebildumu pret lielajiem izdevumiem militārajām vajadzībām… Bet kara budžets ir pārlieku smaga nasta valstij; kara nebija, un tā gaidas mūs izputināja! Esmu vienmēr bijis Francijas draugs; es tikai pārmetu tai, ka tā nesaprata mūsu stāvokli un nepiekrita

mums, kad noslēdzām savienību ar Vāciju… Roma aprija miljardus! Tas bija neprāts; sajūsma un lepnums darīja mūs aklus. Esmu slims, vientuļš, vecs cilvēks, un es biju pirmais, kas attapās savos sapņos un saprata, ka mēs skrienam pretim pazušanai, ka mums draud briesmīga finansiāla katastrofa, ka deficīts aizvedīs postā valsti. Es to pateicu dēlam par visiem tiem, kas nāca pie manis, bet ko tas līdzēja? Viņi manī neklausījās, viņi rīkojās kā vājprātīgie, pirka un atkal pārdeva, būvēja, spekulēja bez mitas. Jūs redzēsiet, jūs redzēsiet… Sliktākais tas, ka mums nav ta, kas jums ir, — daudzo lauku iedzīvotāju rezerves, kuri ir visīstākais atbalsts naudas un arī cilvēku ziņā un ir gatavi aizvien aizpildīt šādās katastrofās radušos robus. Pie mums tautas augšupeja vēl ir bērna autiņos, tā neatjauno sociālā organisma asinis ar patstāvīgu jaunu cilvēku pieaugumu; tauta ir nabaga, tai nav ar naudu pieblīvēto zeķu, ko varētu tukšot. Jāatzīstas, nabadzība pie mums ir liela. Kam ir nauda, las labāk pamazām iztērē to pilsētās nekā riskē ieguldīt lauksaimnieciskos un rūpnieciskos pasākumos. Fabriku un rūpnīcu celsme rit lēni; zemi apstrādā vēl joprojām ar tiem pašiem barbaru rīkiem kā pirms divi tūkstoši gadiem… Un, lūk, Roma, kura nav radījusi Itāliju, bet kuru Itālija savu vienīgo kvēlo ilgu degsmē padarījusi par savu galvaspilsētu, — Roma vēl joprojām ir tikai seno gadsimtu slavas krāšņa dekorācija; Roma mums devusi vienīgi šis dekorācijas mirdzumu un novājinātu, lepnu un laisku pāvesta piekritēju tautu. Es Romu pārlieku mīlēju, es to vēl tagad mīlu pārlieku, lai nožēlotu, ka esmu šeit. Bet, lielais dievs, kāds bezprāts mūs apsēdis, cik daudz miljonu tas viss mums maksājis un kā tas mūs spiež pie zemes ar savu triumfējošo smagumu! Skatieties, skatieties!

Un viņš norādīja uz bezkrāsainajiem Finanšu ministrijas jumtiem, uz milzīgo jumtu klāstu — skumjo stepi, it kā viņš tur saskatītu priekšlaicīgi nopļauto slavas spožuma ražu, draudošā bankrota baigo postu. Viņa acis aizplīvuroja aizturētas asaras, viņš bija skaists ar lielo, balto lauvas galvu, ar iedragātām cerībām un nemiera pilnām sāpēm; tagad viņš bija nevarīgs, piekalts pie šīs kailās istabas, kas bija tik gaiša, tik nabadzīga un dižena, ka šķita mēms protests pret visu šā kvartāla monumentālo bagātību. Lūk, pie kā aizveda visas uzvaras! Tagad viņš bija paralīzes iedragāts, nespējīgs vēlreiz ziedot tēvzemei savas asinis un dvēseli!

— Jā, jā, — viņš iesaucās, — lai radītu vienotu, neatkarīgu dzimteni, mēs atdevām visu — sirdi un prātu, visu savu būtni. Un, kad nu mums ir vienota un neatkarīga dzimtene, kas gan tagad domās par tās finanšu reorganizāciju. Tas taču nav nekāds ideāls! Un tāpēc laikā, kad vecie izmirst, jauno vidū nerodas neviens izcils vīrs.

Pēkšņi, mazliet apjukdams un par savu nesavaldību smaidīdams, viņš aprāvās.

— Atvainojiet, lūdzu, manu aizrautību. Nudien, esmu nelabojams… Tātad norunāts, atstāsim šo tematu. Jūs atnāksiet pie manis, un mēs patērzēsim, kad jūs visu būsiet apskatījis.

Tagad Orlando kļuva apburošs un viņa sirsnīgā laipnība pauda nožēlu par vaļsirdības uzplūdu. Viņš lūdza Pjēru palikt ilgāk Romā, nebūt pārsteidzīgam savos spriedumos un ticēt, ka būtībā Itālija tomēr mīl Franciju. Viņš kvēli vēlējās, lai arī Francija mīlētu Itāliju, un skuma, ka varbūt šādas mīlestības vairs nav. Tāpat kā vakar Boka-nēru pilī priesterim likās, ka viņu grib iespaidot, ka viņā grib izraisīt apbrīnu un mīlestību. Itālija atgādināja sievieti, kas, zaudējusi savu skaistumu, šaubās par sevi, satraucas par apmeklētāju spriedumu un par varēm cenšas saglabāt sev viņu pielūgsmi.

Uzzinājis, ka Pjērs apmeties Bokanēru pilī, Orlando uztraucās no jauna un sašutumā pamāja ar roku; tieši šai mirklī kāds pieklauvēja pie durvīm. Sirmgalvis aicināja iekšā, bet aizturēja Pjēru.

— Nē, neaizejiet vel, es gribētu zināt…

Ienāca dāma, jau pāri četrdesmit gadiem, maza un apaļa, vēl skaista, ar smalkiem sejas vaibstiem un piemīlīgu smaidu, kas izzuda tuklajā sejiņā. Viņa bija gaišmate zaļām, kā avota ūdens dzidrām acīm. Glīti ģērbusies elegantā un vienkārši šūtā rezēdas krāsas tērpā, viņa bija patīkama, vienkārša un atturīga.

— Ak tu tā esi, Stefana, — teica vecais vīrs un ļāva viņai sevi noskūpstīt.

— Jā, tēvocīt, es gāju garām un ienācu apvaicāties, kā tu jūties.

Tā bija Sako kundze, Orlando māsasmeita, dzimusi Neapolē; viņas māte bija no Milānas un apprecējusi nea-poliešu baņķieri Pagāni, kas vēlāk izputēja. Pēc bankrota Stefāna bija izgājusi par sievu pie Sako, kas toreiz bija vēl tikai nenozīmīgs pasta ierēdnītis. No šī brīža Sako, gribēdams sievastēva īpašumu atkal atjaunot, metās visā-

dos sarežģītos un aizdomīgos darījumos, un beidzot viņam uzsmaidīja neparedzēta laime — viņu ievēlēja par deputātu. Kopš viņš bija ieradies Romā, lai to savukārt iekarotu, sievai bija jāpalīdz viņa bezgalīgajā godkārē: viņai vajadzēja eleganti ģērbties, atvērt salonu un pieņemt viesus; lai gan viņa reizēm vēl bija mazliet neveikla, viņa tomēr sniedza vīram ievērojamus pakalpojumus, jo bija ļoti taupīga, saprātīga un saimnieciska; viņai piemita visas Ziemcļitālijas sieviešu labās īpašības, ko viņa bija mantojusi no mātes un kas izcēla viņas raksturu blakus viņas vīra nemierīgajai un nolaidīgajai dabai, kurā bieži vien uzliesmoja dienvidnieka alkatīgie netikumi.

Vecais Orlando necienīja Sako, bet viņa sirdī mita siltums pret māsasmeitu, kuras asinis bija viņam radniecīgas. Viņš pateicās Stefānai un tūlīt sāka runāt par jaunajam ziņām šārīta laikrakstos, saprazdams, ka deputāts bija sūtījis šurp sievu uzzināt viņa viedokli.

— Nu, kas dzirdams par ministriju?

Stefana bija apsēdusies; nesteigdamās viņa pārskatīja avīzes, kas gulēja uz galda.

— Nav nekas noteikts zināms. Prese pārsteigusies, par to runājot. Ministru prezidents aicinājis Sako pie sevis, un tiem bijusi apspriede. Viņš ļoti svārstās, jo domā, ka viņam nav nekādas spējas lauksaimniecībā. Ak, ja tā būtu finanšu nozare! Turklāt viņš nav vēl neko izlēmis, iekams nav dzirdējis jūsu padoma. Kādas ir jūsu domas par visu šo, tēvoci?

Ar strauju kustību Orlando pārtrauca Stefanu:

— Nē, nē, es tur nejaukšos.

Sako ātrie panākumi derdzās vecajam varonim; Sako bija īsts avantūrists, kas zvejoja duļķainos ūdeņos, un tas jau bija sākums galam. Orlando dēls Luidži, protams, viņā izraisīja sarūgtinājumu. Bet, ja iedomājās, ka Luidži ar savu gaišo prātu un daudzajām labajām īpašībām tomēr vēl nebija nekas, turpretī šis Sako, tenku vācele, mūžam izkāmējušais uzdzīvotājs, kas bija ielavījies palātā, — tagad tiecās pēc ministra portfeļa! Viņš bija neliels, kalsens un melnīgsnējs vīrietis platām, apaļām acīm, lieliem vaigu kauliem un uz priekšu izvirzītu zodu, viņš vienmēr rosījās un klaigāja, spīdēdams ar savu daiļrunību, kuras valdzinājums slēpās viņa balsī — tā bija skanīga un arī glāsaina. Viņš glaimoja, guva sev labumu, apbūra citus un valdīja pār tiem!

— Paklau, Stefana, pasaki savam vīram, ka vienīgais

padoms, kādu varu dot viņam, ir — atgriezties pastā par ierēdni savā mazajā vietiņā, tur varbūt viņš varēs noderēt.

Veco karavīru aizvainoja un dzina izmisumā doma, ka tāds cilvēks kā Sako iebrucis Romā kā laupītājs, Romā, kuras iekarošana bija prasījusi tik daudz cēlu pūļu. Un tagad Sako to iekaroja savukārt, atņēma Romu tiem, kas to bija ieguvuši sūrās cīņās; tā piederēja viņam, bet tikai lai to izmantotu, lai remdinātu savu neapvaldīto izsalkumu pēc varas. Zem glaimīgās ārienes viņā slēpās apņemšanas aprīt visu. Pēc uzvaras, kad medījums vēl bija silts, sanāca vilki. Ziemeļi bija radījuši Itāliju; dienvidi nāca pie guvuma, metās tam virsū un pārtika no tā kā no laupījuma. Likteņa piemeklēto varoni galvenokārt skumdināja nesamierināmās pretišķības starp Itālijas ziemeļiem un dienvidiem; ziemeļu tauta bija strādīga, taupīga un apdomīga, politiski izglītota un lielo jauno ideju piekritēja; dienvidu tauta — tumsonīga un laiska, kas dzīvē meklē vienīgi baudu, darbā ir bērnišķīgi nevīžīga un mētājas tukšiem, skaistiem un skanīgiem vārdiem.

Stefana mierīgi pasmaidīja, pievērsdama skatienu F*jēram, kas bija nostājies pie loga.

— Ak, tēvocīt, jūs tikai tā sakāt, bet jūs mūs tomēr mīlat un vairākas reizes esat man devis ne vienu vien labu padomu, par ko jums pateicos… Tāpat kā Atīlio dēkā …

Stefana runāja par savu dēlu leitnantu un viņa romānu ar jauno firstiem Cēliju Buondžovanni, par kuru mēļoja visi gan garīdzniecības, gan aristokrātijas aprindās.

— Atīlio — tas ir kas cits, — iesaucās Orlando, — viņā, tāpat kā tevī, rit manas asinis, un tas ir apbrīnojami, ka es šajā draiskulī redzu pats sevi. Jā, viņš ir tieši tāds pats, kāds biju es viņa gados, — skaists, drosmīgs un jūsmīgs!… Redzi, es izsaku sev komplimentus. Bet patiešām, Atīlio ir tuvs manai sirdij, jo viņam ir nākotne, viņš man atkal atdod cerības… Nu, un kā tad viņa romāns?

— Ak, tēvocīt, viņa romāns mums sagādā rūpes. Es jums jau par to stāstīju, un jūs raustījāt piecus un teicāt, ka šajā jautājumā vecākiem jāklusējot un jaļaujot jauniešiem pašiem kārtot savas darīšanas… Mēs tomēr negribam, lai visi runā, ka mēs musinām dēlu nolaupīt mazo firstiem, lai viņš pēc tam varētu apprecēt viņas naudu un titulu.

Orlando acīmredzami uzjautrinājās.

— Apbrīnojama kautrība! Vīrs laikam tevi samācīja man to pateikt? Jā, es zinu, ka šajā gadījumā viņš vēlas tēlot smalkjūtīgo… Es tev atkārtoju, ka uzskatu sevi par tikpat godīgu, kāds ir viņš, un, ja man būtu tāds dēls kā tavs — tik vaļsirdīgs, tik labs un tik bērnišķīgi iemīlējies, es ļautu viņam apprecēt, ko viņš grib un kā viņš grib… Buondžovanni ģimene! Mans dievs, Buondžovanni dzimta ar visu savu dižciltību un naudu, kas tiem vēl turas, būs ļoti pagodināti dabūt par znotu tādu skaistu zēnu ar tik labu sirdi!

Stefana no jauna mierīgi pasmaidīja. Viņa bija šurp nākusi, lai uzzinātu Orlando domas par savu dēlu.

— Labi, tēvocīt, es to pateikšu vīram, viņš augsti vērtēs jūsu vārdus, jo, lai gan jus esat bargs pret viņu, viņš tomēr izjūt īstu cieņu pret jums… Ar ministriju varbūt nekas neiznāks. Sako rīkosies pēc apstākļiem.

Stefana piecēlās un atvadījās no sirmgalvja, maigi noskūpstīdama viņu, gluži tapat kā atnākot. Stefāna izteica komplimentu tēvocim par tā brašo izskatu, apgalvoja, ka viņš esot kļuvis ļoti skaists, un sasmīdināja viņu, kad minēja kādu dāmu, kas vēl arvien jūsmojot par viņu… Pēc tam, viegli pamādama, viņa atbildēja jaunā priestera sveicienam un nopietnu, kautru sejas izteiksmi aizgāja.

Mirkli Orlando klusēja, skumjo skatienu pievērŠis durvīm, droši vien viņš domāja par smago, sāpīgo tagadni, kas tik ļoti atšķīrās no slavenās pagātnes. Un pēkšņi viņš atkal uzrunāja’Pjēru, kas vēl joprojām gaidīja.

— Tātad, mans draugs, jūs esat apmeties Bokanēru pilī. Ak, kāds nežēlīgs trieciens man bija šī šķiršanās!

Kad priesteris viņam atstāstīja savu sarunu ar Benc-detu, apliecinādams, ka viņa veco vīru joprojām vēl mīl un arī nekad neaizmirsīs tā labo sirdi, lai notiktu kas notikdams, Orlando bija aizkustināts un balss viņam dre-bēj a.

— Jā, viņa ir laba dvēselīte, viņa nav ļauna. Bet ko lai dara, viņa nemīlēja Luidži, un viņš bija varbūt mazliet par strauju… Tas viss nav nekāds noslēpums, un es ar jums runāju atklāti, jo diemžēl visi to zina.

Vecais varonis iegrima atmiņās, viņš stāstīja, ka biji; ļoti iepriecināts, uzzinādams, ka Luidži sadomājis apprecēt šo jauko radījumu, kas tad kļūs viņa — Orlando meita un jaunības burvīgums vīsies ap viņa — kropļa krēslu.

Vienmēr viņš bija pielūdzis skaistumu, kvēli mīlējis savu sievu, kas būtu palikusi viņa vienīgā mīla, ja tēvzeme nebūtu šo mīlu atvīlusi sev.

Benedeta patiesi cienīja un godāja veco Orlando, visai bieži uzkāpa viņa mazajā, nabadzīgajā istabiņā, pavadot tur garas stundas un atnesot sev līdzi dievišķā daiļuma mirdzu. Sirmgalvis atspirga viņas jaunības svaigajā elpā, svaigajā smaržā un glāsainajā, sievišķīgajā maigumā, kas lija pār viņu. Bet drīz vien norisinājās šī briesmīgā drāma, kuras dēļ asiņoja viņa sirds, jo viņš nezināja, kā lai samierina abus laulātos draugus!

Viņš nespēja vainot dēlu, kas gribēja būt atzītais, mīlētais vīrs. Pēc pirmās liktenīgās nakts, pēc divu būtņu sadursmes, kur katra pastāvēja uz savām neierobežotām tiesībām, viņš bija cerējis, ka Benedeta atgriezīsies atpakaļ Luidži skavās. Bet, kad viņa, asarām līstot, atzinās un stāstīja par savu seno mīlu pret Dārio, par negaidīto riebumu, ko izjutusi pret nemīlamu cilvēku, vecais vīrs saprata, ka viņa nekad nepiekāpsies. Tā bija pagājis vesels gads, ko viņš bija aizvadījis kā pienaglots pie sava krēsla, bet zem viņa, greznajās telpās, no kurām pat mazākais troksnītis neatlidoja šurp, norisa mokošā drāma. Cik bieži viņš bija mēģinājis saklausīt kādu skaņu, jo viņam šķita, ka dzird ķildas, un izmisums pārņēma sirmgalvi par to, ka viņš nevarēja būt noderīgs un dēlam palīdzēt gut laimi! No Luidži viņš neuzzināja nekā, jo tas klusēja; vienīgi Benedeta reizēm viņam uzticējās, kad sirds viņai bija pārlieku smaga un nebija spēka noslēgties sevī. Un šī laulība, kas vienu mirkli vecajam varonim bija pavērusi skatu uz ilgoto vecās un jaunās Romas apvienību, šī laulība dzina Orlando izmisumā — tur taču ira visas viņa cerības, gaisa viņa dzīves sapnis! Beidzot ari viņš pats ilgojās laulības šķiršanas, jo šāds stāvoklis radīja nepanesamas ciešanas.

— Ak, mīļais draugs, nekad vēl neesmu tik labi kā tagad izpratis zināmu pretišķību likumību, nekad vēl neesmu tik labi aptvēris, ka ar visjūtīgāko sirdi, ar vistaisnīgāko saprātu var darīt nelaimīgu sevi un citus.

Durvis atvērās no jauna, un šoreiz bez pieklauvēšanas ienāca grāfs Prada. Palocījies, apsveicot viesi, kurš bija piecēlies, viņš ātri piegāja pie tēva, glāstoši saņemdams vecā vīra rokas, un tās aptaustīja, pārliecinādamies, vai tas nav pārlieku aukstas vai karstas.

— Es pašlaik nāku no Fraskati, man vajadzēja tur pār-

gulēt, jo pārtrauktās celtnes sagādā man daudz darba. Nupat man teica, ka tu esot pārlaidis mokošu nakti.

— Nē taču, nomierinies …

— Ak, man tu neko neiestāstīsi… Kādēļ gan tu iespītējies dzīvot šeit bez jebkādām ērtībām? Tas vairs nav piemērots tavam vecumam… Tu man darītu lielu prieku, ja tu būtu ar mieru ņemt ērtāku istabu, kur tu arī labak varētu gulēt.

— Ak nē, ak nē!… Es taču zinu, ka tu mani ļoti mīli, mans labais Luidži. Bet es tevi sirsnīgi lūdzu, ļauj manai vecajai galvai rīkoties pēc pašas patikas. Tikai tad es jūtos laimīgs.

Pjēru ļoti pārsteidza abpusējā dziļā sirsnība, kas staroja šo abu cilvēku acīs, kad tie skatījās viens uz otru. Tas viņu dziļi saviļņoja, tas bija mīlestības cēlais skaistums, par spīti daudzām pretējām idejām, nesaskaņām, kas bija izraisījušas morālu lūzumu un viņus vienu no otra šķitušas.

Ar interesi Pjērs viņus salīdzināja. Grāfs Prada bija mazāka auguma- un druknāks, bet viņam bija tā pali enerģiskā bieziem, melniem matiem segtā galva, tās pašas vaļsirdīgās, mazliet bargās acis kā tēvam, bālajā sejā biezās, melnās ūsas izveidoja it kā svītru. Taču mute katram bija citāda — jaunā grāfa mute bija juteklīga un alkatīga, ar vilka zobiem, plēsoņas mute, kas kā radīta vakaram, kad zobi jāiecērt cilu iekarotajā guvumā. Tādēļ arī ļaudis, slavinot viņa atklātās acis, mēdza teikt: «Jā, bet viņa mute man nepatīk.» Kājas viņam bija spēcīgas, plaukstas tuklas un pārāk lielas, bet ļoti skaistas.

Pjērs bija pārsteigts, ka grāfs Prada izrādijās tieši tāds, kādu viņš to bija iedomājies. Viņš pietiekami labi zināja grāfa dzīvesstāstu, lai savā iztēlē radītu varoņa dēlu, kura raksturu bija sagandējusi tēva uzvara un kurš lieliem kumosiem tagad apēd ražu, ko bija sapļāvis tēva varoņa zobens. It sevišķi uzmanīgi Pjērs vēroja, ka tēva tikumi dēla bija izvērtušies netikumos; pašas augstākās un cildenākās īpašības bija izvirtušas: varonīgā, nesavtīgā drosme bija izvērtusies mežonīgā baudkārē, cīnītājs bija kļuvis par alkatīgu laupījuma izmantotāju, kopš entuziasma jūsma bija rimusi, kopš ļaudis vairs nekaroja, bet uzkrāto medījumu mierīgi izlaupīja un aprija. On Itālijas varonis, paralizētais tēvs, bija spiests noskatīties sava dēla — miljonus sarausušā dēkaiņa izdzimšanā.

Orlando iepazīstināja dēlu ar Pjēru.

— Abats Pjērs Fromāna kungs, par kuru es tev stāstīju; tās grāmatas autors, ko es iedevu tev izlasīt.

Prada tūlīt uzsāka ļoti laipni runāt ar Pjeru par Romu aizrautīgā jūsmā, kā cilvēks, kas vēlas to padarīt par lielu, modernu galvaspilsētu. Viņš bija redzējis, kā pārvērtās Parīze Otrās impērijas laikā; viņš bija redzējis, kā pēc vācu uzvarām Berlīne kļuva lielāka un skaistāka, un, ja Roma nesekos citu pilsētu piemēriem, ja tā nekļūs lielpilsēta, kuru apdzīvo diža tauta, tad, pēc viņa domām, Romai draud ātra nāve. Tā būs vai nu drūpošas senatnes muzejs, vai arī jaunradīta, atdzimusi pilsēta.

Dziļi ieinteresēts, gandrīz vai savaldzināts, Pjērs klausījās veiklajā cilvēkā, kura stingrais, skaidrais saprāts viņu apbūra. Pjērs zināja, cik veiksmīgi tas bija manevrējis, Montefiori pils teritoriju iegūstot; viņš bija kļuvis bagāts, kamēr citi izputēja, jo droši vien liktenīgo katastrofu bija paredzējis jau tajā mirklī, kad spekulāciju drudzis vēl bija turējis reibuma valgos visu tautu. Taču Pjērs šajā enerģiskajā, drosmīgajā sejā saskatīja jau paguruma pazīmes, pāragras grumbas, mazliet nokārušās lūpas, it kā šim cilvēkam būtu apnikuši cits citam sekojošie bankroti, kuri grauj tautas saimniecību un draud izputināt arī visdrošākās vērtības. Stāstīja, ka Pradam pēdējā laikā radušās nopietnas bažas; nekas vairs nebija stabils; finansiālajā krīzē, kura diendienā kļuva bīstamāka, viss varēja sagrūt. Romas lutinošajā, vājinošajā ietekmē šajā skarbajā Ziemeļitālijas dēlā bija nomanāms lēnai puvei līdzigs pagurums. Viņš taču gribēja apmierināt visas alkas un izsmēla sevi, upurējoties tām — alkām pēc naudas un alkām pēc sievietes. Šeit arī bija meklējams izskaidrojums dziļajām, klusajām Orlando skumjām, kad tas redzēja šo ātro savas iekarotāja ģints bojāeju, turpretī Sako, dienviditālietis, jutās kā radīts šai baudkārai dzīvei piemērotā klimatā saules izdedzinātajās pilsētās, kuras sedza senatnes putekļi; viņš it kā uzplauka šajā augsnē, kura savas pastāvēšanas laikā bija piesūkusies ar noziegumiem, un pamazām viņš ieguva visu — bagātību un varu.

Sako vārds tika pieminēts, kad tēvs stāstīja dēlam par Stefānas apmeklējumu. Abi saskatījās smaidīdami, bez jebkādām piezīmēm. Klīda valodas, ka bijušais zemkopības ministrs netiks tūdaļ aizvietots, ka pagaidām viņa darbu veiks cits ministrs, nogaidot parlamenta sesijas atklāšanu.

Tad saruna pievērsās Bokanēru pilij; Pjērs klausījās vēl uzmanīgāk.

— Tātad jūs esat apmeties Džūlijas ielā, — iesaucās grāfs, — tur pagātnes klusumā snauž visa vecā Roma.

Viņš stāstija visai brīvi par kardinālu un pat par grāfieni Benedetu, kā viņš sarunā dēvēja savu sievu. Viņš centās neizrādīt dusmas. Bet jaunais priesteris juta, ka viņš trīc, ka tam sirds vienmēr vēl asiņo un dusmās plosās. Grāfs piederēja pie tiem cilvēkiem, kas kaisli vēlas iegūt sievieti, kura viņam patīk, un kas prasa, lai tas notiek nekavējoties; šo aizrautību grāfs bija mantojis no tēva jūsmotāja: mērķis ir jāsasniedz, un tam jāseko ar nelokāmu neatlaidību. Tāpēc grāfs tūliņ pēc sakara ar firstiem Flāviju, kad viņam iepatikās Benedeta, savas vēl skaistās krustmātes radiniece, bija gatavs uz visu — uz laulību, uz cīņu ar šo jauno meiteni, kas viņu nemīlēja, uz nenovēršamo risku, gatavs pat izpostīt visu savu dzīvi. Drīzāk viņš būtu aizdedzinājis Romu nekā atteicies no Benedetas. Ciešanas, kurās viņš nevarēja veldzi gūt, vienmēr asiņojošā brūce viņa krūtīs bija apziņa, ka Benedeta nav viņam piederējusi, ka viņš nav to ieguvis. So pārestību viņš nekad nevarēja piedot, šī rēta palika viņa neapmierinātās kaisles dzīlēs, kur mazākā vēsma izraisīja dedzinošas sāpes. Aiz augstākās sabiedrības cilvēka nevainojamās ārienes slēpās baudkārs, greizsirdīgs un atriebīgs vīrs, kas bija spējīgs izdarīt noziegumu.

— Abata kungs zina visu, — skumji murmināja vecais Orlando.

Prada pamāja ar roku, it kā sacīdams, ka visa pasaule to jau zina.

— Ak, tēvs, ja es nebūtu paklausījis tev, es nekad nepiekristu laulības šķiršanas procesam! Grāfiene būtu spiesta atgriezties sava vira mājās, un tagad viņa nevarētu smieties par mums kopā ar savu mīļāko — šo savu brālēnu Dārio.

Orlando kā protestējot savukārt pamāja ar roku.

— Bet protams, tēvs. Kā tu domā, kāpēc gan viņa aizbēga no šejienes? Vai ne tādēļ, lai mestos mīļākā apkampienos? Man šķiet, ka kardināla pils Džūlijas ielā slēpj lielu negodu.

Sīs valodas Prada pats izplatīja, apvainodams sievu kaunpilnos mīlas sakaros. Sirds dzīlēs viņš pats tarn nolicēja, jo pārāk labi pazina Benedetas stingro raksturu, māņticīgo, mistisko apņemšanos piederēt vienīgi tam

cilvēkam, kuru mīlēs un kurš būs viņas laulātais draugs dieva priekšā. Bet grāfs uzskatīja šādu apsūdzību par godīgu un iespaidīgu cīņas ieroci.

— Jā, tēvs, — viņš pēkšņi iesaucās, — tu zini, ka es esmu ieskatījies Morano iesniegumā. Viens ir skaidrs: ja laulība faktiski nav notikusi, tad vienīgi vira nespējas dēļ.

Viņš skaļi iesmējās, gribēdams parādīt, ka tas tiešām ir komisma kalngals. Bet apslēptā rūgtumā viņš bija nobālis, smejošām lūpām bija cieta, nesaudzīga izteiksme; acīmredzot nepatiesais, vīrietim kaunpilnais apvainojums bija viņu mudinājis aizstāvēties šajā procesā, par kuru viņš sākumā negribēja neko zināt. Viņš tomēr aizstāvēšoties, jo esot pārliecināts, ka sieva nepanāks laulības šķiršanu. Un, joprojām vēl smiedamies, Prada pārlieku atklāti stāstīja sīkumus, ka neesot nemaz tik vienkārši tuvoties sievietei, kas turas pretī, skrāpē un kož, un tomēr neviens nevar droši apgalvot, ka viņš savu mērķi nebūtu sasniedzis. Viņš katrā ziņā pieprasot pierādījumu, dieva spriedumu, kā viņš izteicas, uzjautrinādamies par savu joku, — pašiem kardināliem klāt esot, ja jau sirdsapziņas balss liekot viņiem personīgi visu noskaidrot.

— Luidži! — dēlu klusi apsauca Orlando, ar skatienu norādīdams uz jauno priesteri.

— Jā, es klusēšu, tev ir taisnība, tēv. Bet patiesībā tas viss ir tik nekrietni un smieklīgi… Tu taču zini Līzbctcs izteicienu: «Ak, mans nabaga draugs, tas taču būs mazs Jēzus, ko es dzemdēšu.»

Orlando atkal šķita neapmierināts, jo viņam nepatika, ka viesa klātbūtnē dēls tik vaļīgi izsakās par saviem mīlas sakariem. Līzbcte Kaufmane, tikko sasniegusi trīsdesmit gadus, gaišblondiem matiem, sārtu sejiņu un vienmēr ļoti jautra, bija ārzemniece. Viņa bija atraitne, vīrs pirms diviem gadiem bija miris Romā, kur ieradies, lai ārstētos, jo slimoja ar tuberkulozi. Brīva un pietiekoši bagāta, lai būtu pilnīgi neatkarīga no tuviniekiem, Līzbete palika dzīvot Romā, jo viņai tur patika un viņa bija mākslas cienītāja un pati arī nedaudz gleznoja; jaunā pilsētas kvartālā, Prinča Amadeja ielā, viņa nopirka mazu pili, kur trešā stava lielā zāle tika pārvērsta mākslas darbnīcā, kurā smaržoja ziedi katrā gadalaikā un senlaicīgi audumi sedza sienas. Sī darbnīca bija labi pazīstama laipnajā un inteliģentajā Romas sabiedrībā. Līzbcte vienmēr bija sastopama savā darbnīcā labā noskaņā, tērpusies garā blūzē; un, vien-

mēr izaicinoša, zēniski sprigana, reizēm atļāvās divdomības; viņa tomēr piederēja pie labākās sabiedrības un bez grāfa Pradas nebija kompromitējusi sevi ne ar vienu. Bez šaubām, viņš Lizbetei bija paticis, viņa bija atdevusies viņam, kad sieva to bija pametusi; Līzbcte tagad jau septiņus mēnešus bija mātes cerībās un to neslēpa; viņas izskats bija tik mierīgs un laimīgs, ka plašais paziņu pulks turpināja viņu apmeklēt, it kā lielpilsētu vieglajā, brīvajā dzīvē viņas stāvoklim nebūtu nekādas nozīmes. Apstākļos, kādos pašlaik atradās grāfs, viņu, protams, priecināja Līzbetes grūtniecība, un grāfa uztverē tas bija vislabākais atspēkojums apvainojumam, no kura cieta viņa vīrieša lepnums. Bet, kaut arī viņš pats sev neatzinās, grāfa sirds dziļumos nedziedināmā brūce noasiņoja mazāk, jo ne drīzumā gaidāmais tēva gods, ne ari patīkamā apziņa, ka Līzbete piederēja viņam, nemazināja rūgtumu, ka Benedeta viņu atstūmusi, un tā bija viņa, kuru viņš gribēja iegūt un kuru viņš gribēja bargi sodīt par to, ka nebija to ieguvis.

Pjērs, kurš nezināja Luidži dēku, šo sarunu nevarēja saprast. Viņš jutās neveikli un, gribēdams rast sev nodarbību, paņēma no galda starp laikrakstiem noliktu biezu sējumu; viņš bija pārsteigts, atrodot šeit klasisku darbu franču valodā — norādījumi bakalaura grāda iegūša-ņai, — īsu zināšanu uzskaiti, kādu prasa plašā programma. Šajā darbā bija iztirzāti zinātnes nozaru sākotnējie pamati, bet pārskata veidā tas ietvēra visu matemātiku, fiziku, ķīmiju un dabas zinātni — visumā tas bija vesela gadsimta cilvēku domas sasniegumu apkopojums, kas deva skaidru izpratni par zinātnes straujo attīstības gaitu un cilvēces zināšanu līmeni.

— Ak, — iesaucās Orlando, iepriecināts, ka var mainīt sarunas tematu, — tā ir mana vecā drauga Teofīla Morēna grāmata. Ziniet, viņš ir viens no Marsālas varonīgā Tūkstoša un iekarojis Sicīliju un Neapoli kopā ar mums. Varonis!… Nu jau aizritējuši vairāk nekā trīsdesmit gadi, kopš viņš atgriezies Francijā pie savas profesūras, kas tam, nudien, nekādu bagātību nav devusi. Tāpēc tad viņš publicēja šo grāmatu, kuru tik labi pērk, ka viņš iedomājās vēl mazliet nopelnīt ar šīs grāmatas tulkojumiem, starp citu, arī itāliešu valodā… Esam draudzīgi abi kā brāļi, un viņš cerēja uz manu ietekmi, jo uzskatija mani par autoritāti. Bet viņš maldās, jā gan, un es šaubos, vai man izdosies panākt, lai šo darbu pienācīgi novērtētu mūsu Izglītības ministrija.

Prada, kurš bija jau savaldījies un atkal kļuvis apburošs, viegli paraustīja plecus, pilns skepticisma par savu paaudzi, kura vēlas visu atstāt tā, kā tas ir, lai gūtu sev iespējami vairāk labuma.

— Kādēļ gan? — viņš murmināja. — Jau tā grāmatu pārāk daudz! Pārāk daudz!

— Nē, nē, grāmatu nekad nav pārāk daudz, — kvēli iesaucās sirmgalvis. — Grāmatas mums vajadzīgas, aizvien vairāk grāmatu, aizvien vairāk grāmatu! Vienīgi ar grāmatu, nevis ar zobenu cilvēce uzvarēs melus un netaisnību un iegūs mieru un brālību tautām. Ja, tu smaidi. Imidži, zinu, ka tu šos prātojumus nosauc par četrdesmit astotā gada idejām un pie jums Francijā tos sauc par senlaiku murgiem, vai ne, Fromāna kungs? Bet ir taču skaidrs, ka Itālijā aizies boja, ja tā necentīsies tās pastāvēšanas problēmu risināt no apakšas, es gribu teikt — ja tā necentīsies audzināt tautu; lai tautu izglītotu, tā ir jāmāca, vienīgi šādā ceļā jaattīsta milzīgais, dīkais spēks, kas mūsu laikmetā nīkst gara tumsībā un slinkumā… Jā, jā, Itālija nu ir radīta, radīsim tagad itāliešus. Grāmatas! Cik vien iespējams vairāk grāmatu! Mums jāiet uz priekšu, vienmēr uz priekšu, jāmācās aizvien vairāk, jātiek tuvāk zinātnei, tuvāk gaismai, ja gribam dzīvot apzinīgi, būt veseli, labi pret citiem un stipri!

Vecais Orlando bija valdzinošs; uz rokām atspiezdamies, viņš bija mazliet piecēlies atzveltnes krēslā, un varenā lauvas galva baltoja savā mirdzumā. Viņa cerību pilnais sauciens bija izskanējis šajā tīrajā, nabadzīgajā mītnē ar tādu kvēlu ticību nākotnei, ka jaunā priestera acu priekšā iznira cits tēls — tur stāvēja kardināls Bokanēra melnā tērpā un sniegbaltiem matiem varonīgā skaistumā savā drūpošajā pilī, kur zeltītie griesti draudēja sabrukt pār viņa galvu. Cik gan daiļi bija šie diž.enic stūrgalvji, kuri ticēja, — sirmgalvji, kuri palika nelokāmi un drosmīgāki savas degsmes kveldē nekā jaunieši! Sie abi atradās uz diviem pretējiem poliem, jo tiem nebija kopīgas idejas, kopīgas tieksmes, un tomēr vecajā Romā, kur viss ira putekļos, tikai viņi vienīgie šķita iznīcībai nepakļauti, kā divi šķirti brāļi stāvēdami viens otram pretim pie apvāršņa, pāri visai pilsētai raidot savu protestu! Skatot šos divus tēlus viņu diženumā un vientulībā ārpus ikdienas zemiskuma, Pjērā modās domas par mūžību.

Ar bērna maigumu Prada bija satvēris vecā vīra rokas, tās sirsnīgi spiezdams, lai tēvu nomierinātu.

— Jā, jā, tēvs, tev ir taisnība, vienmēr taisnība, un es esmu neprātis, ka iebilstu. Es tevi lūdzu, nekusties tik strauji, jo tu atsedz kājas un tās kļūs atkal saltas.

Viņš nometās ceļos un ar bezgalīgu rūpību kārtoja segu; kā mazs zēns, lai gan viņam bija jau četrdesmit divi gadi, Luidži palika ceļos nometies uz grīdas un lūdzošām, mēmas apbrīnas un mīlestības pilnām, miklām acīm uzlūkoja tēvu, bet tas apmierinājies, dziļi saviļņots, trīcošiem pirkstiem glāstīja viņa galvu.

Pjērs bija šeit jau gandrīz divas stundas, kad beidzot atvadījās, dziļi aizkustināts un pārsteigts par visu, ko bija redzējis un dzirdējis. Viņam vajadzēja atkal apsolīt atnākt un tad ilgāk patērzēt. Arā izgājis, viņš soļoja, kurp kājas nesa. Pulkstenis bija tikko nositis četri. Pjērs bija izlēmis bez jebkāda iepriekš izdomāta plāna šķērsot Romu skaistajā saulrieta stundā, kad debesu zilgme šķita tik bezgala plaša un kā atsvaidzināta. Drīz vien viņš nonāca Nacionālajā ielā, pa kuru dienu iepriekš bija braucis važoņa ratos; tuvodamies Kvirinālam, viņš pazina zaļos dārzus, blāvo, milzīgo banku un villa Aldobrandini pīniju. Kad viņš apstājās ielas līkumā, lai atkal paskatītos uz Trajāna kolonnu, kas vīdēja zemā, krēslainā laukuma galā, viņu pēkšņi pārsteidza rati, kuri apstājās un no kuriem viņu pieklājīgi uzbilda jauns cilvēks, mādams ar roku.

— Abat Fromāna kungs, abat Fromāna kungs!

Tas bija jaunais firsts Dārio Bokanēra, kurš bija devies ikdienas braucienā pa Korso. Viņš dzīvoja tikai no sava tēvoča kardināla labsirdības, vienmēr būdams naudas trūkumā. Bet, kā jau visi romieši, viņš bija gatavs ēst sausu maizi, ja tas būtu vajadzīgs, lai tikai paturētu sev ekipāžu, zirgu un personisko kučieri. Romā pajūgs ir nepieciešama greznība.

— Abat Promāna kungs, ja jūs būtu tik laipns iekāpt, es ar lielu prieku mazliet parādītu jums mūsu pilsētu.

Protams, Dārio gribēja izpatikt Benedetai, būdams labvēlīgs cilvēkam, kas viņai simpātisks. Aizvadot savas dienas bezdarbībā, viņam arī pašam patika jaunajam priesterim, kuru visi uzskatīja par ļoti gudru, parādīt visas skaistas vietas, Romas ziedu, kā mēdza teikt.

Pjēram bija jāpieņem priekšlikums, lai gan viņam labāk patika vientuļa pastaiga. Jaunais cilvēks tomēr interesēja Pjēru kā izmirstošas ģints pēdējais pēcnācējs, kurš nebija spējīgs domāt un darboties, bet tomēr saistīja ar savu

bezrūpīgo lepnumu. Dārio bija romietis un ne patriots, viņš nekad nebija domājis par savas dzimtenes apvienošanu un bija apmierināts, ka var turēties nomaļus un nedarīt neko; lai gan viņš bija aizrautīgas dabas, viņš nepieļāva sev nekādas aplamības. Patiesībā viņš bija ļoti praktisks un apdomīgs cilvēks, kādi, par spīti savam ārējam straujumam, ir visi romieši. Tikko kariete bija šķērsojusi Venēcijas laukumu un izbrauca uz Korso, Dārio neslēpa vairs bērnišķīgo patmīlību, patiku pret dzīvi ārpus mājas, jo tā bija tik bezrūpīga zem koši zilajām debesīm. Tas izpaudās ļoti nepārprotami vienkāršajā žestā, ar kādu viņš pateica:

— Lūk, Korso!

Tāpat kā vakardien, Pjēru pārņēma izbrīns. Atkal viņa priekšā aizvijās garā, šaurā iela līdz pat Tautas laukumam, kas saulē vizmoja gluži balts; vienīgā atšķirība tagad bija tā, ka saules pali lija pār namiem labajā ielas pusē, turpretī kreisās puses namus melnoja ēnas. Ak, tātad tas bija Korso! Šī krēslainā eja, kuru no abām pusēm nomāca augstas, melnas celtņu fasādes, šis nožēlojamais ielas bruģis, kur vienā rindā braukt varēja, augstākais, trīs karietes un kuru no abām pusēm ietvēra pārdotavas, pieblīvētas bezvērtīgiem vizuļiem! Šeit nebija ne plašuma, ne brīva apvāršņa, ne atsvaidzinoša zaļuma! Vienīgi drūzma, cilvēku jūklis, smacējoša atmosfēra, šauras ietves un šaura debesu strēle augšā! Veltīgi Dārio nosauca vēsturisko, krāšņo piļu nosaukumus: Palazzo Bonaparte, Pa-lazzo Doria, Palazzo Odescalchi, Palazzo Sciarra, Palazzo Chigi; viņš Pjēram rādīja Kolonnas laukumu ar Marka Aurēlija statuju, tas taču bija pilsētas visdzīvākais laukums, kur bez mitas klaiņo pūlis, kas tērzē un vēro; veltīgi līdz pat Tautas laukumam Dārio vērsa Pjēra uzmanību uz baznīcām, celtnēm un šķērsielām, uz Kondoti ielu, kuras galā rietošās saules spulgā zeltā vizmojošs pacēlās 5. Trinitā di Monti dievnams, kurp veda greznas spāniešu kāpnes, — Pjērs tomēr bija vīlies, viņš atradās šaurās bezgaisa ielas iespaidā, pilis viņam atgādināja skumjas slimnīcas vai kazarmas, un Kolonnas laukumā viņš sāpīgi izjuta koku trūkumu; vienīgi Trinitd di Monti dievnams, kas kā lieliska apoteoze vainagoja tāli, Pjēru apbūra. *

No Tautas laukuma viņi atkal atgriezās Venēcijas laukuma un tad atpakaļ, un tā viņi bez mitas veica divas, trīs, četras reizes vienu un to pašu braucienu. Jūsmīgā

priekā Dārio rādīja sevi, skatīja citus, viņu sveicināja, un arī viņš sveicināja. Pa ietvēm abpus braucamā ceļa garām soļoja blīvs ļaužu pūlis, kuru skatieni urbās karietēs un kuri ar rokām būtu varējuši pieskarties tajās sēdošajiem. Pamazām kariešu saradās arvien vairāk — cieši blakus cita citai dubultrindā tās varēja braukt tikai lēnām. Allaž sastopoties vieniem un tiem pašiem cilvēkiem, izkāpjot no ratiem un iekāpjot, varēja saskarties un uzmanīgi apskatīt cits citu. Tā bija visa Roma, kas te sastapās, cilvēku mistrojums, kas saplūda kopā uz iespējami mazas platības. Šeit sastapās cilvēki, kas pazina cits citu, kas sastapās gluži tāpat kā mājīgā salonā, cilvēki, kas gan savā starpā nesarunājās, kas piederēja pretējiem sabiedriskajiem slāņiem, bet satikās šeit un skatieniem ielūkojās cits cita dvēselē. Tikai tagad Pjērain atausa īstenā izpratne par šo Korso, par senseno paražu, par šīs pilsētas kaislību un lepnumu. Baudu sagādāja tieši šaurās ielas piespiestā saskare, sastapšanās gaidas, ziņkāres apmierināšana, savas laimīgās pašmīlas izrādīšana un bezgalīgā tenku vākšana. Šeit sastapās visa pilsēta katru dienu, rādīja sevi, vēroja sevi, skatījās pašas sniegtajā izrādē, un vēlēšanās sevi redzēt beidzot kļuva tik nepieciešama, ka cilvēku no labas ģimenes, kas neparādījās Korso, uzskatīja par mežoni, kas dzīvo kā izraidīts svešumā un nelasa laikrakstus. Un piedevām gaiss te bija tik maigs, šaurā debesu strēle starp rūsganajām pilīm tik bezgala dzidra un zila.

Dārio vēl arvien smaidīja un viegli māja ar galvu; viņš nosauca Pjēram firstu un firstieņu, hercogu un hercogieņu vārdus, skanīgus vārdus, kuru spožums apmirdzēja vēsturi, kuru skandējums uzbūra iztēlē bruņu šķindu kaujā un svinīgos, krāšņos pāvestu gājienus purpura or-nātos, zelta tiārās un svētajos tērpos ar zaigojošiem dārgakmeņiem. Bet Pjērs sev par izmisumu redzēja resnas dāmas, maza auguma kungus, apaļīgas vai arī pārlieku trauslas būtnes, kas modernajos ģērbos šķita vēl neglītākas. Tomēr pavīdēja arī dažas skaistas sievietes, sevišķi jaunas meitenes, klusas un lielām, skaidrām acīm. Kad Dārio viņam rādīja Palazzo Buongiovunni ar milzīgu septiņpadsmitā gadsimta fasādi ar lapu un zaru ornamentiem greznotiem logiem, kas liecināja par smagnēju, ne visai tīkamu gaumi, viņš uzjautrināts piebilda:

— Skatieties, lūk, tur, uz ietves stāv Atīlio… Jaunais leitnants Sako, jūs jau zināt, vai ne?

Pjērs apstiprinoši pamāja. Atllio formas tērpā Pjēram tūlīt patika, viņš bija ļoti jauns, možu un drosmīgu stāju, atklātu seju, kurā staroja no mātes mantotās glāstošās, zilās acis. Viņš tiešām bija kā pati jaunība un savtīgu nākotnes raižu neapēnota mīlestība aizrautīgu cerību jūsmā.

— Jūs redzēsiet, — atsāka Dārio, — kad mēs atkal brauksim garām šai pilij, viņš tur vēl stāvēs, un tad es jums ko parādīšu.

Un jautrā noskaņā viņš sāka stāstīt par jaunajām mci tenēm, kas uzaudzinātas Svētās Sirds klosterī, atšķirtas no pasaules, par jaunajām firstienēm un hercogienēm, kuras uzaug pilnīgā neziņā un izglītību pabeidz pie mātes rokas, dodoties kopā ar tām obligātajos braucienos pa Korso un kopīgi aizvadot bezgalīgas, garlaicīgas dienas savās drūmajās pilīs, kā klosterī ieslēgtas. Bet kādas gan vētras plosās šajās mēmajās dvēselēs, kurās neviens vēl nebija ieskatījies! Un reizēm no šīs vienaldzības un paklausības, no šīs šķietamās apkārtnes nepazīšanas izlaužas gribasspēks! Cik daudzas no šīm meitenēm ietie pīgi vēlējās savu dzīvi veidot pašas, izraudzīties vīru, kas patika, un, visai pasaulei par spīti, to iegūt! Un mīļākais tika atrasts Korso braucienos jauno ļaužu straumē, mīļoto sev notvēra skaidriem, izteiksmīgiem acu skatieniem, kas izteica visu, apliecināja pilnīgu padevību, lai gan pār nevainībā sakniebtajām lūpām nebija pārlidojusi ne dvesma. Vēlāk sekoja baznīcā zagšus pasniegtās mīlestības vēstulītes, un uzpirktā istabene atviegloja šīs sākumā nevainīgās tikšanās. Bieži vien galu gala viss noslēdzās ar kāzām.

Cēlija tiecās pēc Atīlio, tiklīdz viņu skatieni bija pār-mijušies tajā nāvējoši garlaicīgajā dienā, kad viņa pirmo reizi jaunekli ieraudzīja no Buondžovanni pils loga. Viņš pēkšņi pacēla galvu, un Cēlija to sagūstīja uz visiem laikiem, atdodamās viņam ar savu skaidro, lielo acu skatienu. Cēlija bija vienīgi mīloša sieviete, nekas vairāk. Atīlio viņai patika, viņa gribēja viņu sev gūt — tikai viņu un nevienu citu. Viņa gaidītu viņu pat divdesmit gadu, bet viņa cerēja Atīlio iegūt tūlīt ar savu mierīgo, neatlaidīgo gribu. Ļaudis stāstīja par Cēlijas tēva — firsta Buondžovanni niknuma lēkmēm, kad tas izdzirdis par savas meitas mīlestību, bet šīs dusmas saplaka pret meitas godbijīgo, spīta pilno klusēšanu. Firsts, kura dzīslās ritēja jauktas asinis, kurš bija amerikānietes dēls un

apprecējis anglieti, cīnījās vienīgi, lai savu vārdu un bagātību saglabātu neskartu visās apkārtējās katastrofās; klīda arī valodas, ka firstiene pēc asas vārdu pārmaiņas, kurā firsts sievai pārmetis, ka tā nav pietiekoši uzmanījusi meitu, būdama lepna un savtīga ārzemniece, kas atnesusi pūrā piecus miljonus, — sašuta. Vai tad ar to nepietika, ka viņa bija vīram dāvājusi piecus bērnus? Viņa aizvadīja dienas sevis pielūgsmē, atstādama Cēliju pašas ziņā, un it nemaz nerūpējās par māju, kurā brāzās vētras.

Ekipāža atkal pabrauca garām Palazzo Buongiovatini, un Dārio vērsa Pjēra uzmanību uz to.

— Redziet, tur vēl stāv Atīlio,,. Un tagad paskatieties augšup — uz trešo logu otrajā stāvā.

Tā bija ātri izzūdoša un skaista aina. Pjērs redzēja, ka loga aizkara stūrītis mazliet pacēlās un parādījās Cē-lijas maigā sejiņa kā tīrs, neuzplaucis lilijas zieds. Viņa nesmaidīja, viņa nepakustējās. Nekas nebija lasāms ne skaidrajās lūpās, ne gaišo acu dzīlēs. Un tomēr viņa paņēma Atīlio sev un pati atdevās viņam. Aizkars nolaidās,

— Ak, mazā liekulei — Dārio murmināja. — Kā to lai zina, kas slēpjas aiz šādas nevainības?

Pjērs pagriezās, viņš redzēja Atīlio joprojām vēl stāvam paceltu galvu, nekustīgu un bālu seju, sakniebtām lūpām un plaši ieplestām acīm. Šis skats Pjēru dziļi saviļņoja. Tā taču bija ne ar ko neierobežota, pēkšņa, visvarena mīla, īsta, mūžīga un jauna, nesaistīta ar apkārtējo godkāri un aprēķiniem.

Tad Dārio pavēlēja kučierim braukt uz Pinčo, kas skaistajās, skaidrajās pēcpusdienās ietilpa obligātajos Korso braucienos. Viņi izbrauca uz Tautas laukuma, vispareizāk veidotā, ar gaisu visbagātākā Romas laukuma, uz kuru veda daudzas ielas; tur atradās četras simetriskas baznīcas, laukuma vidū obelisks un divas koku grupas abpus baltajām ietvēm starp drūmajām, saules zeltā mirdzošajām celtnēm. Drīz kariete pagriezās pa labi, dodamās pa nogāzi augšup uz Pinčo; tas ir brīnišķīgs līkloču ceļš, kuru grezno nepārtraukta virkne marmorā cirstu zemciļņu statuju un strūklaku; tas ir īsts marmora dievnams, atmiņas par seno Romu, kas vīd caur lapotnēm. Bet Pjēram dārzs Pinčo augstienē likās mazs, tik tikko atgādinādams palielāku skvēru; tas bija izveidots kā

kvadrāts ar četrām alejām, kuras bija nepieciešamas, lai karietes varētu apgriezties. Vecās un jaunās Itālijas slaveno vīru krūšutēli ietvēra šīs alojas. Sevišķu apbrīnu Pjērā izraisīja koki, kas bija visdažādāko un retāko sugu, ar vislielāko rūpību izvēlēti un stādīti, tie visi bija ar mūžīgi zaļām lapotnēm; vasarā un arī ziemā zem tiem bija patīkama ēna un zaļums visās iztēlojamās toņu nokrāsās. Dārio kariete slīdēja pa skaistajām alejām, zem svaigā zaļuma aiz citām karietēm nepārtrauktā, it kā bezgalīgā plūsmā.

Pjērs ieraudzīja kādā tumšzilā Viktorijas tipa karietē ar nevainojamu iejūgu vientulīgu jaunu dāmu. Dāma bija ļoti skaista, maza auguma, kastaņbrūniem matiem, bālu seju, lielām, rāmām acīm; viņa bija vienkārša un valdzinoša. Tērpusies neuzkrītošā vītušu lapu krāsas ģērbā, viņa valkāja visai lielu, mazliet ekstravagantu cepuri. Pamanījis, ka Dārio šo dāmu cieši vēroja, priesteris jautāja, kas viņa tāda, un jaunais firsts pasmaidīja. Ak, viņai nav uzvārda, tā vienkārši saucas Tonieta, tā ir viena no retajām demi-mondaine [1] dāmām, par kuru roma ļoti interesējas. Tad viņš kļuva vaļsirdīgs un, kā jau visi itālieši, kad runa ir par mīlas dēkām, pastāstīja sīkumus par Tonietu. Viņas izcelšanās bija nezināma; vieni stāstīja, ka viņa nāk no visai zemām aprindām, ka viņas tēvs ir krodzinieks Tivoli, citi apgalvoja, ka viņa dzimusi Neapolē un ir baņķiera meita; bet, lai būtu kā būdams, viņa tomēr bija ļoti inteliģenta meitene, kas pati sevi bija izglītojusi un visai laipni uzņēma viesus savā nelielajā pilī, kas atradās Tūkstoša ielā; šo pili viņai bija dāvājis vecais marķīzs Manfrēdi, kurš tagad jau bija miris. Viņa sevi nekompromitēja, viņai nekad nebija vairāki mīļākie vienlaikus, un firstienes un hercogienes, kas ikdienas Korso braucienos kļuva ziņkārīgas viņas dēļ, uzskatīja viņu par godīgu sievieti. It sevišķi viena īpatnība bija padarījusi Tonietu slavenu; reizēm viņu aizrāva patiesa kaisle, un tad viņa atdevās mīļākajam par velti, nepieņemot no viņa nekā cita kā vienīgi katru rītu baltu rožu pušķi; tāpēc ļaudis, redzēdami Tonietu parādāmies Pinčo augstienē vairākas nedēļas pēc kārtas ar šīm šķīstajām rozēm, ar šo balto līgavas pušķi, labvēlīgi un laipni smaidīja.

Dārio apklusa, lai ceremoniāli sveicinātu dāmu, kas

kunga sabiedrībā brauca garām milzīgajā lando. Viņš vienkārši pateica priesterim:

— Mana māte.

Pjēram šī sieviete bija pazīstama, vismaz vikonts De-lašū bija viņu iepazīstinājis ar viņas dzīvesstāstu: pēc firsta Onofrio Bokanēras nāves viņa piecdesmit gadu vecumā bija apprecējusies otrreiz; būdama vel joprojām daiļa sieviete, viņa kā jauna meitene bija centusies savaldzināt skaistu, piecpadsmit gadus jaunāku vīru, kas tai patika. Un kas tad bija šis vīrs, šis Zils Laports — kādreizējais šveiciešu gvardes seržants? Stāstīja, ka ceļojošs firmas aģents, kas tirgojies ar relikvijām un bijis iejaukts kādā ārkārtējā dēkā ar viltotām svētlietām. Bet beidzot viņa bija no šī avantūrista izveidojusi marķīzu Montefiori — kā vikonts bija stāstījis Pjēram, — un līdz ar to viņš bija pēdējais laimīgais bruņinieks no pasaku zemes, kur gani apprec karalienes.

Nākamajā apgaitā, kad lielais lando atkal brauca garām, Pjērs apskatīja viņus abus. Marķīze tiešām bija valdzinoša savā izplaukušajā, klasiskajā romietes skaistumā — liela, stipra, ļoti melnīgsnēja, ar galvu kā dievietei un pareiziem, mazliet smagnējiem vaibstiem; par viņas vecumu liecināja vienīgi tumšās pūkas uz virslūpas. Marķīzs, šis romietī pārvērstais Zenēvas šveicietis, ar platajiem karavīra pleciem un uzvirpinātām ūsām bija tiešām lepns un izskatīgs. Stāstīja, ka viņš neesot muļķis, bet gan ļoti jautrs un pret dāmām pakalpīgs un interesants. Marķīze lepojās ar viņu, vadāja visur sev līdzi, lai to parādītu sabiedrībā; ar viņu marķīze bija uzsākusi dzīvi no jauna, it kā tai būtu vēl tikai divdesmit gadu, un, aizmirsdamās viņa skavās, tērēja savu nelielo bagātību, ko bija izglābusi, Montefiori villai ejot bojā; savu dēlu viņa bija galīgi aizmirsusi, reizēm satika to vienīgi Korso un sveicināja viņu kā nejauši sastaptu paziņu.

— Paskatīsimies, kā saule riet aiz Svētā Pētera katedrāles, — teica Dārio, iejuties savā čičerones lomā. Ekipāža atgriezās terasē, kur spēlēja militāra mūzikas kapela un skārda instrumentu skaņas griezās ausīs. Daudzas ekipāžas bija apstājušās, lai paklausītos, bet gājēju pūlis — vienkāršo staigātāju straume — kļuva arvien lielāka. No šīs apbrīnas cienīgās, ļoti augstās un platās terases atklājās viena no skaistākajām Romas ainavām. Tibras pretējā krastā pār zilganajām jaunā kvartāla

celtnēm, blakus pilij starp Montē Mario un Janikula zaļajām lapotnēm, pacēlās Svētā Pētera katedrāle. Pa kreisi vīdēja visa vecpilsēta, bezgalīgs jumtu klāsts, viļņojoša, nepārskatāma celtņu jūra. Bet skatieni tomēr atkal un atkal pievērsās Svētā Pētera dievnamam, kas slējās augšup debesu zilgmē dižens, tīrs un daiļš. Lēnais saulriets aiz šī kolosa plašā apvāršņa dzīlē bija neizsakāmi cēls.

Reizēm pie debesīm redzams asiņainu mākoņu sastrēgums, reizēm te atklājas milžu kaujas, kad tie triec cits pret citu klinšu bluķus un zem degošu pilsētu spokainajām drupām saļimst. Reizēm saskatāmas vienīgi sarkanas plaisas tumšā ezerā, it kā tajā būtu iemests spulgs gaismas tīkls, lai no aļģēm izzvejotu tur nogrimušo debesu spīdekli. Reizēm lejup slīd rožaina migla, viegla kā putekļi, kurus pāršķeļ tāla lietus gāzma un, pērlēm nobārstīdama tos, klāj savu aizkaru pār apvāršņa noslēpumu. Reizēm tas ir triumfa brauciens, kas spīgo purpurā un zeltā, mākoņu rati rit pa uguns ceļu, galeras slīd pa zilgano jūru, un viss krāšņums, visa šī mirdza pamazām bālē un gaist krēslainās tumsas dziļumā.

Bet tieši šis vakars Pjēram atklājās dižs un žilbinoši skaists savā bezgalīgajā varenībā. Sākumā saule savā rietā dzidri skaidrajās debesīs tieši virs Svētā Pētera katedrāles spīdēja vēl tik gaiši, ka acis nespēja izturēt tās spožumu. Sai zaigā katedrāle šķita sakaitēta līdz baltkvēlei, kā no plūstoša sudraba darināta, turpretim netālā kvartāla Borgo jumti tepat blakus likās pārvērtušies gailējošās oglēs. Bet, jo zemāk saule grima, jo vairāk tās kvēle dzisa, un acis jau varēja uz to skatīties; drīz tā majestātiskā mierā nogrima pavisam aiz katedrāles, kas slējās augšup tumšā zilganumā, kad aiz tās nogrimušais debesu spīdeklis izveidoja ap to oreolu, gaismas vainagu, no kura reizēm izšāvās spoži liesmu kūļi. Un tad atklājās sapņu ainava — logu rinda zem katedrāles kupola sāka īpatnēji zvīļot. Gaisma pārvērta logus sarkani kvēlojošās cepļa mutēs, un katedrāle šķita balstāmies uz uguns spēka paceltas un nestas, brīvi gaisā peldošas kvēlojošas ēzes. Skats ilga tikko trīs minūtes. Juceklīgie Borgo jumti grima violetā dūmakā, bet apvārsnis no Janikula līdz Montē Mario izveidoja skaidru, melnu svītru; un debeŠis, tagad savukārt lāsmodamas zeltā un sudrabā, pārdabiskās gaismas bezgalīgā mierā pletās pār zemi, kas grima krēslā. Beidzot apdzisa logi, satumsa debeŠis, un lejup slīgstošajā naktī bija saskatāms vienīgi aizvien vairāk skatieniem zūdošais Svētā Pētera katedrāles kupols.

Šajā mirklī gluži neapzinātā domu saistībā Pjēra acu priekšā atkal iznira slaidie, skumjie, sabrukumam tuvie kardināla Bokanēras un vecā Orlando tēli. Šis dienas vakarā, kad Pjērs tos bija vienu pēc otra iepazinis, — šie abi savās cerībās tik dižie vīri pacēlās apvāršņa malā pāri savai pazemotajai pilsētai, izslējušies debesīs, ko šķita aprijam nāve. Vai tad tiešām visam jāsabrūk līdz ar viņiem, vai tad visam jāizdziest un jāpazūd pagājušo laiku nakts tumsā?

V

Nākamajā rītā ieradās apmulsušais Narciss Abērs pateikt Pjēram, ka viņa brālēns monsenjors Gamba del Dzopo, pāvesta slepenais katnerārijs, ir nevesels un lūdzot pagaidīt divas vai trīs dienas, kamēr viņš varēšot pieņemt jauno priesteri un kaut ko darīt viņa audiences labā. Pjērs bija spiests neko neuzsākt, neuzdrošinādamies citādā ceļā meklēt pieņemšanu pie pāvesta, jo viņš bija tik ļoti iebiedēts, ka baidījās visu sabojāt ar kādu neveiklu soli. Būdams bez nodarbošanās un vēlēdamies aizpildīt laiku, viņš izlēma apskatīt Romu.

Pjērs vispirms nolēma apmeklēt Palalīna drupas. Jau ap astoņiem rītā, kad debeŠis vizmoja jo dzidras, viņš devās viens pats uz Svētā Teodora ielu un apstājās pie ieejas režģa, kura abās pusēs atrodas sargu mājiņas. Tūlīt viens no sargiem tuvojās, piesolīdamies pakalpot viņam kā pavadonis. Pjērs labprātāk būtu gājis viens, lai pēc patikas ļautos vērojumiem un sapņiem. Bet viņam bija nepatīkami atteikt šim cilvēkam, kas ļoti skaidri runāja franciski un labsirdīgi smaidīja. Tas bija neliels, drukns vīrs, sirms kareivis, apmēram sešdesmit gadus vecs, četrstūrainu, sārtu seju un lielām, sirmām ūsām.

— Ja nu abata kungs būtu tik laipns man sekot,… Es redzu, ka abata kungs ir francūzis. Es esmu pjemon-tietis un labi pazīstu frančus: es ar tiem kopā cīnījos pie

Solferīno. Jā, jā, saki, ko gribi, bet ieroču brālību nevar aizmirst… Nāciet, lūdzu, šeit pa labi.

Acis augšup paceļot, Pjērs ieraudzīja ciprešu rindu, kas robežo Palatīnu Tibras pusē; viņš tās bija redzējis savā atbraukšanas dienā no Janikula kalna. Pret skaidrajām, bāli zilajām debesīm koku tumšais zaļums šķita melnām bārkstīm līdzīgs. Bez kokiem te nebija nekā cita, ko skatīt; nogāze pletās kaila un tukša, netīri pelēka un putekļaina, šur tur pavīdēja daži buksusi, starp kuriem slējās augšup seno mūru atliekas. Tā bija postaža, neglīta izrakumu teritorija, par kuru sajūsminās vienīgi zinātnieki.

— Tibērija, Kaligulas un Flāvija nami atrodas tur augšā, — atsāka pavadonis. — Bet mēs tos pataupīsim uz beigām, pagaidām apskatīsim visu pēc kārtas.

Viņš tomēr pagriezās pa kreisi un mirkli palika stāvam pie grotai līdzīgas alas, kas atradās sānos.

— Sī ir ala, kurā senatnē vilku māte ar savu pienu baroja Rotnulu un Remu. Kādreiz pie ieejas bija vēl redzams vīģes koks Rumināls, zem kura slēpās abi dvīņi.

Pjērs nespēja apvaldīt smaidu, tik vienkāršs un pārliecināts bija vecais kareivis par saviem paskaidrojumiem un tik lepns uz senseno slavu, kas piederēja arī viņam. Bet, kad netālu no alas vecais karavīrs parādīja Pjēram Roma quadrata pēdas, mūra atliekas, kas tiešām šķita saglabājušās no Romas dibināšanas laikiem, Pjēra interese iekvēlojās un pirmais satraukums lika viņa sirdij stiprāk pukstēt. Protams, tas nenotika tādēļ, ka šis skats būtu aizrautīgs, tie bija tikai daži aptēsti un bez cementa un kaļķu javas saistīti, cits citam virsū uzkrauti akmens bluķi. Bet — šeit parādījās divdesmit septiņus gadsimtus ilga pagātne, un no šiem apdrupušajiem, nomelnējušiem akmeņiem, kuri bija nesuši tik lielisku krāšņumu un varas celtni, dvesa neizsakāms dižums.

Viņi turpināja apskati, ejot atkal pa labi, turēdamies visu laiku kalna sānu pusē. Pils piebūves acīmredzot bija sniegušās lī*dz pat šai vietai, jo portiku paliekas, sagruvušas zāles, vēl saglabājušās kolonnas un frīzes ietvēra gar abām malām taku, kas bija ar nezālēm aizaugusi. Pavadonis, teicami stāstīdams to, ko zināja, jo desmit gadus katru dienu bija to atkārtojis, turpināja minēt visneticamākās hipotēzes, katru drupu atlūzni apveltīdams ar kādu nosaukumu, piedēvēdams tam kādu īpašu nozīmi vai leģendu.

— Augusta mājoklis, — viņš beidzot teica, ar rokas mājienu norādīdams uz gruvešu kaudzi.

Šoreiz Pjērs, neko neredzēdams, atļāvās jautāt:

— Kur tad?

— Ak, abata kungs, vēl pagājušā gadsimta beigās, liekas, bija redzama pils fasāde. Ieeja bija no otrās — no Sacra via puses. Šajā pusē atradās plašs balkons ar skalu uz Masimo cirku. No šejienes varēja noskatīties spēlēs… Un pili, kā jūs pats varat konstatēt, vēl joprojām sedz gandrīz visā pilnībā lielais dārzs, kas atrodas tur augšā, — villa Mills dārzs. Kad valdībai būs pietiekami daudz naudas izrakumiem, pili atkal ātrāks, tas ir skaidrs; gluži tāpat kā atraka Apollona un Vestas tempļus, kuri atradās netālu no tās.

Pavadonis novirzījās pa kreisi un iegāja stadionā, mazajā skriešanās sacīkstēm būvētajā cirkā, kas aizstiepjas cieši gar Augusta pils sāniem. Tagad priesteris sāka jūsmot. Nevis tāpēc, ka šeit monumentālā izskatā paceltos kādas pietiekami labi saglabājušās drupas; neviena kolonna te nebija palikusi savā vietā, vienīgi mūra sienas labajā pusē vēl stāvēja; bet tagad bija atrasts šeit bijušo veco celtņu plāns — pīlāri katrā galā, portiks visapkārt skrejceļam, imperatora milzīgā loža, kura sākumā bija atradusies Augusta mitekļa kreisajā pusē un pēc tam iebūvēta Septīmija Severa pilī, kur tā atradusies labajā pusē. Pavadonis soļoja arvien tālāk starp izkaisītajām drupām, sniedza bagātīgus un izsmeļošus paskaidrojumus un apgalvoja, ka izrakumu pārvaldes kungi līdz pēdējam sīkumam izpētījuši stadionu un gatavojoties izstrādāt precīzu tā plānu ar kolonnu rindām, statujām nišās, izpētīt marmoru, ar ko bija pārklātas senās sienas.

— Nu, tagad kungi ir pavisam mierīgi, — nobeidza pavadonis visai ielīksmots. — Vāciešiem te nebūs nekur ko piekasīties, šeit tie nevarēs visu apgriezt otrādi, kā tas bija Forumā, kur neko vairs nevar pazīt, pēc tam kad tie ar savu zinātni tam bija uzbrukuši.

Pjērs pasmaidīja, un viņa interese auga, sekojot pavadonim pār salauztām kāpnēm un koka laipām, kas bija pārmestas dziļajām plaisām milzīgajās Septīmija Severa pils drupās. Pils atradās Palatīna virsotnes dienvidu pusē un pacēlās pāri Apija ceļam un visam bezgalīgajam Romas līdzenumam, kas izzuda tālē. Nekas no tā nav palicis, vienīgi apakšzemes telpas, apakšzemes zāles, ko bija pasargājušas arkas, kas klājās pāri terasēm, ar kurām

šeit paplašināja pakalna platformu, kas bija kļuvusi par šauru; šo atsegto apakšzemes telpu pietika, lai dotu skaidru izpratni par krāšņo pili, kurā tās ietilpušas, jo tās savā nesagraujamībā palikušas tādas pašas izturīgas, kādas bijušas. Šeit pacēlās slavenais Septizonijs — tornis ar septiņiem stāviem, kas nozuda no zemes virsas tikai četrpadsmitajā gadsimtā. Tepat saglabājusies ari kāda milzīgu arku balstīta terase, no kuras paveras brīnišķīgs skats. Bet tad seko tikai pussagruvuši biezi mūri, dziļas aizas starp iebrukušiem griestiem, bezgalīgām eju rindām un milzīgām zālēm, kuru nozīme nav zināma. Visas šīs jaunās administrācijas pārziņā esošās, labā stāvoklī uzturētās, tīri izslaucītās un izravētās drupas bija zaudējušas savu mežonīgo romantiku un pieņēmušas drūmu, kailu diženumu. Un tomēr — mūžam dzīvās saules stari vērta zeltā vecos mūrus, iespiedās caur spraugām tumšo zāļu dzīlēs un ar saviem žilbinošajiem puteklīšiem atdzīvināja mirušā, no zemes izraktā, gadsimtiem ilgi tur snaudušā majestātiskuma mēmo grūtsirdību. Vecajiem, rūsganajiem, no apmestiem ķieģeļiem darinātajiem un tagad grezno marmora ietērpu zaudējušajiem mūriem saules purpura mantija dāvāja atkal no jauna imperato-risko varenību.

Pjērs jau staigāja pusotras stundas, un vēl viņam bija jāapskata priekšējo piļu celtnes uz pašas platformas, kas pletās pret ziemeļiem un pret austrumiem.

— Mums jāgriežas atpakaļ, — sacīja pavadonis. — Redziet, villa Mills dārzs un Svētā Bonavenlūras klosteris aizsprosto mums ceļu. Tur varēs tikt cauri tikai tad, kad paveiktie izrakumi atsegs visu šo pusi… Ak, abata kungs, ja jūs būtu apstaigājis Palatīna kalnu pirms apmēram piecdesmit gadiem! Esmu redzējis toreizējos plānus. Tur nebija nekā, vienīgi vīnakalni un nelieli, ar žogiem atdalīti dārziņi, īsts līdzenums, tuksneŠis, kur nevarēja sastapt nevienu dzīvu dvēseli… Un visas šīs pilis dusēja pazemē!

Pjērs sekoja pavadonim, un abi atkal gāja garām Augusta miteklim, kāpa kalnup un iegāja milzīgajā Flā-vija mājā, kuras viena puse atradās vēl zem kaimiņu villas; te bija neskaitāmas lielas un mazas zāles, par kuru nozīmi vēl arvien turpinās strīdi. Troņa zāle, tiesas Zāle, ēdamzāle un peristils šķita droši. Tālākais piederēja iztēlei, sevišķi šaurās istabiņas personīgajās telpās. Bez tam neviena mūra siena nebija vesela. Redzami bija

vienīgi pamata izciļņi, izkropļoti cokoli, kas pie zemes rāda celtnes plānu. Vienīgās gluži kā par brīnumu saglabājušās drupas ir tā dēvētais Līvijas nams, kas blakus lielajām kaimiņu pilīm izskatās pavisam mazs; trīs mazā nama zāles ar saviem vēl apbrīnojami svaigiem sienu gleznojumiem — mitoloģiskām ainām, ziediem un augļiem — nemaz nebija laikazoba bojātas. Turpretim no Tibērija mītnes nebija redzams vairs nekas. Tās paliekas pletās zem burvīga publiskā dārza, kas šajā kalna plato ir seno Farnēzes dārzu turpinājums; no Kaligulas mājas turpat blakus, augšpus Foruma, tāpat kā no Septīmija Severa mājas, bija atlikušas vienīgi milzīgas apakšzemes celtnes — balsta pīlāri, cits citam virsū uzkrituši ēku stāvi, augstas arkādes, uz kurām balstījās pils, milzīgi liels pagraba stāvs, kurā mituši kalpotāji un no pastāvīgajām dzīrēm uzblīdušie imperatora sardzes vīri. Sī pār visu pilsētu dominējošā augstiene sniedza skatienam tikko vairs saredzamas pagātnes pēdas — plašus, pelēkus un kailus izvagotus līdzenumus, kur kā izsētas rēgojās vecu mūru paliekas. Te bija nepieciešama zinātnieka fantāzija, lai iztēlotos senatnes impērijas krāšņumu, kura šeit kādreiz bija valdījusi.

Pavadonis turpināja savus paskaidrojumus, ar tik mierīgu pārliecību rādīdams uz tukšo apkārtni, it kā visi šie monumenti atrastos vēl joprojām tepat.

— Lūk, mēs tagad esam Palatīna laukumā. Redziet, pa kreisi ir Domiciāna pils fasāde. Kaligulas pils fasāde ir pa labi; ja jūs tagad pagriežaties, jums tieši pretim paceļas Jupitera Statora templis… Svētais ceļš veda tieši līdz šai vietai caur Mugonija vārtiem, kas bija vieni no pirmatnējās Romas trim sākotnējiem vārtiem.

Viņš pēkšņi pārtrauca sevi, ar rokas mājienu rādīdams uz kalna ziemeļaustrumiem.

— Ievērojiet, ka šai pusē cēzari neko nav cēluši. Acīmredzot tas notika aiz cieņas pret ļoti vecajiem, visas lautas dziļi godātajiem pieminekļiem, kas šeit bijuši jau pirms Romas dibināšanas. Tādi bija Evanda un viņa arkādiešu celtais Uzvaras templis, vilcenes ala, kuru es jums rādīju, un nabadzīgā no meldriem un zemes celtā Romula būdiņa… Tas viss ir atkal atrasts, abata kungs, un, lai vācieši saka ko sacīdami, tur nav nekādu šaubu.

Bet pēkšņi viņš iesaucās tik izbijies, it kā būtu aizmirŠis pateikt pašu saistošāko.

— Ak, beidzot apskati, mums taču vēl jāredz pazemes eja, kur tika nonāvēts Kaligula.

Viņi nokāpa lejā garā, slēgtā galerijā, kurā saule todien cauri plaisām raidīja līksmus starus. Daži greznojumi un daļējas mozaīkas bija vēl saskatāmas, taču citādi šī vieta bija drūma un vientuļa, iedvesdama bailes. Vecā karavīra balss skanēja dobjāk, viņš stāstīja par Kaligulu, kurš, atgriezies mājup no cirka spēlēm, iedomājies nokāpt viens pats šajā ejā, lai noskatītos svētajās dejās, kurās todien, vingrinājušās jaunas aziātes. Tad sazvērnieku vadonis Hēreass tumšajā ejā pirmais iedūris dunci Kaligu-lam vēderā. Kaligula iekliedzies un gribējis bēgt. Bet tad slepkavas, viņa padotie, viņa vissirsnīgāk mīlētie draugi, metušies viņam virsū, nogāzuši gar zemi un sadūruši, bet imperators bezprāta bailēs un niknumā tumšajā ejā aurojis kā dzīvnieks, ko nokauj. Kad viņš bijis miris, atkal iestājies klusums un slepkavas šausmās aizbēguši.

Palatīna drupu klasiskā apskate bija beigusies. Iznācis no pazemes, Pjērs vēlējās tikai vienu — atbrīvoties no sava pavadoņa un pabūt viens šajā klusajā, sapņainajā dārzā, pašā kalna virsotnē, kas pacēlās pāri visai Romai. Jau veselas trīs stundas viņš tā skraidīja apkārt, klausīdamies vienmuļajā balsī, kas dūca viņam ausīs un neļāva pašam apskatīt nevienu akmeni. Pašlaik šis lāga vīrs bija atkal pievērsies savām draudzības jūtām pret Franciju un plaši stāstīja par kauju pie Madžentas. Labsirdīgi pasmaidīdams, viņš paņēma sudraba monētu, ko priesteris viņam sniedza, un iesāka kaujas aprakstu pie Solferīno. Likās — šie stāstījumi nekad nebeigsies, kad gadījums atveda šurp kādu dāmu, kas lūdza sniegt viņai paskaidrojumus. Tūlīt pavadonis devās līdzi dāmai.

— Sveiki, abata kungs. Jūs varat tikt ārā pa Kaligu-las pili. Ziniet, ir kādas slepenas kāpnes un pazemes eja, kas veda no šīs pils uz vestālieņu mītni. Tās vēl nav atrastas, bet tām noteikti tur jābūt.

Ak, kāda bauda, kāds atvieglojums, ka beidzot Pjērs bija viens un varēja mirkli atsēsties uz kāda marmora sola dārzā! Te bija tikai nedaudz koku puduru: buksusi, cipreses un palmas, bet skaistie, zaļie ozoli, zem kuriem atradās sols, meta tumšu, veldzes pilnu ēnu. Mierināja arī sapņainā vientulība un trīsošais klusums, kas dvesa no vecās, vēstures skaļā lepnuma piesātinātās zemes. Senos laikos Farnēzes dārzi bija šo kalnu daļu pārvērtuši patīkamā, birzīm greznotā atpūtas vietā; vēl joprojām

te redzamas villas stipri bojātās celtnes; šī vieta, bez šaubām, ir saglabājusi īpatnēju daijurnu. Renesanses elpa vēl joprojām pārslīd kā glāsts veco ozolu koši zaļajām lapotnēm. Šeit lido pagātnes vēsmas, pavīd mirušo vīzijas, neskaitāmu zem šī maura dusošo paaudžu klīstošās ēnas.

Bet tālā ap šo diženo pakalnu izkliedētā Roma vilināja Pjēru tik neatlaidīgi, ka viņš nespēja palikt sēžam. Viņš piecēlās un tuvojās kādas terases balustrādei; pie viņa kājām pletās Forums, un beidzot viņš saskatīja arī Kapitolija kalnu.

Tas nebija nekas vairāk kā pelēku celtņu sablīvējums bez jebkāda skaistuma vai diženuma. Redzama bija tikai senatoru pils aizmugures fasāde, kaila, ar šauriem logiem; tā pacēlās pār augsto, četrstūraino zvana torni. Šī lielā, rūsganā mūra siena aizsedza S. Maria in Arakoeli baznīcu, augstieni, kur senatnē karaliskā greznumā pacēlās Kapitolija Jupitera templis, sniegdams visiem dievišķo aizsardzību. Mazliet pa kreisi, Kaprīno kalna nogāzē, kur viduslaikos ganījās kazas, stāvēja neglītas mājas; bet skaistie koki, kas ietvēra Kafarelli pili, kur pašreiz atrodas Vācijas sūtniecība, ar savu lapotni aizsedza vecās Tarpejas klints virsotni, kas šodien ir tikpat kā neatrodama — pazudusi zem vecajiem mūriem. Tas tātad bija Kapitolija kalns — slavenākais no visiem septiņiem pakalniem, ar savu cietoksni, ar savu templi, kam priesteri bija pareģojuši, ka tas valdīs pār pasauli, ar savu antīkās Romas Svēta Pētera katedrāli. Šis Foruma pusē slīpais; bet Marsa laukuma pusē stāvais, smailais kalns izskatījās šausminošs, šis kalns, ko piemeklēja zibens un kur aizvēstures laikos auga svēto ozolu birzs, kas lika katram nodrebēt bargā nezināmā priekšā. Vēlāk, Romas slavas laikos, šeit atradās pilsētas Tabulārija, valsts arhīvs. Šai kalnā uzkāpa triumfatori, imperatori šeit kļuva par dieviem, un šeit stāvēja viņu marmora statujas. Un tagad, mūsdienās, izbrīnā sev jautā, kā gan tik daudz vēsturisku un slavas pilnu notikumu varēja norisināties uz tik mazas teritorijas, uz šīm nelielām kalnainēm, nožēlojamiem jumtiņiem klātajām saliņām; uz kurmja rakuma, kas nebija ne lielāks un ne daudz augstāks par mazu ciematu divu ieleju ielokā,

Otru pārsteigumu Pjēram sagādāja Forums, kas sākās pie Kapitolija un sniedzās līdz Palatīna kalna pakājei: tas bija šaurs, starp diviem uzkalniem iespiests laukums — ieplaka, kur augošā Roma platības trūkuma dēļ

bija spiesta savas celtnes sablīvēt cieši kopā; tas lika veikt dziļus rakšanas darbus, lai zem piecpadsmit metrus bieza gadsimtiem uzmestā alūvija slāņa atrastu senās republikas godājamo zemi. Tagad no Foruma neredz neko citu kā garenu, bālganu, tīri uzturētu grāvi bez ērkšķiem un efejām, kur, līdzīgi kaulu atliekām, vīd bruģu paliekas, kolonnu cokoli un celtņu pamati. Atjaunotā Jūlija bazilika izskatījās kā vienkāršs arhitektoniska plāna atveidojums. Sai pusē vienīgi Septīmija Scvera arka saglabājusi visu savu platumu, bet no Vespaciāna tempļa pāri palikušās atsevišķās kolonnas lepnā skaistumā un karaliskā drosmē, ko sniedz līdzsvarotība, vispārējā sabrukuma vidū gleznas un zeltainas slējās augšup zilajās debesīs. Arī Foka kolonna stāv vēl turpat taisna un vesela, un no blakus esošās oratora tribīnes skaidri redzams, kas tajā atjaunots ar turpat apkaimē atrasto lūžņu palīdzību. Taču jā-iet ir tālāk nekā tikai līdz Kastora un Polluksa tempļa trim kolonnām, jāiet tālāk par vestāliešu mājas atliekām, tālāk nekā līdz Faustīnas templim, kur tik pamatīgi ir iekārtojusies kristiešu Svētā Lorenco baznīca, tālāk nekā līdz Ro-mula apaļajam templim, lai izjustu neaptveramās varenības spēku, ko dveš Konstantīna bazilika ar saviem trim bezgala plašajiem, tukšajiem jomiem. Ja skatījās turp no Pa-latīna kalna, tad varēja iedomāties, ka tie celti milžiem: mūri bija tik biezi, ka viens no arkādēm nokritis atlūznis gulēja zemē kā no kalna nobrucis klints bluķis. Un te šajā slavenajā, tik šaurajā un tomēr tik neierobežotajā Forumā gadsimtiem ilgi bija norisinājusies vislielākās tautas vēsture — no sabīņu leģendas, kas samierināja romiešus un sabīņus, līdz pat tautas tiesību pasludināšanai, ko plebeji lēnām bija atkarojuši patriciešiem. Vai Forums nebija vienlaikus tirgus, birža, tribunāls un politisko sapulču zāle brīvajā dabā? Šeit Grakhi aizstāvēja nabagos un pazemotos, šeit Sulla un Silla piesita savus sarakstus par izraidīšanu, šeit runāja Cicerons, un šeit arī uzkāra viņa asiņaino galvu. Pēc tam imperatori aizēnoja seno spožumu un gadsimti apraka zem saviem putekļiem monumentus un tempļus, tā ka viduslaiki nezināja Forumu izmantot lietderīgāk kā vien iekārtot šeit vēršu tirgu. Tagad atkal ir atgriezusies cieņa; bet tā ir kapu apgānītāju cieņa, ziņkāres un zinātnes drudzis, ko vēl kāpina visdažādākie minējumi un pieņēmumi. Bet tie šajā vēsturiskajā teritorijā, kur cita virs citas atdusas veselas paaudzes, aiziet pa maldu ceļiem un svārstās starp desmit lidz div-

m

desmit Foruma rekonstrukcijām, pie tam viens veids ir tikpat labi pieņemams kā otrs. Vienkāršam garāmgājējam, kas nav ne senatnes pētnieks, ne arī zinātnieks un kas dienu iepriekš nav pārlasījis Romas vēsturi, detaļas paliek nepamanītas; tas šajā visapkārt izrakņātajā zemē saskata vienīgi kādas pilsētas kapsētu, kur baltojas zemē atrasti veci akmeņi un augšup ceļas mirušu tautu dziļās skumjas. Sur un tur Pjērs saskatīja ratu izvagoto Via saera, kas aizvien kaut kur pavīd skatienam, te metot loku, te vijoties lejup, te vedot augšup; Pjēram bija jādomā par triumfu, par triumfatora uzbraucienu, jo uz šī grumbuļainā slavas ceļa rati viņu droši vien nesaudzīgi kratījuši.

Bet dienvidaustrumu virzienā apvārsnis paplašinājās, un viņpus Tita un Konstantīna arkām Pjērs ieraudzīja Kolizeja milzīgo masu. Ak, šis koloss, kuram gadsimti it kā ar izkapts vēzienu bija atrāvuši tikai pusi, palicis ne-zūdīgs stāvam visā savā ārkārtējā lielumā, savā varenībā! Ar simtiem tukšajām, zilganajā apvārsnī atvērtajām logu ailēm tas līdzinājās akmens mežģīnēm. Tas ir vesels labirints priekštelpu, kāpņu, gaiteņu, kāpņu laukumiņu — labirints, kura vientulībā un nāves klusumā cilvēks pazūd: salūzušie, atmosfēras iedarbībā apdrupušie pakāpieni atgādina veca, izdzisuša vulkāna ķēmīgās grambas, tas ir līdzīgs dabas izveidotam cirkam, ko dabas spēki cirtuši nesagraujamā klintī. Bet astoņpadsmit gadsimtus karstā saule dedzinājusi šīs drupas un padarījusi rūsganas; tās atsedzas kailas un zeltainas savā pirmatnējā izskatā, līdzīgas kalna sānam, kopš tām ir nolaupīta visa augu valsts. Un tagad šo nedzīvo ģindeni iztēle atkal atdzīvina ar miesu, asinīm un dzīvības elpu, pilda cirku ar deviņdesmit tūkstošiem skatītāju, kurus tas spēj uzņemt, uzsāk spēles un cīņas arēnā, savāc kopā vesela laikmeta civilizāciju, sākot ar imperatoru un tā galmu līdz pat mežonīgam plebeju jūklim, savāc visu savās kaislībās un greznības spožumā apžilbušu tautu zem varenā purpura baldahīna atspulga! Tālāk pie apvāršņa bija redzamas Karakallas termu ciklopiskās drupas; arī tās, šķiet, ir no pasaules pazudušas milžu ģints atstātas pēdas: šeit ir neizprotami platas un augstas zāles, divas priekštelpas, kuras spēj uzņemt veselas pilsētas iedzīvotājus, atvēsināšanās baseinā varētu saiet uzreiz piecsimt peldētāju, un karstās pirtis bija radītas, paklausot tikpat lielām tieksmēm pēc milzīguma. Un šī monumenta

baigā masa, pīlāru biezums, kam līdzīga nav nevienam cietoksnim, — visa šī bezgalība, kur iemaldījies apmeklētājs liekas tikai kā skudra, šī ārkārtīgā cementa un ķieģeļu izšķērdība neviļus izraisa jautājumu — kādiem gan gigantu bariem domātas šīs milzīgās celtnes? Mūsdienās tās varētu pieņemt par klints bluķiem, kas nokrituši no liela augstuma un savākti vienkopus, lai uzceltu šeit mājokļus titāniem.

Sīs pagātnes pārmērības, kurās Pjērs ienira, viņu nomāca. No plašā apvāršņa visām četrām pusēm vēsture atdzīvojās un kāpa aizvien augstāk kā pārplūstošs paisums. Sie zilganie, nepārredzamie līdzenumi tālumā — ziemeļos un auslrumos — bija senā Etrfirija; Sabīņu kalni pacēlās rietumos ar savām zobainajām korēm, bet dienvidu virzienā Albāņu un senās Latijas kalni pletās plašumā, zelta saules lietum līstot. Šeit pacēlās Alba Longa un ozoliem vainagotais Montē Cavo ar savu klosteri, kas uzcelts Jupitera tempļa vietā. Pjēram pie kājām, viņpus Foruma un viņpus Kapitolija, pletās pali Roma; tieši pretim atradās Eskvilīns, tā labajā pusē Kēlija un Aventīna pakalni un pārējie, kurus nevarēja redzēt, — Kvirināls un Vimināls — pa kreisi. Pjēra aizmugurē Tibras krastā atradās Janikuls. Un visa pilsēta vienā balsī stāstīja viņam par savas mirušās pagātnes diženumu.

Pjēram likās, ka visa senā Roma atmodusies un atdzimusi no jauna. Palatīna kalns, kuru viņš bija apskatījis, — pelēkais un drūmais nolādētu pilsētu atgādinošais kailais, ar dažiem grūstošiem mūriem nobārstītais Palatīns pēkšņi atdzīvojās un cēlās augšā ar visām pilīm un tempļiem. Šeit bija Romas šūpulis, šeit uz šā kalna, virsotnes Romuls dibināja savu pilsētu, kas pacēlās pār Tibru, turpretī sabīņi tieši pretim aizņēma Kapitoliju. Septiņi Romas imperatori divarpus gadsimtu ilgā monarhijas laika dzīvoja droši šajā pilsētā, ko visapkārt ietvēra biezi un stipri mūri, kuros bija izcirsti tikai trīs vārti. Pēc tam aizritēja diženas slavas apmirdzēti republikas pieci gadsimti, kas pakļāva romiešu kundzībai visu Apenīnu pussalu un pēc tam visu pasauli. So uzvarām vainagoto sociālo un kareivīgo cīņu gados Roma bija augusi un visi septiņi pakalni bija blīvi apdzīvoti. Palatīns ar saviem leģendārajiem tempļiem bija vairs tikai godpilnais Romas šūpulis, un pamazām arī tā virsmu klāja pilsoniskas celtnes. Tad, triumfēdams visas romiešu tautas vārdā, pēc Gallijas sagrāves un pēc kaujas pie Forsalas nāca Cēzars,

savas cilts varas iemiesojums; viņš kļuva diktators, pēc tam imperators, un nākamos piecus gadsimtus impērija aizvadīja nepieredzētā greznībā un nesavaldīgas izlaidības auļos. Kad Augusts nāca pie varas, Romas slava bija sasniegusi kalngalu un miljardi gaidīja provinču nomales, lai tiktu nozagti; ķeizariskais, pasakainais krāšņums saka attīstīties pasaules galvaspilsētā lālo, apžilbināto un uzvarēto tautu acu priekšā. Augusts bija dzimis Palalīna kalnā, un, kad uzvara pie Akcijas bija dāvājusi viņam imperatora godu, viņa lepnā vēlēšanās bija valdīt no šā svētā kalna virsotnes, kuru godāja visa tauta. Šeit viņš nopirka sev personiskas mājas un uzcēla te sev pili līdz šim nekur nepieredzētā krāšņumā: ātrijs šeit balstījies uz četriem pīlāriem un astoņām kolonnām, visapkārt tam atradušās imperatora personiskās telpas, visas marmora apdarē, — marmors izšķērdīgā daudzumā bija atgādāts šurp par lielu maksu no tālienes, marmori viskošākās krāsās, kas mirgoja kā dārgakmeņi; Augusts šeit mita kaimiņos ar dieviem, jo savam mājoklim blakus bija uzcēlis Apollona templi un dieves Vestas templi, lai nodrošinātu sev dievišķo, mūžīgo karaļvalsti. Pirmā sēkla imperatora pilīm bija iesēta; tās auga, kuploja un noklāja visu Palalīna kalnu.

Ak, ši Augusta visvarenība, šie četrdesmit četri gadi pilnīgas, neierobežotas, pārcilvēciskas varas, par kādu iedomāties nebija varējis despots pat ne savu sapņu ne prātā! Viņš lika sev piešķirt visus titulus, apvienoja savā personā visus augstos amatus. Būdams imperators un konsuls, viņš bija armijas virspavēlnieks, izpildvara bija viņa rokās, kā prokonsulam viņam bija vara provincēs, kā pastāvīgs cenzors un senāta priekšsēdētājs viņš valdīja pār senātu, kā tribūns viņš bija lautas valdnieks. Viņš lika sevi izsaukt par Augustu svēto, par dievu starp cilvēkiem, viņam bija savi tempļi, savi priesteri, viņš tika godāts un pielūgts savā dzīves laikā, pielūgts kā zemes virsū staigājoša dievība. Un beidzot viņš kļuva par augstāko priesteri un apvienoja reliģisko ar valsts varu. Ar šo ģeniālo soli viņš īstenoja visaugstākās varas pilnību, kādu cilvēks jebkad spēj sasniegt. Tā kā augstajam priesterim nebija atļauts apdzīvot personisko māju, Augusts savu namu izsludināja par valsts īpašumu. Augstajam priesterim nebija atļauts attālināties no dieves Vestas tempļa, tāpēc viņš uzcēla šādu templi savā pagalmā, un priesterienes, kas sargāja altāra svēto uguni, dzīvoja Palatīna

pakājē. Nekas nebija par dārgu, jo viņš juta, ka šī vienā personā apvienotā divkāršā vara, kur viņš bija vienlaikus karalis un priesteris, imperators un pāvests, — ka šī vara ieliek viņa rokās visaugstāko varu pār cilvēkiem un pasauli. Viss stipras tautas spēks, visas gūtās uzvaras un visas vēl neiegūtās bagātības sasniedza vislielāko uzplaukumu Augusta laikā — vienreizēju mirdzu, kas vēlāk nekad vairs nesasniedza šādu spožumu.

Viņš tiešām bija pasaules valdnieks, viņa kājas balstījās uz iekaroto un samierināto tautu galvas, un nemirstoša mākslinieka un literāta slava apvija viņu. Šķiet, ka šajā brīdī viņa tautas senā, alkatīgā godkāre, kas gadsimtiem ilgi pacietīgi bija tiekusies valdīt pār citām tautām, guva gandarījumu. Tās bija romiešu asinis, tās bija imperatora Augusta asinis, kas beidzot lika uzliesmot imperatoru mantiju purpuram. Tās bija dievišķa, triumfējoša, neierobežota valdnieka asinis, kas valda pār cilvēkiem un arī pār to dvēselēm, cilvēks, kurā pēc septiņiem gadsimtiem visas tautas lepnums bija sasniedzis savu kalngalu un kura neskaitāmajiem pēctečiem bija lemts gadsimtiem ilgi pastāvēt. Tagad tas bija noticis — Augusta asinīm bija lemts mosties visu nākamo Romas valdnieku dzīslās, strūklot un mudināt tos īstenot seno sapni — valdīt pār pasauli. Vienu mirkli šis sapnis bija piepildījies — Augusts bija imperators un augstais priesteris, valdīja pār cilvēci un turēja tos savās rokās pilnīgi un neierobežoti, kā savu īpašumu. Vēlāk, pēc sabrukuma, kad imperatora vara tika atkal sadalīta starp karali un priesteri, pāvestiem vairs nebija kvēlāku ilgu, nebija citas gadusimtiem ilgstošas politikas kā atkarot sev arī valsts varu, atkarot sev viengabalainu, nedalītu varu, jo viņu sirdīs liesmoja kvēlojošās alkatīgās senču asinis.

Pēc tam kad Augusts bija miris un viņa pils aizslēgta un pārvērsta templī, Pjērs redzēja savu acu priekšā no zemes paceļamies Tibērija pilis. Tās atradās šeit, tepat šajā vietā, zem skaistajiem ozoliem, kas stāvēja nomodā par to. Pjērs šo pili iztēlojās ar pagalmiem, portikiem, zālēm — stipru un lielu, lai gan imperators Tibērijs bija drūmi noskaņots un dzīvoja tālu no Romas nodevēju un izvirtušu galminieku vidū. Vara bija samaitājusi viņa smadzenes līdz noziedzībai, līdz visdrausmīgāko vājprāta lēkmju pakāpei. Pjēra skatieni redzēja iznirstam Kaligu-las pili — Tibērija pils palielinājumu; te bija piebūvētas arkādes, lai palielinātu celtni, pār Forumu un Kapitoliju

tika uzcelts tills, lai imperators varētu pēc savas patikas sarunāties ar Jupiteru, par kura dēlu tas sevi dēvēja; viņa neierobežotās varas tronis ari no viņa bija izveidojis ļaunu un nesavaldīgu ākstu. Un beidzot Klaudijam sekoja Nerons, kurš, pārspēdams visus iepriekšējos valdniekus, uzskatīja, ka Palatīns nav pietiekami liels. Viņš prasīja milzīga apmēra pili un piesavinājās skaistos dārzus, kas sniedzās līdz pat Eskvilīna kalna virsotnei, lai uzceltu tur sev zelta pili — visa iespējamā krāšņuma sapni, bet nespēja to pabeigt; pils drupas ātri pazuda nemieru laikos, kas sekoja šī augstprātības apmātā briesmoņa dzīvei un nāvei. Tad pusotra gada laikā, cits cilu nogāzdami, imperatora troni ieņēma Galba, Otons, Vitēlijs, aptraipīdami sevi asinīm un netīrumiem, kad purpurs ari viņus bija pārvērtis nezvēros un stulbeņos, kad pie imperatora siles tie, līdzīgi netīriem kustoņiem, bija pārēdušies, pārdzērušies un pārpriecājušies.

Līdz ar Flāvijiem iestājās miers, valdīja cilvēcisks saprāts un tikumība. Vespaciāns un Tits cēla Palatīnā maz, bet ar Domeciānu sākās atkal stulbais varas neprāts, kur valdīja bailes un nodevība, pretīgi briesmu darbi, noziegumi un drausmīga izvirtība; bezprāta greznībā slējās atkal augšup celtnes, kas sacentās ar dievu tempļiem, un Domeciāna uzceltā pils, kuru no Tibērija pils šķīra vienīgi šaura ieliņa, lepni pacēlās visam pāri, apoteo-zci līdzīga, ar pieņemšanas zāli, kurā stāvēja zelta tronis, ar šespadsmit frīģiešu un numīdiešu marmora kolonnām, ar astoņām brīnišķīgām statujām greznotām nišām, zāli, ēdamzāli, perislilu un personiskām telpām ar pārbagātiem granīta, alabastra un porfīra rotājumiem. Akmeņi bija mākslinieciski apstrādāti, lai apžilbinātu pasauli. Pēc vairākiem gadiem milzīgajam piļu skaitam pievienojās vēl viena pils — Septīmija Severa pils, vēl viens augstprātības apliecinājums. Arkas balstīja augstas zāles, pils stāvi pacēlās pāri terasēm, torņi pāri jumtiem, un paša kalnā pacēlās īsts Bābeles torņu komplekss iepretim Apija ceļam, lai, kā ļaudis runāja, Septīmija Severa tautieši, no viņa dzimtenes Āfrikas nākošie provinces iedzīvotāji, jau iztālēm pie apvāršņa varētu brīnīties par imperatora laimi un pielūgt viņa slavu!

Un tagad Pjēram likās, ka visas šīs pilis paceļas viņa acu priekšā un slāv ap viņu, gaišās saules staros mirdzošas. Tās bija kā savā starpā saliedētas, tikai šaurām ejām cila no citas šķirtas. Lai saglabātu katru pēdu

svētās kalna virsotnes zemes, šīs pilis bija uzdīgušas blīvā masā — kā nesavaldīta spēka un varas baigi ziedi; lai tās uzceltu, bija vajadzīgi miljoni, un visa pasaule asiņoja viena cilvēka baudas dēļ; patiesībā te pletās tikai viena vienīga, nemitīgi augoša pils, kurā mirušais imperators pārvērtās par dievu, un jaunais imperators, pamezdams savu svēto, par templi kļuvušo mitekli, kur to varbūt biedēja mirušā ēna, izjuta nepārvaramu vēlēšanos uzcelt sev pili un izcirst sev mūžu mūžus pārdzīvojošu savas valdīšanas pieminekli. Visiem valdniekiem piemita šis celsmes drudzis; šķita, ka šī tieksme bija piesātinājusi zemi un troni, kurā tie sēdēja, un katrā šis drudzis izpaudās vēl spēcīgāk nekā iepriekšējā, jo visus viņus urdīja sacensības kaisle, viņi vēlējās pārspēt cits citu ar vēl biezākiem un augstākiem mūriem, ar vēl lielākiem marmora, kolonnu un statuju klāstiem. Visus viņus mocīja viena un tā pati mūžīgas slavas doma, visi vēlējās atstāt izbrīnā pārsteigtajām nākamajām paaudzēm sava diženuma pierādījumu, padarīt sevi nemirstīgu nezūdīgajās brīnumceltnēs, ar šo kolosu svaru noslogot zemi uz mūžu mūžiem, kad jau sen vējš viņu pašu vieglos pelnus būs izkaisījis. Līdz ar to Palatīns bija tikai godpilnais pamats apbrīnojamam monumentam un spēcīgajai cieši līdzās cita virs citas sablīvētu ēku veģetācijai. Katra jauna būve bija lepnības drudža izpausme, un visa šī namu jūra ar baltā marmora zaigu un krāsainā marmora spil gtajiem toņiem bija īsta rota Romai un visai pasaulei — ar savām visneparastākām un visneiedomājamākām valdnieku pilīm, tempļiem vai dievnamiem, kādi jebkad ir slc jušies debesīs.

Bet šajās varas un slavas pārmērībās slēpās nāve. Septiņarpus gadsimtu monarhijas un republikas bija Romu vērtuši diženu, un piecos impērijas gadsimtos pasauli valdošai tautai bija lemts sairt līdz pēdējai muskuļu šķiedrai. Tas notika tāpēc, ka zemes lielais plašums, visattālākās provinces pamazām tika izlaupītas un novāji nātas, — jo valsts kase aprija visu un raka neizbēgamā bankrota bedri; tas notika arī tāpēc, ka tauta, izrāžu indes barota, bija izvirtusi un iestigusi cēzaru izlaidīgā laiskumā, bet algotņi cīnījās kaujās un apstrādāja zemi. Kopš Konstantīna laikiem Romai bija sāncense — Bizan-tija. Impērijas sadrumstalošanas vaininieks ir Honorijs, un tagad pieliek ar divpadsmit imperatoriem, lai pabeigtu postīšanu, lai saplosītu mirstošo upuri — līdz pat Romu-

lam Augustulam, pēdējam nožēlojamam gļēvulim, kura vārds ir kā izsmiekls visai slavas pilnajai romiešu vēsturei, divkāršs apvainojums kā Romas dibinātājam, tā impērijas dibinātājam. Pamestajā Palatīnā vēl joprojām triumfēja milzīgas mūra sienu, terašu un augsto jumtu grēdas. Tomēr sen jau bija noņemti greznojumi un statujas, lai aizvestu tos uz Bizantiju. Impērija, kļuvusi kristīga, aizvēra savus tempļus, apdzēsa dieves Vestas svēto uguni, cieņā turēja vienīgi vēl senseno pallādiju, zelta uzvaras statuju, — mūžīgās Romas simbolu, kas tika godbijīgi sargāta imperatora istabā. Līdz pat ceturtajam gadsimtam tā tika saglabāta. Piektajā gadsimtā Romai uzbruka barbari, laupīja, aizdedzināja to un aizveda sev līdzi pilnas ores atlieku, ko bija atstājušas liesmas. Kamēr pilsēta bija atkarīga no Bizanlijas, Palatīna kalnā dzīvoja imperatora piļu pārvaldnieks. Pēc tam viss izzuda un saira viduslaiku nakts tumsā. Šķiet, ka pāvesti pamazām ieņēmuši cēzaru vietu. Pamestajā, kundzības piesātinātajā marmora pilī viņi ir kļuvuši par cēzaru pēcnācējiem. Droši zināms, ka viņi apdzīvojuši Septīmija Severa pili, jo tās septikonijā vēl noturēts koncils, tāpat kā vēlāk šī dievinātā pakalna netālajā klosterī notika pāvesta Gelazija II ievēlēšana. Un atkal tas bija imperators Augusts, kas piecēlās no kapa, atkal viņš bija pasaules valdnieks un kopā ar Svēto kolēģiju uzmodināja romiešu senātu. Divpadsmitajā gadsimtā seplikonijas piederēja mūkiem, kas to atdeva iespaidīgajai Frandžipīni ģimenei; tā nostiprināja šo torni un Kolizeju, kā arī Konstantīna un Tila arkas. Tā viss Palatīna kalns, šis godājamais Romas šūpulis, pārvērtās visai stiprā cietoksnī. Un pilsoņu kara varasdarbi un postīšanas gāja visam pāri kā viesuļvētras, sagraudami mūrus un noslaucīdami pilis un torņus. Vēlāk nāca paaudzes, kas sagrāba drupas, piesavinājās tās kā savu atradumu un guvumu un iekārtoja tur pagrabus, barības noliktavas un staļļus saviem mūļiem. Uz gruvešiem segtās zemes, kas klāja imperatoru telpu mozaīkas, radās sakņaugu un vīnadārzi. Tukšajos laukumos no visām pusēm zēla nātres un ērkšķi, un efejas vijās ap zemē guļošajiem portikiem. Un pienāca diena, kad milzīgais piļu un tempju klāsts, greznās imperatoru mītnes, kuras marmoram bija jāpadara nemirstīgas, šķila atgriežamies zemes pīšļos un viss pazuda zem varenā dzīvības viļņa, kam nejutīgā daba lika šeit velties pāri ar jaunu augsni un jaunu augu valsti. Saules svelmē redzēja lidināmies tikai lielās mušas, un pa Domiciāna troņa zāli un sagruvušo Apollona svētnīcu brīvi klejoja kazu bari.

Pjērs juta, ka viņu pārņēma drebuļi. Tik daudz spēka un lepnuma, tik daudz diženuma — un tik ātri viss sairis, izgaiŠis uz visiem laikiem! Kāda jauna barbariska, atriebīga dvaša acīmredzot uzpūtusi šai mirdzošajai civilizācijai ar nolūku to izdzēst! Kādā gan dziļā, spirdzinošā miegā, kādā bērnišķīgā neziņā tā bija ieslīgusi, lai pēkšņi ar visu krāšņumu, ar visiem mākslas darbiem nogrimtu nebūtībā! Pjērs jautāja sev, kā gan tas bija iespējams, ka smiltis varēja aizputināt veselas pilis ar apbrīnas cienīgām skulptūrām, kolonnām un statujām, ka tās varēja pazust kā nebijušas un nevienam neatausa doma tās pasargāt! Sos mākslas darbus, kurus vēlāk izraka, apbrīnas saucieniem atskanot, nebija aprijusi katastrofa. Tie bija kā slīkoņi, ko satver straume sākumā aiz kājām, tad aiz vidukļa, aiz kakla, līdz beidzot kādā dienā nogrimusi arī galva; kā gan tas izskaidrojams, ka veselas paaudzes bezrūpīgi uz to noskatījušās un pat neiedomājušās pastiept roku? Liekas, it kā melns aizkars pēkšņi būtu aizvilkts pasaulei priekšā. Jauna cilvēce uzsāk dzīvi ar jaunām smadzenēm, kas no jauna veidojamas un no jauna bagātināmas. Roma bija iztukšojusies. Ko zobens un liesmas bija bojājuši, tas netika vairs labots, un ārkārtējā ļaužu vienaldzība ļava sabrukt lielajām, tagad nevajadzīgām celtnēm, nemaz nerunājot par to, ka jaunā reliģija vajāja veco, zaga tās tempļus un gāza tās dievus. Daba, ar smiltīm aizputinādama drupas, nobeidza šo posta darbu, jo zemes virsma nemitīgi cēlās, un jaunās, kristīgās pasaules sanesu smiltis nosedza un nolīdzināja seno, pagānisko sabiedrību. Pēc tam kad bija nozagti tempļi, bronzas jumti un marmora kolonnas, galu galā sāka zagt akmeņus, izrāva tos no Kolizeja un Marcella teātra, statujas un bareljefus sadauzīja ar āmuriem, meta krāsnīs, lai katoliskajai Romai piegādātu kaļķus jauniem monumentiem.

Pulkstenis bija apmēram viens, un Pjērs atmodās kā no sapņa. Saule lāsmoja kā zelta lietus caur vizošajām ozolu lapām, Roma pie viņa kājām snauda lielajā karstumā. Neveikls, žilbinošo vīziju vajāts, Pjērs izlēma dārzu atstāt. Viņa kājas klupa, ejot pa Uzvaras ceļa bruģi. Lai dienu izbaudītu visā pilnībā, viņš bija sev apsolījis pēcpusdiena apskatīt Apija ceļu. Viņš negribēja atgriezties

Džūlijas ielā un brokastoja kādā priekšpilsētas viesnīcā — lielā, pustumšā zālē gluži viens, mušām spindzot; viņš tur aizvadīja vairāk nekā divas stundas, gaidīdams, lai dienas karstums kļūtu mazāks.

Ak, šis Apija ceļš, šis sensenais ceļu karalis, kas taisnā līnijā likās šķērsojam Romas līdzenumu ar savām divām rindām lepno kapeņu. Pjēram tas šķita kā Palalīna triumfāls turpinājums! Te izpaudās tā pati tieksme pēc krāšņuma un valdonības, tā pati tieksme romiešu diženuma piemiņu iemūžināt marmorā. Aizmirstība bija uzvarēta, mirušie neatzina atdusu, viņi palika uz mūžīgiem laikiem starp dzīvajiem abās šā ceļa pusēs, pa kuru staigāja ļaužu bari no visas pasaules; un to dievinātie attēli, kuru miesas bija vairs tikai trūdi, raudzījās vēl tagad uz garāmgājējiem ar savām tukšajām acīm; un uzraksti runā vēl šodien, tie pauž vārdus un titulus. Sākot no Cecīlijas Metellas kapenēm — līdz Casale Rotondo kapenēm šeit kādreiz veseliem kilometriem pa šo taisno ceļu aizvijās divkārša, nepārtraukta kapeņu rinda, kur bagātie un varenie savā iedomībā savā starpā sacentās, kurš atstās pasaulē vislielākās un viskrāšņākās kapenes; šeit izpaudās vēlēšanās dzīvot arī pēc nāves; vēlēšanās dievināt nāvi, novietojot to tempļos, ir pārgājusi uz nākamajām paaudzēm un atspoguļojas visskaidrāk vēl pašreiz pastāvošās Dženovas Catnpo Santo un Romas Campo Verano kapenēs. Kādas gan vīzijas izraisīja šīs kapeņu rindas šā ceļa abās pusēs, pa kuru romiešu leģioni gāja, atgriežoties no uzvarām! Cecīlijas Metellas kapenēs akmens bluķi bija tik milzīgi un mūri tik biezi, ka viduslaikos no tiem izveidoja robainu cietokšņa torni. Bet visas modernās celtnes radās, lai apkārtnē savāktos marmora atlūžņus atkal liktu savās vietās; tie bija veci, no kaļķiem un ķieģeļiem celti pīlāri, kam bija nolaupīti skulpturālie greznojumi un kas stāvēja kā pussagruvušas klintis, kaili bluķi, kuros tomēr vēl saskatāmi formu veidojumi; tur redzēja tempļa balstus, puskolonnas un uz pamatnēm novietotus sarkofāgus. Šeit slējās apbrīnojami augstciļņi, kur mirušie attēloti grupās stāvam pa trim vai pieciem, statujās mirušie šķita atdzīvojamies svinīgā apoteozē; nišās atradās soli, uz kuriem ceļinieki varēja atpūsties un pateikties mirušajiem par viesmīlību; kapu uzraksti slavināja mirušos, pazīstamos un svešos — Sekstu Pompeju Justu, Marku Ser-vīliju Kvartu, Hilāriju Fusku, Rabīrija Hermodora bērnus, neminot nemaz kapus, kuri uz labu laimi tika piedēvēti

Senekam, Horācijiem un Kuriācijiern. Un beidzot pašā malā atradās vislielākais, visiespaidīgākais kaps — tā saucamās Casale Rotondo kapenes. Sī celtne ir tik milzīga, ka uz tās pamatiem varētu izvietoties vesela ferma ar visu olīvu birzi; pamati turēja divkāršu rotondu, kuru greznoja korintiešu pīlāri, lieli kandelabri un skatuves maskas.

Pjērs, kurš līdz Cecīlijas Metellas kapenēm bija atbraucis ekipāžā, turpināja pastaigu kājām, lēnām aizsoļodams līdz Casale Rotondo kapvietai. Sur un tur vietām pavīdēja senais bruģis, lieli, plakani akmeņi, lavas gabali, kuri laika skrēja bija deformējušies un pār kuriem arī vislabākajai ekipāžai bija grūti braukt. Pa labi un pa kreisi pletās divas platas zāles joslas, kas ietvēra kapeņu drupas; tā bija nekopta, vasaras saules izdedzināta kapsētas zāle, kur vīdēja biezi dadžu krūmi violetiem ziediem un augstas, dzeltenas dilles. Neliela mūra siena bez apmetuma, tik augsta, ka uz tās varēja atbalstīties, noslēdza katrā pusē rūsganās zāles joslas, kur čirpstēja sienāži; un viņpus sienas acīm nepārskatāms pletās Romas līdzenums — milzīgs un kails. Gar tā malām lielos atstatumos šur un tur, putekļu baltots, bija saskatāms kāds koks: pīnija, eikalipts, olīva vai vīģe. Pa kreisi pļavu zaļumā rūsganas paceļas senā ūdensvada Acqua Claudia arkāžu atliekas; trūcīgi tīrumi un vīnadārzi ar nelielām saimniecībām aizvijas līdz pat Sabīņu kalniem un mēļi zilajiem Albāņu kalniem, kur tālumā kā gaiši plankumi saskatāmas Fraskali, Rocca di papa un Albāno pilsētiņas, kas kļūst lielākas un baltākas, jo vairāk tām tuvojas; turpretim labajā — jūras pusē klajums paplašinās, it kā milzīgiem viļņiem izvagots, bez nevienas mājas, bez neviena ko ciņa. Tas stiepjas tālē, kā okeāns saplūzdams ar apvārsni, šķirot to no debesīm no viena gala līdz otram ar pavisam taisnu svītru. Vasaras vidū saulē viss deg: bezgalīgā pļava liesmo blāvā saulgozī kā ogļu sārts. Sākot ar septembri, šīs zāles okeāns pamazām sāk sirmot un, laistīdamies rožains un mēļš, izgaist tālē skaistu saulrietu zeltaini cauraustajā žilbinošajā zilgmē.

Pjērs bija viens ar saviem sapņiem, iedams lēniem soļiem pa nebeidzamo, līdzeno ceļu, kura skumjo diženumu apvija vientulība un klusums; kails un gluži taisns tas aizvijās bezgalībā, Romas līdzenuma bezgalībā. Pjēra iztēlē atdzīvojās Palatīna kalna pagātne, kapenes abpus ceļa pacēlās no jauna zaigojošas sava marmora baltumā. Vai tad šeit, šī ķieģeļu masīva pakājē, kas atgādina

dīvainu, lielu vāzi, neatrada kādas milzīgas statujas galvu kopā ar bezgala lielu sfinksu paliekām? Un Pjēra acu priekšā iznira šī kolosālā statuja milzīgu četrrāpus nometušos sfinksu vidū. Tālāk kādas kapenes mazajā cellē bija atrasta skaista sievietes statuja bez galvas; Pjērs šo tēlu skatīja visā pilnībā, redzēja tās seju, kas izstaroja līksmi un spēku, uzsmaidot dzīvei. No viena ccļa gala līdz otram visām kapenēm bija uzraksti; Pjērs tos lasīja un saprata visus, viņš juta, ka dzīvo līdz ar visiem šiem pirms diviem tūkstošiem gadu mirušajiem, ka ir tuvs viņiem. Un arī šis ceļš atdzīvojās, rati ritēja, bija dzirdamas to dimas, smagi soļoja garām veselas armijas, un tuvās Romas tauta šeit drūzmējās lielpilsētas satraukumā. Gan Flāvijiem, gan Antonijam valdot, impērijas ziedu laikos Apija ceļš greznojās visā krāšņumā ar savām tempļiem līdzīgi izcirstām un skaisti rotātām milzu kapenēm. Kāds monumentāls nāves ceļš, kāds lielisks piebraucamais ceļš bija šī ideāli taisnā aleja, kurā Romā ienākošos dzīvos sagaida diženie mirušie ar savus pīšļus pārdzīvojuša lepnuma krāšņo mirdzu un aizvada pie dzīvajiem! Kādai gan cēlai, pasauli pārvaldošai tautai tai jābut, ja tā saviem mirušajiem bija uzticējusi uzdevumu svešiniekam vēstīt, ka šeit nekam nav gala, pat mirušajiem ne, kas gigantiskajās celtnēs tika iemūžināti? Cietokšņa pamati, tornis divdesmit metru diametrā bija vajadzīgi, lai tur uz mūžu guldītu sievieti! Pjērs pagriezies skaidri saskatīja skaistā, mirgojošā marmora sēru tempļu ietvertā ceļa galā Palatīna kalnu ar imperatoru piļu vizuļojošo marmoru, ar neskaitāmām pilīm, kuru visvarenība valdīja pār pasauli.

Pjērs viegli nodrebēja, jo starp drupām parādījās divi karabinieri, kurus viņš šajā tuksnesīgajā vietā nemaz nebija pamanījis. Šī apkaime nebija droša, tādēļ iestādes pat gaišā dienas laikā neuzkrītoši bija nomodā par savu tūristu dzīvību. Brītiņu vēlāk Pjēram bija vēl otra sastapšanās, kas viņu stipri saviļņoja. Tas bija kāds garīdznieks, slaida auguma sirmgalvis melnā, sarkani apmalotā un ar sarkanu jostu apņemtā sutanā; sirmgalvī Pjērs pārsteigts pazina kardinālu Bokanēru. Tas bija atstājis lielo ceļu un tagad lēnām soļoja pa zāles joslu starp augstajām dillēm un lielajiem dadžiem. Viņš gāja, nodūris galvu un tā nogrimis sevī, ejot starp kapeņu drupām, ka jauno priesteri neredzēja. Pjērs pieklājīgi izlikās viņu nemanām. Viņš bija pārsteigts, ieraugot kardinālu vienu

pašu un tik tālu no Romas. Bet viņš visu saprata, kad ieraudzīja aiz kādas celtnes diviem melniem zirgiem aizjūgtu smagu karieti, pie kuras nekustīgi stāvēja tumšā livrejā tērpts sulainis, bet kučieris nebija pat nokāpis no bukas. Pjērs atcerējās, ka kardināli nedrīkstēja Romā iet kājām un tiem bija jāaizbrauc uz Romas līdzenumu, ja tie gribēja brīvi pastaigāties. Kādas lepnas skumjas, kāds vientuļš, cēls diženums vijās ap šo slaido, sapņos nogrimušo sirmgalvi, kas bija divkāršs valdnieks — cilvēku un dieva priekšā — un bija spiests doties uz tuksnesi, uz kapu vietu, lai paelpotu mazliet svaiga vakara gaisa!

Pjērs bija Šeit uzkavējies jau ilgi. Sāka mesties krēsla, un viņš vēl noskatījās brīnišķā saulrietā. Kreisajā pusē lielais līdzenums, ko šķērsoja dzeltenīgās akvedukta arkas un tālumā norobežoja rožainā zaigā izgaisušie Albāņu kalni, vērtās tumši pelēks; turpretim labajā pusē jūras virzienā debesu spīdeklis norietēdams iegrima sīkos mākonīšos, sīkos zelta vizuļos, kas bija izkaisīti pa izdzisušas kvēles okeānu. Un virs bezgalīgā, plakanā Romas līdzenuma neredzēja nekā cita kā vienīgi safīra zilgās, rubīniem nosētās debeŠis. Neredzēja nekā cita — ne pakalna, nc ganāmpulka, no koka. Nekā, tikai kapeņu vidū stāvošā kardināla Bokanēras melno siluetu, kas šķita it kā kļuvis lielāks un spilgti izcēlās rietošās saules liesmainajā purpurā.

Nākamajā rītā pavisam agri Pjērs nepacietības degsme visu redzēt atkal atradās uz Apija ceļa, lai apskatītu Svētā Kaliksa katakombas. Tā ir visplašākā, visievērojamākā kristiešu kapsēta, kur guldīti daudzi pirmie pāvesti. Tuf jākāpj vispirms augšup starp olīvām un cipresēm, jāiziet cauri sauļos izdedzinātajam dārzam, līdz nonāk pifl nabadzīgas no dēļiem celtas un pēc tam ar kaļķiem apmestas būdas, kur ierīkota neliela svētlietu pārdotava, un tad apmeklētājs pēkšņi atrodas pie modernām, pietiekami ērtām kāpnēm, kas ved lejup. Pjērs bija laimīgs, saslapdams šeit franču trapistus — mūkus, kuri apsarga katakombas un tās izrāda tūristiem. Pašlaik viens ordeņa brālis gatavojās kāpt lejup ar divām dāmām francūzietēm — māti un meitu. Viena bija apburoša savā jaunībā, otra savā nenovītušajā daiļumā. Abas smaidīja, gan maz-ličt nobijušās, kamēr mūks aizdedzināja garas, tievas vaska sveces. Viņam bija apaļa piere, plati, izspiedušies fanātiski pārliecināta ticīgā vaigu kauli un bāli zilas acis, kas liecināja par viņa dvēseles bērnišķīgo nevainību.

— Ak, abata kungs, jūs nākat tieši laikā… Ja dāmām nav nekas pretim, jūs varat mums pievienoties. Tur lejā ir jau trīs ordeņa brāļi ar apmeklētājiem, un jums būtu ļoti ilgi jāgaida. Pašreiz ir ceļotāju pieplūdums.

Dāmas pieklājīgi pamāja, un mūks iedeva priesterim mazu, tievu svecīti. Ne māte, ne meita laikam nebija ticīgas, jo tās, pēkšņi apklusušas, pameta iešķību skatienu uz sava ceļabiedra sutanu. Visi kāpa lejup un nonāca ļoti šaurā ejā.

— Uzmanieties, manas dāmas, — atkārtoja mūks, ar sveci apgaismodams zemi. — Ejiet lēnām, te ir pakalniņi un bedres.

Tad viņš skaļā, spēcīgā balsī un visai pārliecināti sāka dot paskaidrojumus. Pjērs bija klusēdams nokāpis lejā, kakls viņam bija kā aizžņaugts un sirds pukstēja satraukumā. Ak, cik bieži viņš savā nevainīgajā jaunībā, semināra laikā bija sapņojis par pirmo kristiešu katakombām, šo pirmatnējo kristīgo patvērumu! Un vēl nupat, kad viņš rakstīja savu grāmatu, — cik reižu viņš nebija sapņojis par šīm senajām, dziļi godājamām nabago un pazemoto draudzēm, kuru atgriešanos viņš sludināja! Bet viņa galva bija pārpilna ar dzejnieku tēlojumiem, ar kata-kombu aprakstiem. Pjērs tās skatīja caur fantāzijas palielināmo stiklu, viņš tās bija iedomājies lielas, pazemes pilsētām līdzīgas, ar plašām ejām un zālēm, kas var ietilpināt lielas ļaužu masas. Un kādā nabadzīgā, nožēlojamā īstenībā viņš nu atradās!

— Ak, jā gan, — ordeņa brālis atbildēja uz meitas un mātes jautājumu, — eja nav platāka par metru, divas personas te nevarētu blakus iet… Un kādā veidā tās ir raktas? Ak, tas ir gluži vienkārši. Nu, redziet, sākumā viena ģimene — viena apbedīšanas sabiedrība iekārtoja sev kapenes. Tā tātad izraka ar kapli pirmo apakšzemes eju šajā tā saucamajā mīkstā tufa slānī. Tā ir rūsgana zeme, ne visai cieta, bet irdena, ļoti viegli apstrādājama, ūdeni necaurlaidoša un gluži kā šim nolūkam radīta; bez tam tajā apbrīnojami labi saglabājas līķi.

Mūks apklusa un sveces vājajā liesmā rādīja pa labi un pa kreisi sienā izraktās nišas.

— Skatieties šeit, tie ir tā dēvētie loculi [2] … sim nolūkam izraka pazemes eju, kurā no abām pusēm izraka nišas citu virs citas, un tajās tad guldīja mirušos, visbiežāk

ietītus vienkāršā līķautā. Tad kapvietas vaļējo galu aizsedza ar marmora plāksni un rūpīgi aizcementēja… Tagad viss skaidrs, vai ne? Ja citas ģimenes pievienojās pirmajai, sabiedrība paplašinājās, tad eja, kas bija aizpildīta, tika turpināta pēc vajadzības. Tika izraktas arī citas ejas pa labi un pa kreisi, visos virzienos, iekārtoja ari otro stāvu, kas atradās zemāk par pirmo… Skatieties, te mēs esam ejā, kuras augstums ir vismaz četri metri. Protams, rodas jautājums, kā gan bija iespējams līķus pacelt tādā augstumā. Bet tos nemaz necēla augšā, bet, gluži pretēji, nolaida aizvien dziļāk, zemi arvien vairāk izro-kot, tikko apakšējās nišas bija aizpildītas … Un tādējādi šeit, piemēram, nepilnos četros gadsimtos ir izraktas sešpadsmit kilometru garas apakšzemes ejas, kurās apbedīti vairāk nekā miljons kristiešu. Tādu katakombu ir dučiem, viss Romas līdzenums ir tā izrakts. Iedomājieties to un parēķiniet!

Pjērs aizrautīgi klausījās. Kādreiz viņš bija apskatījis ogļraktuves Beļģijā; šeit viņš atrada tās pašas šaurās ejas, to pašu spiedīgo, smago gaisu, necaurredzamo tumsu un klusumu. Vienīgi mazās svecītes mirgoja šeit dziļajā nakts melnumā, kuru tās nespēja vērst gaišu. Tagad Pjērs izprata šo kapraču darbu, šīs, kā pagadījās, izraktās žurku alas. Tās radās, nepieciešamības izraisītas. Kapvietas tika raktas bez jebkādas mākas, bez simetrijas, vienkārši tā — kur darbarīku gadījās iecirst. Grambainais pamats cēlās un atkal krita pie katra soļa, sienas bija šķības, jo šeit strādājot nebija ticis lietots ne svērtenis, ne arī leņķmērs. Tas bija vienīgi nepieciešamības un žēlsirdības darbs, ko veica naivi brīvprātīgie kaprači, kuri bija ieslīguši pilnīga gaumes trūkuma nevarībā. To visskaidrāk atspoguļo marmorplāksnēs iegrebtie uzraksti un simboli. Tie līdzinās bērnišķīgajiem skrīpajumiem, kādus ielaspuikas mēdz zīmēt uz sienām.

— Redziet, — turpināja trapistu mūks, — visbiežāk uzrakstos redzams tikai viens vārds, un reizēm pat vārda nav, tikai izteiciens — dusi mierā… Reizēm kāds zīmējums, piemēram, nevainības simbols — balodis, mocekļa simbols — palma un arī zivs, kuras grieķu nosaukums sastāv no pieciem burtiem, kuri ir sākuma burti pazīstamajiem pieciem vārdiem: Jēzus Kristus, dieva dēls, pestītājs.

Mūks atkal tuvināja mazo liesmiņu plāksnei, kurā varēja atšķirt tikai simbolus — palmu — vienu vienīgu vi-

duslīniju, no kuras atzarojās mazākas adatiņas atgādinošas svītras, baloža vai zivs apveidu ar lauzītu svītru astes vietā, aci, ko apzīmēja apaļš punkts. īso uzrakstu burti bija šķībi, nevienādi, bezveidīgi, neveiklu nepratēju roku darināti.

Visi tikmēr bija nonākuši pie nelielai zālei līdzīgas krip-tas, kurā bija atrasti dažu pāvestu kapi, starp citiem arī svētā mocekļa Siksta II kapvieta. Šim moceklim par godu pāvests Darnazs bija pielicis skaistu uzrakstu, kas vēl bija redzams. Tad citā tikpat šaurā blakus zālē, kādā ģimenes kapā, kas vēlāk ticis greznots naiviem sienas zīmējumiem, rādija vietu, kur atrasts svētās Cecīlijas līķis. Mūks papildināja zīmējumus ar saviem paskaidrojumiem un neapgāžami pamatoja ar tiem visu sakramentu un visu dogmu pierādījumus: kristību, svēto vakarēdienu, augšāmcelšanos, Lācara uzcelšanos no kapa, ticību Jona izmešanai no zivs vēdera, Daniēla iemešanu lauvu bedre, Mozu, kas izsita ūdeni no klints, un pirmo gadsimtu bez-bārdainā Kristus brīnumus.

— Jūs redzat, •— mūks atkārtoja, — viss ir šeit, nekas nav ticis īpaši sagatavots, un nekas nav ticamāks.

Atbildot Pjēram, kuru arvien vairāk pārsteidza viss redzētais, trapists paskaidroja par katakombām, ka sākumā tās bijušas parastās kapsētas un ka nekādas reliģiozas ceremonijas tur nav notikušas. Tikai vēlāk, ceturtā gadsimtā, kad sāka godāt mocekļus, kriptas izmantoja kultam. Tikai vajāšanu laikā katakombas kļuva par patvērumu un to ieejas rūpīgi apslēpa. Līdz tam laikam ieejas bija brīvi atvērtas. Patiesā katakombu vēsture ir šāda: četrus gadsimtus tās bija kapsētas, tad tās kļuva patvertnes kristiešiem vajāšanu laikā, līdz pat astotam gadsimtam godātas; tad tām nolaupītas svētās relikvijas, un beidzot tās nogrima aizmirstībā ilgāk nekā septiņus gadsimtus — tik dziļā aizmirstībā, ka pirmie pētniecības izrakumi piecpadsmitā gadsimtā, kad atrada katakombas, izraisīja lielu izbrīnu, īstu vēsturisku problēmu, par kuru galīgu spriedumu deva modernais laikmets.

— Esiet tik laipnas, manas dāmas, noliecieties, — pakalpīgi atsāka ordeņa brālis, — jūs redzat, šajā nišā atrodas pilnīgi neskarts ģindenis. Tas šeit guļ jau sešpadsmit vai septiņpadsmit gadsimtus, un pēc tā jūs varat labi redzēt, kā līķi tika apbedīti… Zinātnieki saka, tā esot sieviete, bez šaubām, jauna meitene. Pagājušajā gadā skelets vēl bija pilnīgi vesels, bet tagad, redziet, galvas-

kauss ir ielauzts. To izdarīja kāds amerikānis ar savu spieķi, gribēdams pārliecināties, vai galva ir īsta.

Dāmas bija noliekušās, un viņu bālās sejas liesmiņas lipinošā gaismā pauda izbīli un līdzjūtību. Sevišķi dzīvespriecīgā meita ar sārto muti un lielajām, melnajām acīm mirkli likās nožēlojama un ļoti skumja. Tad viss iegrima atkal tumsā, mazās svecītes atkal iztaisnojās un mirgoja ejas dzijajās ēnās. Vēl kādu stundu ilga apskate, jo pavadonim dažas vietas bija visai mīļas, viņš neatstāja nevienu sīkumu bez paskaidrojuma. Viņš centās tā, it kā strādātu tūristu dvēseļu glābšanas labā.

Pjēram tālāk soļojot, dziļas pārvērtības norisa viņa noskaņojuma. Pamazām vērojot, viņš saprata savu pārsteigumu par teiksmu un dzejnieku izskaistinājumiem un īstenību, kad tagad redzēja — kurmju rakumus šai rūsganajā zemē; un viņa pārsteigums vērtās aizkustinājumā, kas saviļņoja sirdi. Tā nebija doma par piecpadsmit tūkstošiem mocekļu, kuru svētie kauli šeit atdusējās. Bet tā taču bija cilvēce, kas nāvē gājusi mierīga, padevīga, ar nesalaužamām cerībām sirdī! Kristiešu uztverē šīs zemās, tumšās ejas bija tikai īslaicīga atdusas vieta. Ja tie nesadedzināja savus mirušos kā pagāni, ja tie ieraka tos zemē, tad tāpēc, ka tie no jūdiem bija pārņēmuši ticību par miesas augšāmcelšanos; un šī laimīgā doma par snaudu, par atpūtu pēc taisnīgas dzīves, gaidot uz debesu atalgojumu, radīja šo lielo mieru, šīs pazemes pilsētas bezgalīgo burvīgumu. Vis,s šeit pauda tumšu, klusu nakti, viss šeit dusēja nekustīgā jūsmā, viss pacietīgi gaidīja tālo atmodu. Vai gan bija pasaulē vēl kas aizkustinošāks par terakotas vai marmora plāksnēm, kurās nebija mirušā vārda, tikai novēlējums «Dusi mierā!». Beidzot būt mierā, dusēt mierā un pēc pabeigta uzdevuma mierā cerēt uz dzīvi debesīs! Un šis miers šķita vēl jo saldāks tādēļ, ka tas tika izbaudīts dziļā pazemībā. Jā gan, māksla šeit bija zudusi, kaprači raka, kā tiem pagadījās, nekārtīgi, kā jau neveikli strādnieki, un mākslinieki nezināja, kā lai iegravē vārdu, iecērt palmu vai balodi. Bet cik gaiši skanēja jaunās cilvēces balss no šīs nabadzības, no šīs neziņas! Nabagie, mazie, vientiesīgie, vienkāršie ļaudis atdusējās pazemē, kamēr augšā saule darīja savu darbu. Kāda tuvākā mīlestība, kāda brālība nāvē: vīrs un sieva bieži dusēja blakus ar bērnu pie kājām; pārmērīgi garām plūstošā neskaitāmo nepazīstamo straume lika pazust personībām — bīskapam vai moceklim; šeit bija cēla vienaldzība; paze

mība bija šo pīšļu pamatā; vienādas nišas, vienādas plāksnes bez greznojumiem, viena un tā pati vientiesība, viens un tas pats noslēpums plūda pār bezgalīgajām dusošo galvu rindām. Dažās plāksnēs bija sastopams arī kāds slavinājums, un tas tad bija izteikts ļoti uzmanīgi un ļoti apdomāti: vīrieši — cieņas vērti un dievbijīgi, sievietes — lēnīgas, skaistas un tikumīgas. Bērnības dvesma cēlās augšup no šiem uzrakstiem, neierobežots un īsti cilvēcisks maigums, pirmās kristīgās draudzes nāve — nāve, kas slēpās, lai atkal atdzīvotos, nāve, kas nesapņoja vairs par pasaules pārvaldīšanu.

Pēkšņi Pjēra iztēlē atkal atausa vakardienas skatītie kapi, greznās kapenes, kas aiznesa viņu sapņu iztēlē, — kapenes abpus Apija ceļa, kas gaišās saules spulgā rādīja kādas tautas valdonīgo lepnumu. Šīs kapenes it kā lielīdamās pletās ar saviem milzīgajiem apmēriem, ar marmora sablīvējumiem, ar kliedzošiem uzrakstiem, ar skulptoru mākslas darbiem, frīzēm, bareljefiem un statujām. Ak, ši greznā nāves gatve plašā līdzenuma vidū, šis triumfa ceļš, kas veda uz mūžīgo pilsētu, uz pilsētu karalieni! Kāds neizsakāmi liels pretstats tas bija šai kristiešu pazemes pilsētai, šai apslēpta maiguma, skaistajai un sirdsskaidrajai nāves pilsētai! Šeit mita saldais miegs, ilgotā un sagaidītā nakts, mierīgā paļāvība, kas sevi uztic atpūtai ēnu valstībā, gaidot debesu svētlaimi; un viss līdz ar mirstošo, savu skaistumu zaudējušo pagānismu, līdz ar neprašām kapračiem vērta skaistas šīs nabadzīgās kapsētas, kas bija raktas tālu no saules, zemes melnajā tumsa. Miljoniem būtņu bija pazemīgi apgūlušās šajā gudro skudru izurbtajā zemē, gulējuši te gadsimtiem ilgi, un vēl tagad tos aijātu klusums un tumsa, ja cilvēki nenāktu traucēt viņu aizmirstības ilgas, iekams bazūnes nav vēstījušas augšāmcelšanās tiesu! Nāve viņiem tātad stāstīja par dzīvi, un ar cerībām uz dzīvi šajā pazemes pasaulē, šajās apraktajās pilsētās dusēja neskaitāmi nezināmie mirušie. Sirmā senatnē no viņiem cēlās varena elpa — jaunas cilvēces elpa, kurai vajadzēja radīt arī jaunu pasauli. Ar pazemību, ar miesas nicināšanu, ar naidu uz dabu, ar atteikšanos no zemes baudām, ar ilgām pēc nāves, kas atbrīvo un atver paradīzes vārtus, sākās jauna dzīve. Imperatora Augusta asinis, Augusta, kurš lepojās ar savu purpura mantiju, kurš lepojas ar valdonību pār pasauli, šķita vienu mirkli pazūdam, it kā jaunā zeme tās būtu iesūkusi savās krēslainajās kapenēs.

Mūks neatlaidīgi vēlējās dāmām parādīt Diokletiāna kāpnes, stāstīdams viņām šo kāpņu leģendu.

— Jā, tas bija brīnums.,. Sī imperatora karavīri vajāja kristiešus, kuri slēpās katakombās; un, kad karavīri tiem gribēja tur sekot, kāpnes ielūza un visi iebruka lejā… Kāpnes vēl šodien ir salauztas. Lūdzu, apskatiet tās, jāpaiet tikai pāris soļu no šejienes.

Bet dāmas bija kā izmocītas, pārgurušas no tumsas un no stāstījumiem par mirušajiem; viņām kļuva baigi, un tās izteica noteiktu vēlēšanos kāpt augšup. Arī tievās svecītes dzīrās nodzist, un visi bija kā apžilbuši, kad atradās augšā saules spožumā, pie mazās svētlietu tirgotavas. Jaunā meitene nopirka marmora rakstāmgalda presi, kurā bija iegravēta zivs — Jēzus Kristus, dieva dēla, pestītāja simbols.

Tās pašas dienas pēcpusdienā Pjērs apskatīja Svētā Pētera baziliku. Viņš neko vēl nezināja par to, vienīgi, ekipāžā garām braucot, bija redzējis lielisko laukumu baznīcas priekšā ar obelisku un divām strūklakām milzīgas Bernīni kolonādes ietvarā; tas bija kolonnu un pīlāru veidots četrstūris, kas monumentāls un iespaidīgs ieslēdza laukumu kā jostā. Laukuma galā pacēlās bazilika, fasāde to pamazināja un vērta smagnēju, toties kupols dižens un valdonīgs slējās pret debesim.

Zem svelmainās saules stariem pletās oļiem noklātas vientuļas nogāzes, un uz bazilikas ieeju veda zemas, nomīdītas un izbalējušas kāpnes; nonācis līdz galam, Pjērs iegāja. Pulkstenis bija trīs, un plati saulstari krita caur augstajiem, četrstūrainajiem logiem, un pa kreisi Kle-menta kapelā sākās ceremonija, droši vien vakara dievkalpojums. Pjērs nedzirdēja to, viņu pārsteidza vienīgi baznīcas milzīgais joms. Sīkiem soļiem, skatienu augšup pavērŠis, viņš soļoja pa šo bezgalīgo plašumu. Netālu no ieejas stāvēja milzīgi svētītā ūdens trauki ar resniem, amoriem līdzīgiem eņģeļiem; tas bija centrālais joms, kolosāla velve ar vareniem spraišļiem, plašiem griestu rotājumiem; visvairāk krustojumā izcēlās četri ciklopiski pīlāri, kas balstīja jomu; tad bija arī vēl šķērsjomi un lukta, kuri katrs par sevi bija tik lieli kā parasta baznīca. Un šis lepnais krāšņums, spožais, nomācošais greznums saviļņoja Pjēru: kupols staroja kā zvaigzne visās varavīksnes krāsās un mozaīku zeltā; krāšņais baldahīns, kura bronza bija ņemta no Pantcona, paceļas pār galveno altāri, kas atrodas svētā Pētera kapa vietā; no turienes ved

divkāršas kāpnes uz biktskrēslu, šīs kāpnes apgaismo astoņdesmit septiņas mūžīgi degošas lampas; un kāda šeit marmora bagātība, kāda reta marmora izšķērdība: baltais marmors, krāsainais marmors — it visur! Ak, šie krāsainie marmori, kuru pārpilnībā skurba Bernīni: mirdzošās gridas plāksnes, kurās atspoguļojās visa celtne; pīlāru apvalki, kurus grezno medaljoni ar pāvestu ģīmetnēm, kas mijas ar tiāru un atslēgu attēliem, kurus nes resnvaidža eņģeļi; sienas pārblīvētas simboliem, starp kuriem visur atkārtojas Inocentija X balodis; nišas ar milzīgām statujām baroka stilā; ložas un to balkoni, bikts-krēsla margas un tā divkāršās kāpnes, bagātie altāri un vēl bagātākie kapi! Viss — lielais joms, sānu jomi, šķērs-jomi, lukta — marmora darinājumā, marmora pieblīvēti, vizmoja marmora bagātībā tā, ka nebija atrodams laukumiņš plaukstas platumā, kurš nepaustu augstprātīgu dižošanos ar marmoru. Un bazilika — šī neapstrīdami par visbagātāko pasaules baznīcu atzītā un kā visvairāk apbrīnotā bija vislielākās pārmērības un visvarenākā krāšņumā izpaudums.

Pjērs gāja aizvien tālāk, klīda pa jomiem, apmulŠis skatījās apkārt, neko vairs neatšķirot. Mirkli viņš apstājās pie svētā Pētera bronzas statujas, kas stingā un svētā stājā balstījās uz marmora pamatnes. Daži ticīgie pienāca un skūpstīja statujas labās kājas lielo pirkstu: vieni to noslaucīja pirms skūpsta, citi skūpstīja bez slaucīšanas, piespieda pieri pie kājas un skūpstīja to otrreiz Tad Pjērs nogriezās kreisajā šķērsjomā, kur stāvēja biktskrēsli. Šeit vienmēr atrodas priesteri, kuri uzklausa grēksūdzi visās valodās. Citi gaida, un rokās tiem gara nūjiņa, ar kuru tie viegli uzsit uz ceļos nokritušā grēcinieka galvas, tā dodot grēku piedošanu veselam mēnesim. Baznīcā bija ļoti maz ļaužu, un šaurajās koka nišās priesteri aizpildīja laiku, rakstot un lasot kā savās mājās. Tad Pjērs atkal nonāca pie divkāršajām kāpnēm, kur viņu saistīja astoņdesmit septiņas lampas, spulgas kā zvaigznes. Galvenais altāris, no kura vienīgi pāvestam atļauts misi noturēt, stāvēja vientuļš un dziļās skumjās nogrimis zem milzīgā, ziediem greznotā baldahīna, kura apdare un apzeltījumi bija maksājuši vairāk nekā pusmiljonu. Bet pēkšņi Pjērs atcerējās ceremoniju, kas notika Klementa kapelā; viņš brīnījās, ka neko nevarēja sadzirdēt. Viņš domāja, ka tā beigusies, un gribēja pats par to pārliecināties. Jo vairāk viņš tuvojās kapelai, jo stiprāk viņa auŠis skāra it kā

pūsma, it kā tāla flautas skaņa. Tā kjuva skaļāka, bet tieši pie kapelas apstājoties viņš saprata, ka tā ir ērģeļu melodija. Logiem aizklātie sarkanie aizkari apslāpēja saules gaismu; kapelā valdīja gaiša, sarkana uguns blāzma un skanēja dziļi svinīga mūzika. Bet cik maza tā tomēr bija, ka pilnīgi pazuda milzīgajā jomā, jo sešdesmit soļu tālāk nebija sadzirdamas vairs ne balŠis, ne ērģeļu dārdi!

Ienākdams šeit, Pjērs domāja, ka milzīgā baznīca ir pilnīgi tukša un izmirusi. Tad viņš tomēr pamanīja tālumā kādas būtnes. Cilvēki gan šeit bija, bet to bija tik maz un cits no cita tic atradās tik lielā atstatumā, ka radās iespaids, ka to nemaz nav. Tūristi ar ceļrādi rokā noguruši klīda apkārt pa jomu. Lielā joma vidū kāds gleznotājs pie molberta gleznoja ainu tāpat kā publiskā galerijā. Tad pagāja garām vesels franču semināristu pulks, kuru vadīja prelāts un deva paskaidrojumus par kapenēm. Bet šīs piecdesmit, šīs simts būtnes nebija nekas; šajā plašumā tās šķita kā melnas, nomaldījušās skudras, kas izbīlī meklē ceļu. Tagad Pjērs iztēlojās visu skaidri, viņam šķita, ka atrodas milzīgā parādes zālē, īstā uzgaidāmā telpā kādā bezgala lielā, greznā pilī. Saule klāja savus staru autus caur augstajiem, četrstūrainajiem, ne-izrotātajiem logiem; lēja žilbinošu gaismu baznīcā, šur tur iemezdama tajā spulgu mirdzu. Šeit nebija neviena sola, neviena sēdekļa, tikai krāšņās, kailās grīdas plāksnes spīguļoja bezgalīgas kā muzejā, un pāri tām dejoja saules atspulgi. Neviena stūrīša, kur iedziļināties sevī, nevienas noslēpumainas, ēnainas vietiņas, kur noslīgt ceļos un lūgt dievu. Visur valdīja spilgta gaisma, spožums, majestātiskums un gaišas dienas krāšņums. Un šajā atstātajā operas zālē, kas liesmoja purpurā un zeltā, tagad ienācis viņš, Pjērs, kas pazina vienīgi gotisko katedrāļu klusuma šalkas, kur drūmi cilvēku bari elso pīlāru mežā! Viņš bija atnesis sev līdzi skumjas atmiņas par viduslaiku vājo arhitektūru un skulptūru, bet no tām plūda dvēseles siltums; tagad viņš bija iekļuvis šeit, krāšņajā diženumā, bezgalīgā, tukšā greznumā, kur viss slavināja tikai miesu! Veltīgi viņa skatieni meklēja kādu ceļos noslīgušu nabaga sievieti, ko māc ciešanas, kas dziļi tic nezināmajam, kas kautrā pustumsā sakniebtām lāpām runātu ar neredzamo. Viņš redzēja vienīgi nogurušus tūristus nākam un ejam, noraizējušās sejas, kādas rādīja prelāti, pavadot jaunos priesterus uz ievērības cienīgām vietām, bet kapelā pa

kreisi turpinājās vakara dievkalpojums un neviena skaņa no turienes neaizskanēja līdz apmeklētājiem. Tikko no āra atlidoja kāda zvana skaņa, klusi pāršalcot velvēm.

Pjērs saprata, ka šis dievnams ir milzum liela kolosa ģindenis, kuru dzīvība atstājusi. Lai tam iedvestu dzīvību, lai to aizpildītu ar īsto dvēseli, bija nepieciešams viss reliģisko ceremoniju lieliskums un krāšņums. Bija nepieciešami visi astoņdesmit tūkstoši ticīgo, kurus šī katedrāle spēj uzņemt, nepieciešamas pāvesta ceremonijas, ziemsvētku un lieldienu spožums, gājieni un procesijas, kas parādītu visu mirdzumu, visu svēto ģērbu greznumu, kas atgādina operu dekorācijas krāšņos inscenējumos. Pjēra atmiņā atausa viss, ko viņš zināja par kādreizējām šeit notikušām svinībām, — bazilika pārpildīta ar dievlūdzēju bariem, svētā procesija soļo starp ceļos noslīgušajiem, starp pierēm, kas zemu noliekušās pie zemes; gājienam pa priekšu nes krustu un zobenu, kardināli soļo pa diviem kā senlaicīgi dievi, tērpušies mežģīņu stihārijos un sarkana zīda talāros un mantijās, kuru velces nesa nozīmēti nesēji. Tad beidzot sekoja pāvests, kā varenais Jupiters viņš tika nests uz sarkana samta vairoga pacelta sarkana samta atzveltnes krēsla, kas bija apkrauts zelta rotājumiem; pāvestam mugurā bija balts samta tērps, ar zeltu caurausta mantija, ar zeltu caurausta stola un galvā zelta tiāra. Sarkanās, ar zeltu izšūtās pāvesta troņa nesēju mantijas zaigoja, abi vēdinātāji kustināja milzīgos spalvu vēdekļus virs vienīgā visuvarenā priestera galvas, tāpat kā viņi šos vēdekļus vēdināja kādreiz pār senās Romas elku galvām. Un kāds žilbinošs, spožs galms ietvēra šo pāvesta triumfa sēdekli! Visi pāvesta saimes ļaudis, vesela piūsma prelātu, patriarhu, arhibīskapu un bīskapu — visi bija zeltotos ornātos un mitrās! Pāvesta slepenie kamerā-riji bija violetā zīdā tērpti, kamerāriji, kas nesa apmetni un zobenu, — melnos samta tērpos, ar zelta ķēdi un krum-peni a'p kaklu! Tā bija bezgalīga garīdznieku un laicīgās sabiedrības svīta, kuras uzskaitīšanai nepietiktu pat simts «Hierarhijas» lappušu, — pronotāri, kapelāni, visu rangu un pakāpju prelāti, nemaz neievērojot pāvesta militārās apsardzes pārstāvjus — žandarmus lāčādas cepurēs, pils-sārgus zilās biksēs un melnā mētelī, šveiciešu gvardus dzelteni melni sarkani svītrainās sudraba krūšu bruņās un dižciltīgo gvardi garos zābakos, baltās ādas biksēs, sarkanos mēteļos ar zelta rotājumiem, zelta uzplečiem un zelta kasku! Bet, kopš Roma bija kļuvusi Itālijas

galvaspilsēta, durvis neatvērās vairs plaši līdz galam, gluži pretēji, tās aizvēra ļoti rūpīgi: retajās reizēs, kad pāvests noturēja dievkalpojumu un parādījās kā visaugstākais izvēlētais, kā dieva vietnieks zemes virsū, bazilikā ieradās vienīgi lūgti viesi, — ieejai baznīcā bija vajadzīga speciāla karte! Tā vairs nebija pati tauta, piecdesmit vai sešdesmit tūkstoši kristiešu, kas steidzās šurp un tiecās iekļūt baznīcā, kā pagadījās, bet — īpaša skatītāju izlase, kurus uz sevišķām slēgtām svinībām speciāli uzaicināja no paziņu loka. Arī tad, kad šeit sapulcējās tūkstošiem ļaužu, tie tomēr arvien veidoja tikai ierobežotu, uz svinīgu, ievērojamu koncertu aicinātu publiku.

Jo ilgāk Pjērs klejoja pa šo marmora vizmu, pa salto un dižo muzeju, jo dziļāk viņu pārņēma sajūta, ka viņš atrodas pagāniskajā gaismas un krāšņuma dievam celtaja templī. Kāds liels senās Romas templis droši vien būs izskatījies līdzīgs šim, ar tādām pašām krāsaina marmora apdarinātām sienām, tādām pašām vērtīgām kolonnām, tādām pašām velvēm ar zeltotiem griestu rotājumiem. Si pārliecība Pjērā nostiprinājās vēl vairāk, kad viņš apmeklēja arī citas baznīcas. Pirmkārt, kristīgo baznīcu, kas vienā mierā un omulībā bija iekārtojusies pagānu templi, kā, piemēram, San Lorenco in Miranda baznīca, kas, ievietojusies Antonīna un Faustīnas templī, jutās kā savās mājās un bija paturējusi tempļa neparasto portiku un skaisto balta marmora karnīzu; otrkārt, kristīgo baznīcu, kas bija izaugusi uz nocirsta celma, uz izpostītās senatnes drupām kā tagadējais doms San Clemcnte, zem kura atradās vairāku gadsimtu kultūrslāņu visdažādāko ticību pālie kas — kāds ļoti vecs republikas laiku piemineklis un citas paliekas no impērijas laikiem, kas atzītas par dieva Mitras templi, un, beidzot, pat kāda seno kristiešu bazilika. Treškārt, apmeklējot kristīgo baznīcu, kura kā Santa Agnese fuori le Mūra ir celta tieši pēc romiešu bazilikas, tribunāla un biržas parauga, kas stiepās visgarām Forumam; un, ceturtkārt, kristīgās baznīcas, kuras bija uzceltas no materiāliem, kas bija izzagti no vecajām tempļu drupām. Tādas, piemēram, ir sešpadsmit brīnišķīgas kolonnas jau pieminētajā Santa Agnese baznīcā, kas uzceltas no visdažādākā marmora, kas bija acīm redzami nolaupīts vairākiem dieviem; tādas pašas ir arī divdesmit viena kolonna Santa Marta de Trastevere, kas nolaupītas dievei Isīdai un dievam Serapidam, kuru tēvi vēl tagad atrodas uz šo kolonnu kapiteļiem; pie tādām pieskaitāmas

vēl Santa Marta Maggiore baznīcas trīsdesmit sešas balta marmora kolonnas, kas, ak, likteņa ironija, paņemtas no Junonas Lučīnas tempļa; divdesmit divas Santa Maria d’Aracoeli baznīcas kolonnas, par kurām leģenda stāsta, ka dažas no tām nolaupītas pašam Jupiteram no viņa Ju-piter Capitolinus tempļa, kas svētajā kalnā atradies tieši tajā pašā vietā. Vēl mūsu dienās impērijas bagātā laikmeta tempļi atdzimst skaistajās San Giovanni de Laterann un San Paoli fuori le Mūra bazilikās. Un vai tad San Giovanni bazilika — visu baznīcu māte un galva ar saviem pieciem četru kolonnu rindām sadalītiem jomiem, ar savām divpadsmit milzīgām apustuļu statujām, kuras kā divkārša dievu rinda ved pie dievu dieva, ar saviem bareljefiem, frīzēm, karnīzēm — nebija īsta rota, kādas pagānu dievības goda pils, kuras krāšņā valsts ir no šīs zemes? Un vai tad pašreiz pabeigtās Svētā Pāvila baznīcas spīguļojošā marmorā nav saskatāma olimpiskas nemirstības mītne? Tas ir tipisks templis ar savu majestātisko kolonādi zem plakanajiem, ar zelta laukumiņiem rotātajiem griestiem, ar nesalīdzināmi skaista materiāla un izstrādājuma marmora grīdas plāksnēm, ar pīlāru violetām pakājēm un baltiem kapiteļiem, ar savām baltām karnīzēm un violetām frīzēm un visur valdošo šo divu krāsu apvienojumu, kas ir tik pasaulīgi juteklīgs, ka acu priekšā iznira lielās pagātnes dieves brīdī, kad rītausma lija pār viņu daiļo miesu. Tāpat kā Svētā Pētera katedrālē, ari šeit nebija neviena tumša, noslēpumainajam pieejama stūra. Un tomēr Svētā Pētera katedrāle ar savām milža tiesībām bija un palika vislielākā visu šo milžu vidū. Tā vispārliecinošāk pierāda, ko spēj sasniegt neapvaldīta tieksme pēc lielām dimensijām, kad cilvēcīgais lepnums ar izšķiestu miljonu palīdzību dievu grib novietot pārlieku greznā akmens mītnē, kurā dieva vārdā valda cilvēks.

Tātad pirmā kristietības laikmeta sirsnīgā ticība pēc tik daudziem gadsimtiem bija nonākusi pie šī parādes kolosa. Tajā atkal sastopams romiešu īpatnējais spēks, kas visos laikos izpaudies neprātīgās celtnēs. Šķiet, ka neierobežotie valdnieki, kuri cits pēc cita šeit valdījuši, šo nevaldāmo celsmes tieksmi atveduši šurp no savas dzimtās puses, kur tie bija uzauguši, un nodevuši to atkal pēc pārtraukuma tālāk citām paaudzēm ar citu civilizāciju. Tā ir cilvēces godkāres nemitīga augšana; visiem piemita neatvairāma dziņa uzrakstīt savu vārdu uz kādas mūra sienas; bet, ja viņi ir bijuši pasaules valdnieki, — atstāt taustāmas,

neiznīkstošas slavas pēdas, uzcelt mūžīgi pastāvošo bronzas un marmora ēku, kas līdz pat pasaules galam vēstītu par viņiem. Visa tā pamatā ir vienīgi iekarošanas kāre, savas cilts augstprātīgā godkārība, kas aizvien cīnās par pasaules virskundzību. Bet, ja tad nu beidzot viss ir sagruvis, no drupām atdzimst atkal jauna sabiedrība, no kuras varētu gaidīt, ka tā būs dziedināta no augstprātības un atgriezusies pie pazemības, — tad atkal izrādās, ka tie ir maldi. Sīs sabiedrības dzīslās rit vecās asinis. Tā pakļaujas no jauna senču pārgalvīgajam neprātam un, tikko nobriedusi un kļuvusi stipra, pārvēršas atkal par savas iedzimtās nesavaldības upuri. Nav bijis vēl neviens ievērojams pāvests, kurš nebūtu pievērsies celsmei, kurš nebūtu turpinājis cēzaru tradīciju, kurš nebūtu gribējis iemūžināt akmenī savu valdīšanas laiku un kurš nebūtu licis uzcelt sev pēcnāves tempļus, lai pats paceltos dievu kārtā. Un atkal redzamas tās pašas alkas pēc nemirstības šajā pasaulē, jo visi atkal sacenšas savā starpā par to, kurš atstās pēc sevis visstiprāko, visskaistāko pieminekli; šī kaisle tā saasinājās, ka mazāk veiksmīgajiem, kuri nespēja neko jaunu celt, vajadzēja samierināties ar labojumiem, vajadzēja atrast apmierinājumu apziņā, ka viņi atstāj nākamajām paaudzēm sava pieticīgā darba piemiņu, piestiprinot marmora plāksnes ar visai svinīgiem uzrakstiem; arvien it visur sastopamas šīs plāksnes. Netika no jauna uzcelta neviena mūra siena, kam pāvests neuzspiestu sava ģerboņa zīmogu, netika atjaunotas nevienas drupas, salabota neviena pils, iztīrīta neviena strūklaka, ko vņldošais pāvests neapstiprinātu ar savu romiešu titulu — Pontifex Maximus*. Tā ir uzmācība, neapzināta izvirtība, liktenīgais no šīs vairāk nekā divtūkstoš gadu vecās pasaules gružiem izplaukušais zieds. No seno pieminekļu gruvešiem bez mitas paceļas arvien jauni pieminekļi. Un rodas jautājums — vai Roma vispār jebkad ir bijusi kristīga — Roma ar savu netiklību, ar kuru vecā romiešu zeme aptraipījusi Jēzus mācības, vai Roma vispār jebkad ir bijusi kristīga ar savu valdonības kāri, ar alkām pēc pasaulīgas slavas, kas, nicinot pirmatnējās kristietības vārgos un sirdsšķīstos, garā nabagos un pazemīgos, ir veicinājusi katolicisma triumfu.

Pēkšņi Pjērs piepešā atklāsmē saskatīja patiesību, kad viņš otro reizi apstaigāja baziliku un apbrīnoja pāvestu [3]

kapenes. Ak, šīs kapenes! Tur lejā, Romas plašajā līdzenumā, saules tveicē, abpus Apija ceļa, kas, līdzīgi triumfa arkai, veda svešinieku uz Romas diženo, pilīm vainagoto Ralatīnu, pacēlās vareno un bagāto majestātiskās kapenes, ne ar ko nesalīdzināmajā mākslinieciskajā spožumā un greznumā, kas marmorā iemūžināja stipras, pār pasauli valdošas tautas triumfējošo lepnumu. Tad turpat blakus, nožēlojamu kurmju alu dziļumos pazemes tumsā, klusā naktī slēpās citas kapenes — nabago un mazo cietēju kapenes bez mākslas darbiem un bez greznības; bet viņu pazemība vēstīja, ka pār zemi pūš mīlestības un padevības dvesma, ka pasaulē nācis cilvēks, lai sludinātu mīlestību uz savu tuvāko, atsacīšanos no pasaulīgās mantības nākamās dzīves mūžīgās svētlaimības labā. Šis cilvēks bija uzticējis labo evaņģēlija sēklu jaunai zemei, sējis atjaunotu cilvēci, kuras uzdevums bija pārveidot veco pasauli. Bet tagad, lūk, no šīs jau gadsimtiem zemē guļošās sēklas, no šiem pazemīgajiem, nezināmajiem kapiem, kuros, gaidot svētlaimīgu atmodu, saldā miegā dusēja mocekļi, bija uzdīguši citi kapi, tikpat milzīgi, tikpat grezni kā seno, iznīcināto elku pielūdzēju kapi. So kapu marmors pacēlās tempļa pagāniskā greznībā un sludināja to pašu pārcilvēcisko augstprātību, tās pašas neprātīgās pasaules valdonības alkas. Renesanses laikmetā Roma atkal kļūst pagāniska, atkal atdzimst vecās imperatoru asinis un vēršas pret kristietību ar visnežēlīgākiem uzbrukumiem, kādi tai jebkad ir bijuši jāpāreieš, un aizrauj to sev līdzi. Ak, šīs pāvestu kapenes Svētā Pētera katedrālē! Savā augstprātīgajā, pārspīlētajā un jutekliskajā greznībā tās spītē nāvei un mūžīgo dzīvošanu ir pārvietojušas šīs zemes virsū! Tur redzami gigantiski bronzas pāvesti, alegoriskas figūras, divdomīgi eņģeļi, kuri ir skaisti kā daiļas meitenes, kā iekārojamas sievietes, ar tādiem gurniem un kakliem kā dievietēm. Pauls III sēž uz augsta pjedestāla, Taisnība un Gudrība atlaidušās pusguļus pie viņa kājām. Urbāns VIII atrodas starp Gudrību un Reliģiju, Ino-centijs XII — starp Taisnību un Žēlsirdību, Gregors XIII starp Reliģiju un Spēku. Ceļos noslīgušajam Aleksandram VII blakus atrodas Gudrība un Taisnība un viņa priekšā Žēlsirdība un Patiesība; iiem blakus pacēlās ģindenis, rādīdams tukšu smilšu pulksteni. Klements XIII, arī ceļos nometies, triumfējoši nometies uz milzīga sarkofāga, pret kuru atslējusies Reliģija, turēdama krustu, bet zemāk par nāves ģēniju, kas bija atbalstījies pret sarkofāga

IGO

labajiem sāniem, atradās divi milzīgi lauvas — visvarenības simboli. Bronza pauda tēlu mūžību, baltais marmors dižojās kā skaista, piebriedusi miesa, krāsainie marmori mijās ar bagātīgu drapējumu un rnilzigo jomu gaišajā, zeltainajā gaismā piešķīra mākslas darbiem dievišķu zaigu.

Pjērs gāja no viena tēla pie otra, šķērsodams saulaino, krāšņo un kluso baziliku. Jā, šīs kapenes ar imperatorisko diženumu varēja pievienoties tām, kas atradās uz Apija ccļa. Tā bija Roma, Romas zeme, kur lepnums un valdo nība ze( kā pļavu zāle, — tā zeme, kura no pazemīgās pirmatnējās kristietības bija izveidojusi spēcīgo, ar šīs zemes varenajiem un bagātajiem apvienoto katolicismu — milzīgo tautu iekarošanai radīto valdīšanas mašinēriju. Pāvestos bija atkal atmodušies cēzari. Un senā iedzimtība pieteicās, imperatora Augusta asinis strūkloja no jauna, ritēja viņu dzīslās un iekvēlināja viņu smadzenēs bezgalīgu godkāri. Vienīgi Augusts bija īstenojis pasaules kundzību, jo viņš bija reizē imperators un visaugstais virspriesteris, valdnieks pār cilvēces miesu un dvēselēm. Tad arī dzima pāvestu mūžsenais sapnis; viņi ir izmisuši, jo viņiem pieder vienīgi garīgā vara, bet viņi ietiepīgi negrib atteikties no laicīgās varas, tāpēc vēl joprojām lolo cerības, ka senais sapnis kādreiz piepildīsies un izveidos no Vatikāna otru Palatīnu, no kurienes viņi kā neierobežoti despoti valdīs pār iekarotajām tautām.

VI

Jau divas nedēļas Pjērs atradās Romā, bet jautājums, kura dēļ viņš bija šurp atbraucis, — grāmatas aizsla-vēšana — nemaz nebija pavirzījusies uz priekšu. Viņā joprojām vēl kvēloja vēlēšanās tikt pie pāvesta, bet vēl nebija paredzams, kad un kādā veidā šī vēlēšanās īstenosies, jo vienmēr radās kavēkļi — bailes no neapdomātas rīcības, kuras viņam bija iedveŠis monsenjors Nanī. Saprazdams, ka viņa uzturēšanās šeit varētu ieilgt, Pjērs izlēma apstiprināt Romas vikariātā savas tiesības noturēt dievkalpojumu un katru ritu lasīja misi Svētās Brigitas baznīcā,

Farnēzes laukumā, kur viņu laipni saņēma abats Pizoni, kādreizējais Benedetas biktstēvs.

šo pirmdienu viņš apņēmās laikus ierasties donnas Serafīnas salonā, cerēdams tur dzirdēt jaunumus un paātrināt savu lietu. Var būt, ka tur ciemosies monsenjors Nani, varbūt arī izdosies sastapt tur kādu prelātu vai kardinālu, kas varētu palīdzēt. Veltīgi Pjērs bija nopūlējies izmantot donu Vidžilio vai vismaz izvilināt tam kādus paskaidrojumus. Kardināla Bokanēras sekretārs, vienu mirkli gan izrādījis gatavību pakalpot, atradās atkal neuzticības un baiļu varā. Viņš izvairījās no Pjēra, slēpās, un viņa seja pauda, ka viņš apņēmies šajā aizdomīgajā un bīstamajā dēkā neielaisties. Bez tam kopš aizvakardienas viņu mocīja smaga drudža lēkme, un viņš neatstāja savu istabu.

Pjēram nebija cita mierinājuma kā vienīgi Viktorīna Boskē — līdz saimniecības vadītājai uzkalpojusies kādreizējā bērnumeita no Bosas, kas pēc trīsdesmit Romā pavadītiem gadiem tomēr bija saglabājusi savu francūzietes sirdi. Viņa stāstīja Pjēram par Anno, it kā tikai vakar būtu to atstājusi. Šodien viņa tomēr nebija tik dzīvespriecīga un jautra kā parasts un, uzzinājusi, ka Pjērs vakarā ieradīsies pie dāmām, viņa pagrozīja galvu.

— Ak, jūs viņas nesastapsiet labā omā. Manai nabaga Benedetai ir lielas nepatikšanas. Liekas, ar viņas laulības šķiršanu ir pavisam slikti.

Visa Roma par to runāja. Visdīvainākās tenkas sākās no jauna un satrauca visu «melno» un arī «balto» sabiedrību. Viktorīnai tagad nevajadzēja vairs izturēties atturīgi pret savu tautieti. Atbildot uz iesniegumu advokātam Morāno, kurš, pamatodamies uz liecinieku izteicieniem un rakstiskiem pierādījumiem, bija noskaidrojis, ka laulība nav notikusi vīra nevarības dēļ, teologs monsenjors Palma, kuru šajā apsūdzībā padomes kongregācija bija iecēlusi par laulības aizstāvi, savā rakstā izteicies patiešām briesmīgi. Vispirms viņš apšaubījis prasītājas jaunavību, tad arī abu vecmāšu liecību medicīniskos izteicienus un pieprasījis divus ārstus, kas sīki tos pārbaudītu; tā bija formalitāte, kas aizskāra jaunās sievietes kauna jūtas; tad viņš minējis arī noteikti konstatētus fizioloģiskus gadījumus, kad meitenēm bijuši intīmi sakari ar vīriešiem un tās nemaz nebija zaudējušas savu nevainību. Viņam par labu liecināja arī grāfa Pradas iesniegums,

kurā tas ļoti vaļsirdīgi atzinās, ka nevarot pateikt, vai laulība notikusi vai ne, jo grāfiene esot pretojusies; mirkli viņš gan ticējis, ka tā notikusi, bet, visu pārdomājot ilgāk, viņš nevarot to noteikti apgalvot un piebilda, ka, ņemot vērā viņa straujumu, viņš varējis arī maldīties. Monsen-jors Palma gavilēja par šīm šaubām, pastiprināja vēl tās ar atjautīgiem iebildumiem, kādus šis kutelīgais jautājums pieļāva, un vērsās pret grāfienes istabenes liecību, tā bija dzirdējusi cīņas troksni un apgalvoja, ka pēc šīs pirmās nakts kungs ar kundzi vienmēr gulējuši atsevišķi. Izšķirošais pamatojums monsenjora Palmas rakstam bija tas, ka pat tad, ja prasītāja iesniegtu neapšaubāmu savas jaunavības pierādījumu, tas tikpat liecinātu, ka vienīgi viņas atteikšanās dēļ laulība nav notikusi, bet galvenais nosacījums taču esot sievas paklausība. Un, beidzot, par ceturto iebildumu šajā rakstā, kurā monsenjors Palma sakopoja un iztirzāja trīs iepriekšējos, kongregācija bija balsojusi, piekrītot laulību atzīt par šķirtu; bet tas noticis tikai ar vienas balss vairākumu. Tas bija tik nenoteikts atrisinājums, ka monsenjors Palma, izmantodams savas tiesības, nekavējoties steidzās pieprasīt papildinājumus, kas visu šo procesu padarīja apšaubāmu, un atkal bija nepieciešama jauna balsošana.

— Ak, mana nabaga kontesīna, — iesaucās Viktorīna, — viņa nomirs aiz bēdām, dārgais bērns taču kūst kā svecīte, lai gan izskatās tik mierīga… Šķiet, ka monsenjors Palma ir noteicējs un var šo dēku vilcināt, cik vien ilgi tam patīk. Tik daudz naudas par to visu jau izdots un vajadzēs vēl izdot… Abatam Pizoni, kuru jūs tagad pazīstat, bija tiešām lielisks nodoms ar šīm laulībām; es negribu aptumšot manas labās kundzes Ernestas piemiņu, viņa bija svēta sieviete, bet viņa padarīja meitu nelaimīgu, atdodama to grāfam Pradam.

Viktorīna apklusa. Tad, klausīdama savai taisnības izjūtai, piebilda:

— Protams, grāfam Pradam ir pamats būt neapmierinātam. Visi pārlieku uzjautrinās par viņu. Un, ziniet, tomēr es saku, ka mana Benedeta ir liela muļķe, tāpēc ka tik ļoti ievēro visas šīs ceremonijas. Ja man te būtu teikšana, Dārio jau šovakar būtu viņas istabā, jo viņa tik ļoti viņu mīl, abi mīl viens otru un sen jau ilgojas viens pēc otra… Jā, mīļais dievs, bez pilsētas mēra un bez kirē — jo viņi abi ir jauni un skaisti — tiem jākļūst laimīgiem… Laime, mans dievs, laime ir tik reta!

Redzēdama, ka Pjērs pārsteigts viņu uzlūko, Viktorīna sāka jautri smieties kā francūziete, kas saglabājusi vienkāršās tautas dvēseles līdzsvarotību un tās ticību laimīgai, godīgi aizvadītai dzīvei.

Tad viņa klusi sāka stāstīt par nepatikšanām mājās; tas bija vēl viens sitiens, ko bija sekmējusi šī nelaimīgā laulības šķiršana. Donna Serafīna un advokāts Morāno bija saķildojušies, jo advokāts bija sadusmojies, ka kongregācija nebija parādījusi cieņu viņa iesniegumam, un vainoja pāteru Lorenco, krustmātes un māsasmeitas biktstēvu, kurš esot viņas pierunājis uzsākt šo neglīto tiesas prāvu, kas vienīgi izvērtīsies par skandālu visai pasaulei. Pēc tam viņš nebija vairs rādījies Bokanēru pilī; tas bija lūzums trīsdesmit gadu ilgajās attiecībās, pārsteigums visiem Romas saloniem, kas vienbalsīgi nosodīja Morāno izturēšanos. Donnu Serafīnu jo vairāk sarūgtināja aizdomas, ka Morāno šo strīdu izmanto kā ieganstu kam cilam — pēkšņai kaislei, ko bija izraisījusi kāda jauna pil soņu aprindu sieviete intrigante; šī aizraušanās nebija pieļaujama vīrietim viņa gados un ar viņa sabiedrisko stāvokli.

Pjērs, vakarā iegājis donnas Serafīnas salonā, kas bija tapsēts ar dzeltenu puķotu brokātu Luija XIV stilā, tiešām izjuta jo dziļu grūtsirdību strāvojam no mežģīnēm aizsegtajām lampām. Šeit nebija neviena viesa, vienīgi Benc-deta un Cēlija, kuras sēdēja uz dīvāna, tērzēdamas ar Dārio, bet kardināls Sarno, noslēpies atzvcllnes krēsla dziļumā, klausījās, neteikdams ne vārda, Cēlijas vecās radinieces neizsīkstošo pļāpāšanu; viņa katru pirmdienu atveda šurp mazo firstieni. Donna Serafīna sēdēja viena pati savā parastajā vietā, kamīna labajā stūrī, klusībā dusmodamās, ka viņai pretim kreisais stūris bija tukšs — stūris, kuru Morāno bija aizņēmis trīsdesmit uzticības pilnus gadus. Pjērs bija ievērojis donnas Serafīnas skatienu — bailīgu, tad izmisušu, ar kādu viņa sagaidīja viņu, uzmanot durvis un, bez šaubām, gaidot šo vieglprāti. Viņas stāja tomēr bija stalta, un ar savu slaido vidukli, kas bija vairāk nekā jebkad iežņaugts korsetē, ar bargo vecmeitas seju, sniegbaltajiem matiem un ļoti melnajām uzacīm viņa izskatījās visai lepna.

Apliecinājis viņai savu cieņu, Pjērs tūlīt arī ļāva manīt raizes, kas viņu nomāca, jautādams, vai viņam šovakar nebūtu gods redzēt monsenjoru Nanī.

Arī donna Serafīna nespēja savaldīties un atbildēja:

— Ak, monsenjors N’anī aizmirst mūs, tāpat kā citi. Kati cilvēki ir vajadzīgi, tad viņi pazūd.

Arī par prelātu viņa bija sarūgtināta, jo tas, lai gan daudz apsolījis, bija ļoti pavirši izturējies pret laulības šķiršanas iesniegumu. Bez šaubām, zem viņa visai laipnīgās iztapības slēpās, kā jau vienmēr, savs īpašs plāns. Viņa tomēr tūlīt nožēloja šo atzīšanos, ko bija izteikusi dusmās, un atsāka:

— Viņš varbūt vēl atnāks. Viņš ir ļoti labs un mūs arī ļoti mīl.

Kaut gan viņas asinis bija straujas, viņa gribēja būt politiķe, lai uzveiktu visas nepatikšanas. Viņas brālis kardināls bija māsai pastāstījis, cik ļoti viņu aizvaino pāvesta tiesas izturēšanās. Viņš nešaubījās, ka vēsums, ar kādu saņemts māsasmeitas iesniegtais lūgums, izskaidrojams ar kādam no viņa kolēģiem kardināliem piemītošo tieksmi sagādāt viņam nepatikšanas. Viņš pats tagad vēloties laulības šķiršanu, jo vienīgi tā varot vēl sekmēt viņa ģints turpināšanu; Dārio neatlaidās un paziņoja, ka nevienu citu neprecēšot kā vienīgi savu māsīcu. Visas nelaimes sagadījās reizē un piemeklēja visu ģimeni; viņš, kardināls, bija aizskarts savā lepnumā, māsa dalījās ar viņu ciešanās, un turklāt arī viņa bija ievainota pašā sirdī; abi mīlētāji bija izmisuši, jo redzēja, ka viņu cerības nepiepildās.

Pjērs, tuvojoties dīvānam, kur tērzēja jaunieši, skaidri sadzirdēja, ka tie pusbalsī sarunājās par šo jauno katastrofu.

— Kādēļ gan jūs esat tik izmisuši? — vaicāja C.ē-lija. — Visumā taču laulības šķiršana pieņemta ar vienas balss vairākumu. Process ir atsākts, un galīgais spriedums ir tikai mazliet aizkavējies.

Bet Benedeta purināja galvu.

— Nē, nē, ja monsenjors Palma iespītējies, nekad svētais tēvs nedos savu piekrišanu. Cerību vairs nav.

— Ak, ja mēs būtu bagāti, ļoti bagāti! — pārliecināti murmināja Dārio, par ko neviens nepasmaidīja.

Tad viņš gluži klusi teica māsīcai:

— Man ar tevi jārunā, tā mēs nevaram tālāk dzīvot.

— Atnāc rītvakar pulksten piecos šeit, — viņa čukstot atbildēja. — Es būšu te viena pati.

Vakars ritēja gausi kā pati mūžība. Dziļi aizkustināts Pjērs vēroja nomāktību, kādā bija ieslīgusi parasti mierīgā un saprātīgā Benedeta. Viņas lielās acis tīrajā,

bērnišķīgajā sejiņā aizplīvuroja aizturētas asaras. Pjērs juta īstu, dziļu sirsnību pret Benedetu, redzēdams viņu vienmēr tik nosvērtu, kaut ari mazliet pagurušu; zem šī arējā miera un saprāta viņa slēpa savas sirds kvēli. Reizēm viņa mēģināja pasmaidīt, klausīdamās, ko stāstīja Cēlija, kuras romāns tomēr virzījās labāk uz priekšu nekā viņas. Tikai brīdi saruna bija vispārēja, kad Cēiijas vecā radiniece, paceldama balsi, izteicās par Itālijas preses necienīgo izturēšanos pret svēto tēvu. Šķita, ka nekad vēl attiecības starp Vatikānu un Kvirinālu nav bijušas tik sliktas kā patlaban. Kardināls Sarno, kurš parasti bija kluss, paziņoja, ka negodīgo svētku, tas ir, — Romas iekarošanas dienā, 20. septembrī, pāvests nodomājis izteikt jaunu protestu visām kristīgajām valstīm, kas ar savu vienaldzīgo izturēšanos ir līdzvainīgas viņam piederošās pilsētas nolaupīšanā.

— Jā, pamēģiniet vien salaulāt pāvestu ar karali, — rūgti piebilda donna Serafīna; tas bija mājiens uz māsasmeitas nožēlojamām laulībām.

Šķita, ka viņa vairs nevalda pār sevi, jo bija jau ļoti vēls un vairs nevarēja gaidīt ierodamies ne monsenjoru Nanī, ne arī kādu citu. Tomēr, izdzirdot negaidītu soļu troksni, viņas acis iedzirkstījās un viņa cerību pilnu skatienu raudzījās uz durvīm; tā bija pēdējā vilšanās — ienāca Narciss Abērs, kurš devās pie donnas Serafinas atvainoties par vēlo ierašanos. Viņa ģimenē ieprecējies tēvocis — kardināls Sarno bija viņu ievedis šajā noslēgtajā salonā; Narcišu šeit uzņēma laipni, jo viņš bija stingri reliģiozs, un klīda valodas, ka viņš neesot ietekmējams. Šovakar viņš bija ieradies tik vēlā stundā vienīgi Pjēra dēļ. Viņš tūlīt Pjēru paaicināja sāņus.

— Biju pārliecināts, ka sastapšu jūs šeit; es pusdienoju sūtniecībā ar savu brālēnu monsenjoru Gambu del Dzopo un varu jums paziņot labu vēsti… Viņš mūs pieņems rit no rīta, ap pulksten vienpadsmitiem, pie sevis Vatikānā.

Tad klusā balsī piebilda:

— Es ticu, ka viņš mēģinās jūs ievest pie svētā tēva… Visumā, man šķiet, audience ir droša.

Pjēram šī ziņa, kuru viņš uzklausīja salona grūtsirdīgajā noskaņā, sagādāja lielu prieku, viņš te nīka jau divas stundas, skuma un pamazām ļāvās izmisumam. Tātad beidzot tomēr kāds atrisinājums! Narciss, paspiedis roku Dārio, sasveicinājās ar Benedetu un Cēliju, tad tuvojās savam tēvocim kardinālam, kurš beidzot bija atbrīvojies

no Cēlijas vecās radinieces un nu runāja pats. Bet viņš runāja vienīgi par savu veselību, par laiku un stāstija tukšas anekdotes, kuras bija dzirdējis, bet neminēja ne vārdiņa par tiem tūkstošiem sarežģītu un svarīgu darījumu, kurus risināja ticības propagandas kongregācijā. Šķita, ka vecais birokrāts ārpus sava kabineta te atpūtās, atbrīvojies no visām rūpēm par pasaules pārvaldīšanu.

.Viesi jau cēlās un sāka atvadīties.

— Nepiemirstiet, — atkārtoja Narciss Pjēram, — rīt no rīta ap pulksten desmitiem uzmeklējiet mani Siksta kapelā. Tad es jums līdz pieņemšanai parādīšu Botičelli.

Otrā rītā Pjērs, kurš bija nācis kājām, jau pusdesmitos bija lielajā laukumā; pirms Pjērs devās pa labi uz bronzas durvīm kolonādes stūrī, viņš pacēla skatienu un mirkli apstājās, lai palūkotos uz Vatikānu. Neko milzīgāku par šo celtņu sablīvējumu Pjērs savā iztēlē nespēja iedomāties; Vatikāns bija izaudzis Svētā Pētera katedrāles ēnā bez jebkāda arhitektoniska stila, bez kādas regularitātes. Viens jumts klāja otru, fasādes aizstiepās platas un gludas, pēc vajadzības bija piebūvēti klāt ēku spārni. Vienīgi Svētā Damaza pils trīs sienas slējās augšup simetriski virs kolonādes; ar saviem lielajiem, stiklotajiem logiem senajās lodžijās, kas tagad bija slēgtas, tie līdzinājās trim milzīgiem siltumnīcu korpusiem, kas vizmoja saulē iesarkani, tāpat kā akmeņi, no kā tie bija celti. Šī tātad bija visskaistākā un visplašākā pils pasaulē ar savām tūkstoš simt zālēm, kurās slēpās apbrīnas cienīgi cilvēka ģēnija radīti mākslas darbi! Bet Pjērs, vilies savās gaidās, interesējās vienigi par labās puses augsto fasādi, kura atrodas laukuma pusē un kuras trešajā stāvā, kā viņš zināja, atradās pāvesta dzīvoklis. Ilgi viņš raudzījās šajos logos; viņam bija stāstīts, ka piektais logs pa labi ir svētā tēva guļamistabas logs, kur vienmēr redzama degoša lampa vēl ļoti vēlā naktī.

Kas atradās aiz šīm masīvajām bronzas durvīm, aiz šī svētā sliekšņa, kas savienoja visas zemes valstis ar dieva valstību, kuras diženais pārstāvis bija labprātīgi ļāvis sevi ieslodzīt aiz šiem augstajiem, mēmajiem mūriem? No tālienes Pjērs skatījās uz durvīm, kas bija apŠistas ar metāla plāksnēm un lielām, četrstūrainām naglām, vaicādams sev, ko gan šis veclaicīgam cietoksnim līdzīgās durvis sargāja, ko slēpa savos mūros? Kādu pasauli viņš atradīs aiz tām, kādu tumsā tītu cilvēcīgas mīlestības rūpīgi apsargātu dārgumu, kādu cerību atdzimšanu jaunajām,

pēc brālības un taisnības slāpstošajām tautām? Pjērs tīksminājās ar savu sapni par vienīgo svēto ganu, kas šīs slēgtās pils dziļumā stāv nomodā un gatavo Jēzus otrreizējo atnākšanu, kamēr vecās, satrunējušās civilizācijas sairst putekļos; un šīs atnākšanas priekšvakarā viņš pasludinās Jēzus valstību, izveidojot no pašreizējām demokrātijām pestītāja pareģoto lielo kristīgo draudzi. Jā, aiz lielajām bronzas durvīm dzima pati nākotne, un, bez šaubām, šī nākotne arī iznāks pa tām pasaulē.

Pēkšņi pārsteigumā Pjērs ieraudzīja sev pretim stāvam monsenjoru Nanī, kurš tikko bija atstājis Vatikānu, lai kājām aizietu līdz Svētās kancelejas kongrcgācijai, kura atradās tepat netālu un kuras pilī viņš, kā jau asesors, dzīvoja.

— Ak, monsenjor, esmu ļoti laimīgs. Mans draugs Abēra kungs iepazīstinās mani ar savu brālēnu, monsen-joru Ganību del Dzopo, un es ceru, ka dabūšu tik ļoti ilgoto audienci.

Monsenjors Nanī smaidīja laipni un izsmalcināti.

— Jā, jā, es zinu.

Viņš vēl papildināja:

— Es arī priecājos par to, tāpat kā jūs, mans mīļais dēls. Bet — esiet uzmanīgs.

Baiļodamies, ka jaunais priesteris varētu domāt, ka viņš pašlaik nāk no monsenjora Ganības del Dzopo, no prclāta, kurš no visas apdomīgās pāvesta saimes bija visvieglāk iebiedējams, monsenjors Nanī pastāstīja, ka jau kopš agra rīta skrienot, lai izpalīdzētu divām dāmām francūzietēm, kurām neizsakāmi gribotics redzēt pāvestu, bet viņam esot lielas bažas, ka tas neizdošoties.

—• Atzīstos, monsenjor, ka es sāku zaudēt drosmi, — sacīja Pjērs. — Ir pēdējais laiks, ka mani mazliet uzmundrina, jo mana uzturēšanās šeit nesniedz sirdij mierinājumu.

Pjērs turpināja runāt un ļāva noprast, cik ļoti Roma bija satricinājusi viņa ticību. Dienas, kuras viņš bija aizvadījis Palatīnā un uz Apija ceļa, katakombu un Svētā Pētera doma apskatē, mulsināja viņa dvēseli, un viņa sapnis par atjaunotu, gavilējošu kristietību gaisa. Pjērs bija kļuvis šaubu upuris, viņu māca pagurums, un arī musinošā jūsma sāka zust.

Nepārstājot smaidīt, monsenjors Nanī klausījās viņā un kā piekrizdams māja ar galvu. Acīmredzot tā bija labi un

visam tā vajadzēja noritēt. Šķita, ka viņš to jau bija paredzējis un bija apmierināts par savu gaišredzību.

— Tātad, mans dārgais dēls, viss ir kārtībā, ja esat pārliecināts, ka redzēsiet svēto tēvu.

— Jā, tā tas ir, monsenjor, visas manas cerības ir liktas uz taisnīgo un gaišredzīgo Leonu XIII. Viņš vienīgais var par mani spriest, jo viņš vienīgais izlasīs manā darbā viņa paša domas, kuras, šķiet, esmu visai pareizi izteicis… Ak, ja svētais tēvs gribēs, viņš ar demokrātijas uri zinātnes palīdzību atkal atjaunos kristietību Jēzus vārdā un glābs veco pasauli.

Pjērs atkal jūsmoja, un Nanī piekrītoši māja ar galvu, plānās lūpas sakniebis, bet viņa vērīgie skatieni kjuva arvien laipnāki.

— Jā, tiešām tā, mans mīļais dēls. Jūs runāsiet ar svēto tēvu, un tad jau jūs redzēsiet.

Kad abi atliektām galvām apskatīja Vatikāna fasādi, monsenjora laipnība sniedzās tiktāl, ka viņš deva paskaidrojumus Pjēram. Nē, logs, kur katru nakti spīdēja uguns, nebūt nebija pāvesta guļamistabas logs. Tas bija kāds kāpņu laukumiņa logs, ko visu nakti apgaismoja gāzes radziņi. Pāvesta istaba atrodas divus logus tālāk. Viņi apklusa un turpināja aplūkot fasādi, abi bija ļoti nopietni.

— Labi, mans mīļais dēls, uz redzēšanos. Jūs man pastāstīsiet par šo sastapšanos, vai ne?

Palicis viens, Pjērs atvēra bronzas durvis; sirds viņam stipri pukstēja, it kā viņš būtu iegājis svētā un baigā vietā, kur top nākotnes laime. Aiz durvīm bija sargs. Šveices gvards lēnām soļoja šurpu turpu, ietinies pelēki zilganā mētelī, no kura apakšas bija redzamas tikai gvarda melndzelteni sarkani svītrotās-bikses; likās, ka šis mētelis ar nodomu uzmests pār tērpu, lai slēptu šo visai neparasto mundieri. Tūlīt pa labi bija plašas, slēgtas kāpnes, kas veda Svētā Damaza pagalmā. Lai nokļūtu Siksta kapelā, bija jāiet pa garu galeriju starp divām kolonnu rindām un tad jākāpj augšup pa Karaļa kāpnēm. Pjēram, kāpjot augšup pa plašajām kāpnēm, mazliet aizrāvās elpa, jo, tāpat kā visur šajā pasaulē, arī šeit viss bija nedaudz pārspīlēts līdz milzīgiem apmēriem un šķita pārlieku nomācošs.

Siksta kapelā iegājis, Pjērs vispirms jutās pārsteigts. Kapela viņam šķita neliela, taisnstūraina zāie — ļoti augsta, ar skaistu marmora starpsienu, kas no tās atdalīja divas trešdaļas telpas, kur lielo, grezno ceremoniju laikā

uzturējās lūgtie viesi. Luktā sēdēja kardināli uz vienkāršiem ozola soliem, bet prelāti stāvēja kājās tiem aizmugurē. Pāvesta tronis atradās uz neliela paaugstinājuma pa labi no altāra, kas bija pieticīgi rotāts. Sienā pa kreisi bija redzama neliela telpa ar marmora balkonu dziedātājiem. Bet cilvēkam tikai jāpaceļ galva, skatienam jāskar milzīgā freska, kas attēlo pastaro tiesu un aizņem visu altāra sienu, jārcdz arī joma greznojumi, kas sniedzas līdz karnīzam starp divpadsmit gaišajiem logiem — sešiem katrā pusē, — lai tūdaļ viss pēkšņi kļūtu plašāks, viss pašķirtos un aizlidotu bezgalīgā tālē.

Par laimi, šeit atradās tikai trīs vai četri tūristi, kas daudz netrokšņoja. Pjērs tūlīt pamanīja Narcišu Abēru, kas sēdēja uz kāda kardinālu sola virs pakāpiena, uz kura parasti sēž velces nesēji. Jaunais cilvēks sēdēja nekustīgs, mazliet atpakaļ atmestu galvu, viņš šķita jūsmas pārņemts. Bet tas nebija Mikelandželo darbs, par kuru viņš jūsmoja. Viņš nenolaida skatienu no kādas freskas zem karnīza un, pazīdams priesteri, murmināja asaru pilnām acīm:

— Ak, mans draugs, apskatiet taču Botičelli!

Tad viņš atkal iegrima savā jūsmā.

Pjēru savaldzināja, viņu apbūra Mikelandželo pārcilvēciskais ģēnijs. Viss pārējais izzuda, tikai tur augšā, kā pie bezgalīgu debesu apvāršņa, vīdēja brīnišķīgais mākslinieka darinājums. Sevišķi Pjēru pārsteidza tas, ka gleznotājs viens pats bija veicis šo darbu. Viņam nebija ne marmora, ne bronzas apdarinātāju, ne zeltītāju, ne arī cita kāda amatnieka. Bija vienīgi viņš — gleznotājs ar savu otu, un, raugoties viņa darbā, aizmirsti bija pīlāri, kolonnas, marmora karnīzi, bronzas statujas un ornamenti, zeltītie ziedi un rozetes — visa šī nedzirdētā bagātība, kas ietver freskas. Pjēra acu priekšā iznira mākslinieks tajā dienā, kad tam nodeva kailu kapelas jomu, vienīgi nobalsinātu, simtiem kvadrātmetru lielu līdzenu, baltu mūri, kas tam bija jāapglezno. Pjērs iztēlē skatīja mākslinieku stāvam pie šīs milzīgās plāksnes; viņš negribēja neviena palīga, aizdzina visus ziņkāros un gluži viens un greizsirdīgs savas degsmes kvēlē ieslēdzās viens pats ar savu darbu. Cetrarpus gadus viņš aizvadīja baigā vientulībā, ik dienas būdams kopā vienīgi ar savu darbu, radīdams savu kolosālo gara bērnu. Ak, šis milzu mākslas darbs, kuru darinot aizpildīta vesela dzīve, darbs, kas sākts mierīgā paļāvībā uz savu gribasspēku un savu talantu; tā bija vesela pasaule, kuru viņš radoša spēka briedumā un mākslinieciskās plauksmes visvarenībā guva no iztēles un risināja šeit!

Dziļš saviļņojums pārņēma Pjēru, kad viņš sāka iedziļināties šajā darbā, sapņotāja acīm skatītajos pārlieku lielajos tēlos, kad viņš izprata šīs sintēzes bezgalīgo varenību un šīs monumentalitātes simboliku. Un, tāpat kā ziedi, kam, dabiski, jāplaukst, tā atmirdzēja arī šā darba daiļums — karaliska grācija, karalisks cildenums, dižens miers un dižens spēks. Šeit izpaudās lieliska dabas izpratne, visai drosmīgi perspektīvas saīsinājumi pārliecībā par veiksmi, uzvara pār grūtībām, ko radīja velves liektā virsma. Bezgala pārsteidzoša bija atturība līdzekļu lietošanā, atturīga palitra, bagātīgi lietotas bija vienīgi dažas krāsas, taču bez jebkādas tieksmes pēc mākslotiem paņēmieniem vai greznuma. Un ar to pietika: asinis vētraini šalca, muskuļi zem ādas kļuva spriegi, tēli — dzīvi, un šķita, ka tie tūlīt nāks lejup no joma ietvara, šķita, it kā uguns liesma tur augšā dotu šiem cilvēku tēliem pārdabisku, nerimstošu dzīvību. Jā, tā bija pati dzīvība, kas līksmē gavilēja, — dzīvības brīnums, ko bija radījusi viena vienīga mākslinieka roka, kurai bija dota visaugstākā dāvana — vienkāršības spēks.

Šajā darbā bija ietverta vesela filozofija, visi cilvēka likteņi te bija atainoti — pasaules radīšana, vīrieša un sievietes radīšana, grēkos krišana, sods un, beidzot, dieva tiesa pasaules pastarā dienā. Pjērs nespēja aptvert uzreiz visu sajūsmas mulsā, kādā viņš atradās, aplūkojot šādu darbu. Kāda tā bija cilvēka ķermeņa spēka un daiļuma godināšana! Ak, šis karaliskais Jahve, briesmīgs un arī tēvišķīgs, kuru radīšanas jūsma nes kā viesuļvētra; rokas tas izpletis, pasaules radot! Un skaistais Ādams ar izstiepto roku un cēlo apveidu! Jahve viņam pat nepieskaroties — tikai pamājot ar pirkstu — iedveš dzīvību. Radītāja pirkstu un radīto būtni šķir mazs attālums, bet tā ir svēta telpa, kurā slēpjas neredzamā bezgalība un neaptveramā noslēpumainība! Un varenā, pielūgsmes cienīgā Ievai Ieva ar spēcīgiem gurniem, kas spēs iznēsāt visu nākotnes cilvēci! Ieva ar lepnu, glāsainu sievietes piemīlību, kas grib, lai viņu mīl, kaut viņai mīlas dēļ būtu jāiet bojā. Viņa ir sieviete, pārpilna kārdinājuma, auglības un varas! Pat četros stūros uz pīlāriem sēdošie freskas dekoratīvie tēli pauž miesas slavināšanu: divdesmit jauni cilvēki jūtas laimīgi, ka ir kaili, viņiem ir skaists ķerme-

nis, daili veidoti locekļi, dzīvība verd viņos, kaisla vēlēšanās kustēties viņus aizrauj; viņi liekas tiecamies lejup no kapelas joma, saspringst un valdzinošās pozās liecas atpakaļ. Bet starp logiem redzami titāni, pravieši un Sibillas, vīrieši un sievietes, kuriem tagad, kad viņi ir kļuvuši dievi, piemīt apbrīnojams muskuļu spēks un apgarota sejas izteiksme: tur ir Jeremija, kas, elkoni atbalstījis pret celi un zodu rokās iespiedis, nogrimis sapņos un pārdomās; Eritrejas Sibilla ar brīnumdaiļo profilu; viņa pielikusi pirkstu pie atvērtās likteņa grāmatas; Jesaja, sludinot patiesības vārdus; viņa stāja ir lepna, seja puspagriezienā, un viņš pavēloši pacēlis roku; Kūmas Sibilla, baiga ar savām zināšanām un vecumu, stipra kā klints, ar grumbām izvagotu seju, plēsīga putna degunu un četrstūrainu, izvirzītu, spītīgu zodu; pravietis Jonass, kuru zivs tikko izmetusi no savas mutes, tas nokritis zemē krampjaini sarautu ķermeni, izmežģītām rokām, atpakaļ atmestu galvu un plaši atvērtu muti. Un vēl citi un atkal citi tādi paši majestātiski tēli, lieliski un ziedoši veselīgi, izteiksmīgām sejām, kas iemieso ideju par stipru un attīstītu cilvēci, kurai lemts ilgs mūžs. Arī logu izliekumos un virs mazajiem, apaļajiem velves lodziņiem drūzmējas daiļi, spēcīgi un graciozi tēli — Kristus priekšteči, sapņainas mātes ar skaistiem, kailiem bērniem, vīri ar tālē vērstiem skatieniem, kas cenšas uzminēt nākotni; tā bija nolādētā, izmocītā tauta, kas ilgodamās gaida apsolīto pestītāju; kapelas četru stūru spriešļu jumos gluži kā dzīvas vīdēja bībeles ainas — tur redzēja Izraēla tautas uzvaras pār ļauno garu. Bet kapelas dibenplānā parādījās kolosālā pastarās tiesas freska, tajā mudž tik daudz ļaužu, ka vajadzīgas dienas, un atkal dienas, lai tos labi apskatītu; tas ir bailēs apstulbis, dzīvības kvēlās elpas aizrauts pūlis — no mirušajiem, kurus atmodina apokalipses eņģeļi ar savām bazūnēm, izstumtajiem grēciniekiem, kurus dēmoni raida ellē, — līdz pat apustuļu un svēto ielenktajam taisnīgajam tiesnesim Kristum, līdz pat starojošiem svētlaimīgajiem, kas, eņģeļu atbalstīti, ceļas augšup debesīs, kur vēl augstāk citi eņģeļi, nesdami Kristus ciešanu atribūtus, gavilē mūžīgā, nebeidzamā apskaidrotībā. Un tomēr kapelas griesti ir pārāki par šo milzīgo fresku, kuru mākslinieks gleznojis trīsdesmit gadu vēlāk, pilnu briedumu sasniedzis; griestu apgleznošanai viņš veltījis visu savu jūsmu, savu jaunību, savu neskarto spēku un sava ģēnija pirmo uzplauksmes degsmi,

Pjēram trūka vārdu. Mikelandželo bija brīnumdaris, kas valdīja pār visiem, kas pārspēja visus. Lai to atzītu, bija nepieciešams kopā ar viņa milzu darbu apskatīt Peru-džino, Pinturikjo, Roselli, Sinjorelli, Botičelli — visas apbrīnas cienīgās priekšējās freskas, kas bija redzamas zem karnīziem visapkārt kapelai.

Narciss pat nebija paraudzījies augšup uz jomu. Aizrautībā iegrimis, viņš ne mirkli nenovērsās no Botičelli, kuram šeit bija trīs freskas. Beidzot viņš čukstus ierunājās:

— Ak, Botičelli, Botičelli! Mīlas ciešanu daiļums un grācija, dziļu skumju izjūta baudu brīžos! Viņš atminējis mūsdienu cilvēka dvēseli un atveidojis ar vispavedinošāko burvīgumu, kādu jebkad izstarojis mākslinieka darbs.

Pjērs pārsteigts skatījās uz Narcišu un tad vaicāja:

— Jūs nākat šurp, lai apskatītu Botičelli?

— Jā, protams, — jaunais cilvēks noteikti atbildēja. — Tikai viņa dēļ es nāku šurp katru nedēļu, stundām raugos tikai viņa darbos… Paskatieties taču šajā freskā: Mozus un Jefta meitas. Vai vēl aizkustinošāk var izteikt dziļi izjustu cilvēcīgu maigumu un grūtsirdību?

Viņa balss mazliet trīsēja kā ticīgam priesterim, kas godbijīgi ienācis svētnīcā.

— Ak, Botičelli, Botičelli! Viņa sievietes ar iegarenām, jutekliskām un skaidrām sejām, ar palielu vēderu, kas samanāms zem tērpa krokām, ar slaidiem, gracioziem, it kā lidojošiem stāviem! Botičelli jaunekļi un eņģeļi ir tik reāli un tomēr skaisti kā sievietes, tie ir nenosakāma dzimuma, jo muskuļu spēks savijas ar maigo ķermeņa apveidu; visus augšup nes ugunīgas alkas, kuru liesmas aizrauj arī skatītāju! Ak, Botičelli gleznotās mutes — jutekliskas un cieši sakniebtām lūpām! Tās atgādina augļus; vai tās ir ironiskas vai sāpīgas, tās ir neizprotamas ar savām izliektajām līnijām, un nekad nevar pateikt, ko tās noklusē — patiesus vai atbaidošus vārdus! Un Botičelli tēlu acis! Glaimojošas, kaismīgas, sapņainas vai baudkāras acis, reizēm tās savā priekā ir tik neizsakāmi skumjas, ka pasaulē nevar būt vairs nekā neizprotamāka par tām. Bet Botičelli tēlu rokas! Tās ir tik rūpīgi izstrādātas, viņš tām it kā dod dzīvību, tās rotaļājas, savijas, skūpstās un runā; reizēm meistara vēlēšanās piešķirt rokām neparastu skaistumu ir bijusi pārlieku liela, un tad tās kļuvušas neīstas; taču katrai tomēr ir savs īpatnējs veidojums, un visas kopā tās pauž svētlaimi un ciešanas! Šeit nav nekā gļēvulīga un nekā melīga; visur viņa darbos atspoguļojas vīriš-

ķīgs lepnums; kaislīgas, daiļas kustības atdzīvina un aizrauj tēlus; visur redzama nopietna, dziļa cenšanās būt paliesam; īsts reālisms, ko izlabo un klusina ģeniālā jūtu un raksturu dīvainību izpratne un kas pat neglīto apskaidro ar mūžam neaizmirstamu burvību!

Pjēra pārsteigums auga, klausoties Narcisē. Pirmo reizi viņš ievēroja Narcisa mazliet samāksloto ārieni — cirtainos matus, kas bija apgriezti pēc florenciešu paražas, zilās, gandrīz violetās acis, kas sajūsmas brīžos kļuva vēl blāvākas.

— Bez šaubām, — Pjērs beidzot atbildēja, — Botičelli ir brīnišķīgs mākslinieks… Tikai man šķiet, ka šeit Alikela tīdžclo…

Narciss viņu pārtrauca ar gandrīz niknu mājienu.

— Ak nē, nē! Nestāstiet man par viņu! Viņš ir visu sabojājis, visu iznīcinājis. Cilvēks, kurš iejūdzās kā vērŠis darbā, kurš ķērās pie darba kā amatnieks un triepa tik un tik daudz metru dienā! Cilvēks bez noslēpumainības, bez nezināmā izjūtas, cilvēks, kas skatījis visu tik rupji, aizskarot citu ļaužu skaistuma izpratni, — vīriešu tēli viņam ir līdzīgi koku stumbriem, sievietes — milzīgām miesnieku sievām, tās ir stulbas gaļas masas, tur nav ne dievišķās, ne arī sātana dvēseles! Tas nav mākslinieks, tas ir mūrnieks, ja jums tīk, jā, varens mūrnieks un cils nekas!

Narcisam pašam neapzinoties, viņa — modernā cilvēka smadzenēs, cilvēka, kas tiecās pēc visa oriģinālā un retā, skaidri izpaudās liktenīgās nievas, ko viņš izjuta pret veselību, spēku un varenību. Viņš izturējās naidīgi pret /Mikelandželo, kas savas gleznas radīja bez piepūles, kas atstāja pasaulei visbrīnišķīgāko mākslas darbu, ko jebkāds mākslinieks tai devis. Mikelandželo pārākums izpaudās viņa radīšanas veidā, šajā dzīvības dvesmā, attēlojot savos darbos īstu dzīvi; salīdzinājumā ar viņa darbiem citi, pat visizcilākie, šķita niecīgi, it kā izzuda un izgaisa to daudzo būtņu pāri plūstošajā straumē, kuras mākslinieka ola bija atmodinājusi dzīvas un varenas.

— Nē, nē, — Pjērs drosmīgi iesaucās, — neesmu ar jums vienās domās. Manuprāt, dzīvība mākslā ir viss, un šādiem mākslas darbiem pieder nemirstība. Mikelandželo pats to apliecina, jo, radot dzīvus, daiļus cilvēku tēlus, skaistu miesu, kas aizskar jūsu pārsmalcinātību, viņš ir visvarenākais mākslinieks, kurš pārspēj cilus. Lai ziņkāri, vērīgi un ar atjautību apveltīti cilvēki spriedelē, lai viņi mākslas skaistumu rod atsevišķos meklējumos un neskaidrā simbolikā, Mikelandželo tomēr paliks visvarenākais cilvēku radītājs — gaismas, vienkāršības un veselības paudējs, viņš būs mūžīgs kā pati dzīvība!

Narciss tikai pasmaidīja ar iecietīgu, nicinošu pieklājību. Taču acīmredzot katrs nenāca Siksla kapelā, lai te stundām sēdētu un skatītos Botičelli gleznās, nepaceļot galvu, lai paraudzītos Mikelandželo darbā.

Viņš strupi pārtrauca sarunu, pateikdams:

— Pulkstenis ir jau vienpadsmit. Brālēns gribēja mari šeit paziņot, tikko viņš varēs mūs pieņemt, un es esmu pārsteigts, ka vēl nav neviena… Vai jūs nevēlētos pagaidām uziet augšā Rafaela zālēs?

Augšējās zālēs Narciss sprieda visai skaidri un pareizi par mākslas darbiem. Vispār viņš izteicās taisnīgi un saprātīgi, ja viņu nekūdīja naids pret milzīgiem, ģeniāli izpildītiem darbiem.

Bet nelaimīgā kārtā Pjērs nāca no Siksta kapelas; viņam vajadzēja vispirms atbrīvoties no milža skavām, aizmirst to, ko bija tikko redzējis, pierast pie tā, ko redzēja pašlaik, lai baudītu Rafaela mākslas tīro skaistumu. Tas bija kā pārlieku stiprs vīns, kas viņu bija sākumā apskurbinājis un tagad traucēja baudīt šo daudz vieglāko un izsmalcinātāko vīnu. Vērtējot Rafaela gleznas, apbrīna nerodas spēji kā zibens, bet daiļums apbur pamazām un neatvairāmi. Tas ir gluži tāpat kā Rasīns salīdzinājumā ar Korneiju, kā Lamarlins — ar Igo — mūžīgais pāris, sievišķīgais un vīrišķīgais visos slavas gadsimtos. Rafaela darbos valda cildenums, grācija, izmeklētas, nevainojamas, dievišķi harmoniskas līnijas; šeit nebija vienkāršs materiāls simbolisms, kā to brīnišķīgi parādījis Mikel andželo, bet glezniecībā izteikta dziļi asprātīga psiholoģiska analīze. Cilvēks šeit ir tīrāks, idealizēts, skatīts viņa dvēseles norisēs. Un, ja arī te sastopams jūtīgums, kaut kas sievišķīgs, glāsainai trīsai līdzīgs, tad tomēr te valda apbrīna cienīga, lieliska, spēcīga meistarība. Pamazām Pjērs pakļāvās Rafaela apbrīnojamām spējām, viņu valdzināja daiļā jaunekļa vīrišķīgā elegance, un dziļā skaistuma izpratne ļoti prasmīgā izpildījumā Pjēru neizsakāmi saviļņoja. Ja Rafaela gleznas «Disputs par svēto sakramentu» un «Atēnu skola», kuras mākslinieks bija darinājis pirms Mikelandželo gleznojumiem Siksta kapelā, Pjēram šķita kā Rafaela meistardarbi, tad viņš tagad izjuta, ka mākslinieks gleznās — «Borgo degšana» un vēl vairāk «Heliodora izdzīšana no tempļa» un «Alilas aiz-

turēšana pie Romas vārtiem» ir zaudējis savas dievišķās mākslas grācijas ziedu, jo viņu bija ietekmējis Mikelandželo nomācošais diženums. Pārsteidzoša droši vien bija aina, kad Siksta kapelu atvēra un tajā ienāca abi sāncenši. Diženais, ģeniālais mākslas darbs bija radīts šeit, un otrs ģeniāls mākslinieks atstāja šeit savu dvēseli, nekad vairs nespēdams atbrīvoties no vēl diženāka mākslinieka ietekmes.

Narciss aizveda Pjēru lodžijās, gaišā, greznā, stiklotā galerijā. Bet Rafaels bija jau miris; freskas, kuras viņš bija atstājis, bija tikai viņa skolnieku darbi. Tas bija pēkšņs un galīgs pagrimums. Nekad Pjērs nebija skaidrāk izpratis, ka ģēnijs ir viss, — ja tas zūd, sabrūk ari viņa radītā skola. Ģeniāls mākslinieks izteic savu laikmetu un civilizāciju, kurā dzīvo, atdod visu sociālās augsnes sulu vienā stundā, kas pēc viņa tad ir izsmelta, reizēm pat gadsimtiem ilgi. Pjēru bezgala valdzināja brīnišķīgā aina, raugoties no lodžijām, kad viņš pamanīja sev tieši pretim, viņpus Damaza pils, pāvesta apdzīvoto ēkas stāvu. Lejā atradās pagalms ar portiku, strūklaku un kailo, balto bruģi, kas dedzinošajā saulē gaiši vizmoja. Šeit nebija ēnu, nebija klusā, svētsvinīgā noslēpuma, kurš mudināja Pjēru sapņot ziemeļu vecajās katedrālēs. Pa labi un pa kreisi lievenim, kas veda uz pāvesta un kardināla-sekre-tāra pieņemamām telpām, rindojās piecas karietes; kučieri sēdēja kā sastinguši savos sēdekļos, zirgi stāvēja nekustīgi spožajā saules gaismā; neviena dzīva dvēsele neparādījās tukšajā, milzīgajā kvadrātveida pagalmā ar trīs-stūrainajām, stiklotajām lodžijām, kas atgādināja milzīgas siltumnīcas; stiklu spīdums un akmeņu rūsganums šķita zeltojam bruģa un fasādes kailumu un vēršam to drūmi cēlu kā pagānu templi, kas veltīts saules dievam. Bet Pjēru visvairāk valdzināja brīnišķīgā Romas panorāma, kas pletās zem Vatikāna logiem. Pjērs nekad nebija to sev iztēlojis, un pēkšņi viņam radās doma, ka pāvests no saviem logiem var pārredzēt visu Romu, kas atradās tepat viņa acu priekšā; svētajam tēvam vajadzēja tikai izstiept roku, lai to iegūtu. Ilgi Pjērs vēroja šo neredzēto ainu ar acīm un sirdi, jo viņš gribēja aiznest to sev līdzi un saglabāt atmiņā, un viņš nodevās sapņiem, ko šī aina viņā pamodināja.

Pēkšņi atskanēja balŠis, kas lika viņam pagriezt galvu, un viņš redzēja kalpotāju melnā livrejā, kas godbijīgi paklanījās Narcisam un viņam ko teica.

Jaunais cilvēks, acim redzami sapīcis, tuvojās priesterim.

— Mans brālēns monsenjors Gamba del Dzopo liek sacīt, ka viņš mūs šodien nevarot pieņemt. Izrādās, ka viņam uzticēts negaidīts uzdevums.

Bet Narcisa apjukums lika manīt, ka viņš pats šai atrunai netic un sāk nojaust, ka radinieks, varbūt kādas lāga dvēseles brīdināts, baidās sevi kompromitēt. Tas Narcišu sadusmoja, jo viņš pats bija izpalīdzīgs un dros mīgs. Viņš pasmaidīja un piebilda:

— Bet varbūt vēl ir cerības pāvestu redzēt… Pēcpusdiena ir jūsu rīcībā, iesim kopīgi pabrokastot un nāksim tad atpakaļ, lai apskatītu Senlaiku muzeju. Man droši vien izdosies sastapt brālēnu, un varbūt, ja laime smaida, sastopam pašu pāvestu, kad tas iznāks dārzā pastaigāties.

Sākumā Pjērs, atkal izdzirdis par audiences atlikšanu, jutās dziļi sarūgtināts. Visa diena viņam bija brīva, un viņš labprāt pieņēma Narcisa piedāvājumu.

— Jūs esat ļoti laipns, bet es baidos jūs apgrūtināt… Ļoti pateicos.

Viņi brokastoja iepretim Svētā Pētera bazilikai, mazā Borgo priekšpilsētas restorānā, kura pastāvīgie apmeklētāji bija svētceļnieki. Ēdiens tur bija ļoti slikts. Ap pulksten diviem viņi apgāja apkārt Svētā Pētera katedrālei pa Sakristejas un Svētās Martas laukumiem, lai no mugurpuses iekļūtu muzejā. Tas ir gaišs, kluss, saules sakarsēts pilsētas kvartāls, kur jaunais priesteris izjuta desmitkārt spēcīgāk to pašu kailo, palso, saules izdedzināto diženumu, ko bija izjutis, skatoties uz Damaza pili. Kad Pjērs apgāja kolosa milzīgo luktu, viņš vēl dziļāk izprata tā bezgalīgo lielumu, šeit bija vesels celtņu sakopojums, ko ietvēra tukši, ar zāli apauguši laukumi. Visā šajā mēmajā bezgalībā redzēja tikai divus bērnus, kas rotaļājās kāda mūra ēnā. Pāvesta kādreizējā naudas kaltuve — La lecca, ko pārņēmusi Itālijas valdība un ko apsargā karaļa kareivji, atrodas pa kreisi no ejas, kas ved muzejā, bet tai iepretim pa labi atrodas Vatikāna goda vārti, pie kuriem sardzē stāv šveiciešu gvardi. Pa šiem goda vārtiem brauc divjūga karietes, kas saskaņā ar etiķeti ieved Svētā Damaza pilī kardināla-sekrctāra un svētā tēva apmeklētājus.

Viņi gāja pa garo pasāžu — ielu, kas ved augšup gar vienu pils spārnu un pāvestu dārzu mūri. Beidzot viņi

nonāca pie Senlaiku muzeja. Ak, šis milzīgais muzejs, kas sastāvēja no bezgalīgi daudzām zālēm; šis muzejs, ko īstenībā veido trīs muzeji — ļoti vecais Pio Klementīno, Kjaramonti un Bračonuovo, — ir vesela pasaule, kas iz-lakta no zemes un gaišā dienas gaisma tiek slavināta! .lau ilgāk par divām stundām jaunais priesteris šeit staigāja no vienas zāles otrā, apžilbis no mākslas darbiem, apstulbis no ģenialitātes un daiļuma. Bet ne tikai slavenie darbi — kā Lāokoonts un Belvedēras Apollons viņu saistīja, arī Meleagra statujas ne, pat ne Herkulesa torss. Pjēru valdzināja visa kopaina, neskaitāmie Veneras un Bakha tēli, dievinātie imperatori un ķeizarienes, skaisti, majestātiski ķermeņi, kas bija padarīti nemirstīgi. Pirms trim dienām viņš bija apmeklējis Kapitolija muzeju, kur bija apbrīnojis Veneras tēlu, mirstošo gallieti, varenos melnā marmorā cirstos kentaurus un brīnišķīgo krūšutēlu kolekciju. Bet šeit viņa apbrīns bija desmitkārt lielāks, tas sniedzās līdz pat mulsumam šajās neizsmeļamām bagātībām pieblīvētajās zālēs. Taču Pjēra alkas tomēr vairāk liecās pēc pašas dzīves nekā pēc mākslas, un viņš aizmirsās krūšutēlu priekšā, kur atkal tik reāli atdzīvojās senā Roma, kas, protams, nespēja sacensties ar Grieķijas mākslas ideālo daiļumu, bet kas radīja dzīvību. Jā, te nu viņi visi ir — imperatori, filozofi, zinātnieki un dzejnieki, un visi ir apbrīnojami dzīvi, tieši tādi, kādi tie bijuši; mākslinieks bija tos izpētījis un apzinīgi attēlojis ar visu viņiem piemītošo neglītumu, trūkumiem, vaibstu īpatnībām; ši ārkārtējā cenšanās pēc patiesības bija attēlojusi raksturīgo, te bija samanāms ne ar ko nesalīdzināms atdarināšanas spēks. Vārdu sakot, nav ari nekā dižāka par šo mākslu: šie cilvēki atdzimst kā dzīvi, veido patieso vēsturi falsificētās vietā, kuru mācoties veselas paaudzes izjuta naidu pret senlaikiem. Bet tagad tie bija saprotami! Un vismazākie marmora lūznīši, apdrupušās statujas, bareljefu gabali, dievišķā nimfas roka, vingrs satīra gurns izraisa pārdomas par gaišu, lielu un spēcīgu civilizāciju.

Narciss veda Pjēru pa Kandelabru galeriju, kas bija simt metru gara un kur glabājās ļoti skaistas skulptūras.

— Klausieties, mīļais abat, pulkstenis ir tikai četri, un mēs kādu brīdi te pasēdēsim, jo gadās, tā man stāstīja, ka reizēm svētais tēvs iziet caur šo galeriju, lai nokļūtu savos dārzos… Tā būtu laime, ja jūs varētu viņu redzēt, varbūt pat runāt ar viņu, bet nez vai tas izdosies? Katrā ziņā jūs šeit atpūtīsieties, kājas taču laikam nogurušas.

Visi sargi pazina Narcišu, viņa radniecību ar monsenjoru Gambu del Dzopo atvēra visas durvis Vatikānā, jo viņam patika šeit aizvadīt augas dienas. Turpat bija divi krēsli, viņi apsēdās, un Narciss tūlīt sāka runāt par mākslu.

Kāds gan apbrīnojams liktenis šai Romai, kuras diženā karaliskā vara patapināta no citiem! Šķiet, ka šī pilsēta ir vieta, kurā saplūst un koncentrējas visa pasaule, bet pati par sevi jau no paša sākuma neražīgā Romas augsne nedzen asnus. Māksla jāpieradina pie šejienes apstākļiem, kaimiņu tautu ģenialitāte jāpārstāda šeit, kur tā krāšņi uzzied. Imperatoru laikā Roma, būdama pasaules karaliene, aizguvusi savu pieminekļu un skulptūru daiļumu no Grieķijas. Vēlāk, kad dzimst kristietība, tā Romā ir pagānisma piesātināta; tikai citur, citā augsnē kristietība rada gotisku mākslu, kristiešu mākslu visaugstākajā pilnveidojumā. Vēlāk, Renesanses laikmetā, Romā uzplaukst Jūlija II un Leona X gadsimts, bet uzplaukumu, kas tam dod lidojumu, sagatavojuši Toskānas un Umbrijas mākslinieki. Jau otrreiz Romā māksla ienāk no ārienes un dāvā tai pasaules valdonību, sasniedzot šajā pilsētā triumfējošu dižumu. Tā bija neparasta senatnes atmoda, Apol-lons un Venera cēlās augšā, tos apjūsmoja paši pāvesti, kuri kopš Nikolaja V laikiem lolo sapni pāvesta Romu pielīdzināt imperatoru Romai. Pēc pirmajiem atdzimšanas laikmeta priekštečiem — patiesiem, maigiem un arī stip riem vīriem, kā Fra Andžēliko, Perudžīni, Botičelli un daudziem citiem, radās dižgari Mikelandželo un Rafaels; viens — pārcilvēcisks, otrs — dievišķs, pēc tam sekoja pēkšņs sabrukums, bija jāgaida simt piecdesmit gadi, līdz parādījās Karavadžo, līdz sasniedza visu, ko glezniecības māksla bez ģenialitātes spēja panākt ar krāsu un kompozīciju. Šis sabrukums turpinās līdz Bernīni, kas ir tagadējās pāvestu Romas īstais veidotājs un radītājs, brīnumbērns, kurš, sākot no sava mūža astoņpadsmitā gada, radījis veselu marmora statuju klāstu; viņš bija izcils arhitekts, kurš gandrīz pārcilvēciskā rosmē pabeidza Svētā Pētera katedrāles fasādi, uzcēla kolonādi, dekorēja bazilikas iekšpusi, cēla neskaitāmas strūklakas, baznīcas un pilis. Ar Bernīni tad arī viss beidzās, jo no šī brīža Roma pamazām atraujas no dzīves, attālinās no mūsdienu pasaules. šķiet, ka šī pilsēta, kas vienmēr pārtikusi no citām pilsētām, nomirst aiz bēdām tādēļ, ka vairs nav no tām ko ņemt, lai gūtu sev jaunu slavu.

— Bernīni, ak, brīnišķīgais Bernīni! — turpināja Nar-ciss klusā balsī. — Viņš ir varens un izsmalcināts, vienmēr jūsmīgs un atjautīgs; viņam piemīt grācija un skaistums!… Jā, šis Bramante, šis viņu Bramante ar savu meistardarbu, korekto un salto CancellariaLabi, pieņemsim, ka viņš bijis arhitektūras Mikelandželo un Rafaels, un nerunāsim vairs par viņu!… Bet Bernīni, izsmalcinātais Bernīni, kuram pārmet sliktu gaumi, ir radījis vairāk lieguma un elegances nekā citi sava talanta pilnbriedā un dižumā! Bernīni dvēsele ir daudzveidīga un dzija, tā patiesi atveido mūsu laikmetu ar tam piemītošo triumfējošo manierismu, satraucošajiem samākslotības meklējumiem, kas tik sveši zemiskajai īstenībai … Aizejiet uz villa Borghese un apskatiet Apollona un Dafncs grupu, kuru viņš ir veidojis astoņpadsmit gadu vecumā, un it sevišķi apskatiet ekstāzes pārņemto Svēto Terēzi Santa Ma-ria della Vittoria baznīcā! Āk, šī «Svētā Terēze»! Tur redzamas atvērtas debeŠis, izjūtamas trīsas, ko dievišķā lieglaime spēj dot sievietes augumam, krampjaini sakāpināta ticības bauda, kur šai būtnei aizraujas elpa un tā mirst aiz prieka sava dieva rokās! Esmu veselām stundām stāvējis pie šīs gleznas un nespēju vēl aptvert visu tās bezgalīgo, nomācošo simboliku.

Narcisa balss kjuva klusāka, un Pjērs, kurš vairs nebrīnījās par viņa slēpto, neapjausto naidu pret veselību, vienkāršību un spēku, klausījās Narcisā izklaidīgi, jo viņa paša domas kļuva arvien uzmācīgākas: pagāniskā Roma atmodās atkal kristīgajā Romā un no tās izveidoja katolisko Romu, visu pasaules tautu pārvaldīšanai radītu jaunu politisku hierarhijas centru. Vai tad pati Roma, izņemot primitīvo katakombu laikmetu, jebkad ir bijusi kristīga? Pjēra pārdomas Palatīna kalnā, uz Apija ceļa, tad Svētā Pētera katedrālē turpinājās un guva arvien skaidrāku apstiprinājumu. Un šobrīd Siksta kapelā un Stanza della Segnatura zālē, mulsā, kādu viņā radīja ģeniālie mākslas darbi, Pjērs guva atkal jaunu savu domu apliecinājumu. Mikelandželo un Rafaela darbos pagānisms kļuva atkal redzams, gan kristietības pārveidots. Vai viena mākslinieka milzīgie, kailie tēli Jahves briesmīgajās debesīs nebija skatīti Olimpā? Vai otra mākslinieka ideālie tēli zem svētās jaunavas tīrā plīvura neradīja dievišķo, iekārojamo Veneras augumu? Tagad Pjērs to skaidri apzinājās, un viņa pārsteigumam piejaucās mazliet apjukuma, jo šīs skaistās, kailās miesas, kas slavina kaislu

dzīvesprieku, protestēja prot sapni, kuru viņš sapņoja savā grāmatā, — protestēja pret sapni par atjaunoto kristietību, kas pasaulei dos mieru, protestēja pret sapni par atgriešanos pie primitīvā laikmeta vienkāršības un sirdsskaidrības.

Pēkšņi Pjērs pārsteigts izdzirda, ka Narciss pārgājis uz citu tēmu un sācis viņam stāstīt, kā Leons XIII ik dienas pavada laiku.

— Ak, mans dārgais abat, astoņdesmit četros gados viņš vēl ir rosmīgs kā jauneklis, viņa dzīves veidu nosaka gribasspēks un darbs; tādu dzīvi ne jūs, ne es negribētu dzīvot! . .. Jau sešos viņš pieceļas, notur misi savā kapelā un brokastīs dzer mazliet piena. Tad no astoņiem līdz pusdienas laikam seko nepārtraukta kardinālu un prelātu pieņemšana; viņu iepazīstina ar visām kongregāciju lielām, un varu jums teikt, ka tās ir neskaitāmas un sarež ģītas. Pusdienas laikā bieži notiek publiskās un kolektīvās audiences. Pulksten divos pāvests pusdieno. Tad seko pelnītā pusdienas atpūta vai pastaiga pa dārziem līdz pulksten sešiem. Pēc tam stundu vai divas viņu aiztur privātas audiences. Deviņos viņš vakariņo, ēd viņš maz, pārtiek no nekā un vienmēr ēd viens pats pie sava mazā galdiņa … Ko jūs domājat par šo etiķeti, kas pakļauj pāvestu šādai vientulībai? Iedomājieties cilvēku, kuram jau astoņpadsmit gadus nekad nav bijis galdabiedra, vienmēr tas ir viens savā diženumā! … Ko desmitiem, kad kopā ar sev tuvu stāvošajām personām ir noskaitītas rožukroņa lūgšanas, viņš ieslēdzas savā istabā. Ja viņš arī noliekas guļus, viņš neaizmieg, jo ļoti bieži cieš no bezmiega, pieceļas un aicina sekretāru, lai tam diktētu dažādas piezīmes un vēstules. Ja pāvestu nodarbina kāds interesants darījums, viņš nododas tam un nemitīgi domā par to. Tur ir visa viņa dzīve, pat veselība; viņa gars ir vienmēr modrs un darbīgs un spēks, un autoritāte prasa, lai tos izmanto… Jūs zināt, ka ilgu laiku viņš ar mīlestību pievērsās latīņu dzejai. Stāsta, ka viņa kaislība ir žurnālistika, turklāt tik liela, ka aizrautības kaismē viņš pat devis interesantus rakstus laikrakstiem, kurus pabalsta. Klīst valodas, ka viņš dažus pat nodiktējis, ja tajos skartas viņa iecienītākās idejas.

Iestājās klusums. Milzīgajā, vientuļajā un svinīgajā Kandclabru galerijā ar stingajām, spokaini baltajām marmora statujām Narciss ik mirkli grozīja galvu, lai paraudzītos, vai no mazās Tapešu galerijas neparādās pāvesta

pavadoņu svīta, lai tad, viņiem garām iedama, dotos uz pastaigu dārzos.

— Ziniet, — Narciss atsāka, — ka pāvestu nes uz nes tuvēm. Tās ir visai šauras, lai varētu izkļūt pa katrām durvīm. Kāds gan tas ir ceļojums! Apmēram divi kilometri, šķērsojot lodžijas, Rafaela štanču zāles un gleznu un skulptūru galerijas, nemaz neskaitot daudzās kāpnes; tā ir nebeidzama pastaiga, iekams pāvestu noliek dārzā kādā alejā vai arī karietē, kurā iejūgti divi zirgi… Laiks šovakar ir ļoti jauks. Pāvests droši vien šeit nāks. Tikai pacietīsimies mazliet.

Kamēr Narciss skaidroja šos sīkumus, Pjērs, arī gaidīdams, iztēlē skatīja visu neparasto, saistošo pāvestu valdīšanas vēsturi. Vispirms tie bija pasaulīgie, godkārie Renesanses laika pāvesti, kas centās atjaunot senatni, sapņodami svēto krēslu tīt impērijas purpurā. Tie bija Pauls II, krāšņumu mīlošais venēcietis, kurš uzcēla Venēcijas pili, Siksts IV, kas cēlis Siksla kapelu, Jūlijs II un Leons X, kuri Romu vērta teatrāli krāšņā pilsētā ar spožiem svētkiem, turnīriem, baletiem, medībām, maskarādēm un dzīrēm. Pāvesta vara bija tieši tobrīd atradusi no jauna pazemē Olimpu, un, kā apskurbusi no dzīvības, kas strūkloja augšup no vecās augsnes, tā radīja muzejus un atjaunoja pagānisma skaistos tempļus, kas modināja vispārēju apbrīnu. Nekad baznīca vēl nebija tik tuvu bijusi nāves briesmām. Ja ari Kristu godināja Svētā Pētera katedrālē, tad savukārt Jupiters un visi cili marmora dievi un dieves ar savu skaisto miesu svinēja uzvaru Vatikāna zālēs. Pēc tam Pjēra acu priekšā iznira cita vīzija — jaunā laika pāvesti pirms itāliešu uzvaras — Pijs IX, kas vēl bija brīvs un bieži pastaigājās savā mīļotā pilsētā Romā. Lielo, sarkano, ar zeltu rotāto karieti vilka seši zirgi, visapkārt karietei rindojās šveiciešu gvarde, kurai sekoja dižciltīgo sardzes pulks. Reizēm, nonākot pie Korso, pāvests atstāja savu karieti un turpināja pastaigu kājām; tad pāvestam pa priekšu auļoja sargs uz zirga, brīdināja staigātājus un lika tiem apstāties. Tūlīt visas karietes sarindojās gar ietvēm, vīrieši izkāpa no tām, lai nomestos ceļos uz bruģa, turpretī sievietes, pieceldamās, godbijīgi nolieca galvu, tuvojoties svētajam tēvam, kurš lēniem soļiem smaidīdams un svētīdams aizgāja ar savu galmu līdz Tautas laukumam. Pēc tam nāca Leons XIII, labprātīgais cietumnieks. Ieslēdzies Vatikānā jau astoņpadsmit gadu, dzīvodams aiz biezajām, klusošajām sienām,

neviena neredzēts, viņš bija piesavinājies kaut ko no diža svētā, un baigs noslēpums vijās ap viņu.

Ak, šis pāvests, kuru neviens vairs nesatiek, kuru neviens neredz, kurš parastajiem cilvēkiem apslēpts, — ir līdzīgs baigajām dievībām, kurām sejā ieskatīties drīkst vienīgi priesteri! Viņš pats .ieslēdzies kā cietumā krāšņajā Vatikānā, kuru viņa senči Renesanses laikos cēluši un rotājuši, lai tur svinētu lielos svētkus; viņš dzīvo tur, tālu no pūja, cietumā, viens ar Mikelandželo un Rafaela skaistajiem vīriešiem un daiļajām sievietēm, ar marmora dieviem un dievēm, un viņam visapkārt staro Olimps, un gaismas un dzīvības reliģija svin savus svētkus. Visa pāvesta vara slīgst līdz ar viņu pagānisma palos. Kas gan tā par ainu, kad šis trauslais sirmgalvis tīrās, baltās drānās iziet cauri Senlaiku muzeja galerijām, lai dotos dārzos! Pa labi un pa kreisi kailās statujas noskatās tam pakaļ; tur ir Jupiters, tur ir Apollons, tur ir Venera — valdniece, un tur ir arī Pans, pasaulīgais dievs, kura smiekli iezvana zemespriekus. Nereīdas peldas caurspīdīgajos viļņos, bakhantes bez plīvuriem dejo saulstaru sakarsētajā zālē. Kentauri auļo un aiznes uz savām kūpošajām mugurām skaistas, pamirušas meitenes. Bakhs pavedina Ariadni, Ganimeds glāsta ērgli, Adoniss ar savām liesmām iekveldē mīlošo pāru kaisli. Bet baltais sirmgalvis dodas tikai uz priekšu, līgodamies savās nestuvēs, garām šo miesu triumfam, garām atsegtajam, cildinātajam kailumam, kas sludina dabas un mūžīgās matērijas visvarenību. Kopš baudkārā miesa ir atkal atrasta, izrakta un godināta, tā valda no jauna un valdīs mūžīgi; un veltīgi statujām pielika vīģes lapas, tāpat kā Mikelandželo milzīgos tēlus sedza pārklājiem; kaisle kvēlo, dzīves alkas plūst pāri, un, strauji plūzdama, sēkla riņķo pa pasaules vēnām. Tepat blakus atrodas neizsakāmi bagātā Vatikāna bibliotēka, kurā snauž cilvēces zināšanas. Un, ja nu kādu dienu arī šīs grāmatas atmostos un skaļā balsī saktu runāt, tāpat kā runā Veneras skaistums un Apollona vīrišķība, tad tās būtu vēl baigākas briesmas, kas sagrautu Vatikānu un pat Svētā Pētera katedrāli. Bet baltais, caurspīdīgi trauslais sirmgalvis, šķiet, nedzird un neredz neko, un milzīgās Jupitera galvas, Hcrkulesa torsi un Antinoji ar saviem sievišķīgajiem gurniem noskatās viņam pakaļ.

Narciss kļuva nepacietīgs un nolēma izvaicāt sargu, kas apgalvoja, ka svētais tēvs jau atrodoties dārzos. Tiešām,

visai bieži, lai saīsinātu ceļu, tas šķērsoja mazo, segto galeriju, kas sākās no naudas kaltuves.

— Kāpsim mēs arī lejup, vai ne? — Narciss jautāja Pjēram. — Es centīšos panākt, lai jūs ielaiž dārzos.

Apakšā, priekštelpā, kuras vienas durvis veda uz platu aleju, Narciss uzsāka sarunu ar citu sargu, kādu vecu pāvesta gvardes kareivi, kuru ļoti labi pazina. Tūlīt tas Narcišu un arī Pjēru izlaida, bet nevarēja noteikti pasa-cit, vai monsenjors Gamba del Dzopo šodien pavadot svēto tēvu.

— Tas nekas, — atsāka Narciss, kad tic atradās vieni paši alejā, — es joprojām vēl ceru uz laimīgu sastapšanos… Un jūs redzat, lūk, skaistos Vatikāna dārzus.

Tie ir ļoti plaši, pāvests var veikt pa tiem četrus kilometrus, ja viņš dodas cauri alejām un tad caur vīna un sakņu dārziem. Sie dārzi aizņem visu Vatikāna kalna virsmu, kuru no visām pusēm ietver vecais Leona IV mūris un to nošķir no kaimiņu ielejām kā cietokšņa iežogojums. Kādreiz šis mūris pletās līdz Svētā eņģeļa pilij; un tur tad atradās tā saucamā Leona pilsēta. Nekas nepaceļas augstāk par šiem dārziem, neviens ziņkārs skatiens nevar tajos iespiesties, ja nu vienīgi raugās šurp no Svētā Pētera katedrāles. Tikai tās milzīgā ēna karstajās vasaras dienās sniedzas līdz šejienei. Sie dārzi ir vesela atsevišķa pasaule, kuru katrs pāvests centās izdaiļot: te ir liels, precīzi ģeometriski izveidots maurs, kur iedēstītas divas skaistas palmas un ko grezno podos augoši citronu un apelsīnu koki; tad seko plašs un ēnains dārzs, kur skābaržu vidu atrodas Džovanni Vezancio strūklaka «Ak-vilons» un senais Pija IV Kazino [4] ; aiz tā plešas krūmāji un mežs ar krāšņiem, zaļiem ozoliem un lielām platānām, akācijām un pīnijām; starp šiem kokiem vijas platas alejas burvīgām, klusām pastaigām; un beidzot, pagriežoties pa kreisi aiz dažu citu koku masīva, apmeklētājs nonāk pie dārzeņu dobēm un labi koptajiem vīnadārziem.

Soļojot pa mežu, Narciss stāstīja Pjēram dažus sīkumus par svēto tēvu, kā tas aizvada dzīvi savos dārzos. Ja vien laiks atļauj, viņš te pastaigājas katru dienu. Kādreiz pāvesti jau maijā atstāja Vatikānu un apmetās vēsākajā un veselīgākajā Kvirinālā; lielo tveici tie pavadīja Kastel-Gandolfo pilī, Albāno ezera krasta. Tagad svēta-

jam tēvam nav citas vasaras mītnes, vienīgi kāds vēl sa glabājies Leona IV sena mūra tornis. Tur viņš pavada svelmainās dienas. Turpat blakus viņš licis uzcelt ko li dzīgu paviljonam sava galma vajadzībām, lai šeit varētu palikt ilgāku laiku. Narciss, kurš bija še pazīstams un varēja brīvi iet visur, veda Pjēru sev līdzi, un tas varēja netraucēts ieskatīties vienīgajā istabā, kuru apdzīvoja svē tais tēvs; tā bija ļoti liela, apaļa istaba ar pusapaļiem griestiem, kur bija uzgleznotas debeŠis ar simboliskiem zvaigznāju attēliem, no kuriem vienam attēlam — lauvai acu vielā ir divas zvaigznes, kas ar īpatnu apgaismes Šis tēmas palīdzību naktīs mirdz. Sienas ir tik biezas, ka vienā logu nišā varēja iekārtot nelielu istabiņu ar gultu atpūtai. Visa pāvesta istabas iekārta sastāv no viena liela darba galda un otra mazāka, bez tam vēl pārvietojama galdiņa — ēšanai; tur atrodas art milzīgi liels, karalisks, viscaur ap zeltīts atzveltnes krēsls, kas saņemts kā dāvana bīskapa jubilejā. Un neviļus jādomā par vientuļajām, dziļā klu sumā aizritošām dienām šajā zemajā torņa zālē, kas ir vēsa kā kaps, kad karstā jūlija un augusta saule nesan dzīgi dedzina Romu.

Narciss turpināja stāstīt. Kādā citā tornī, kura mazais, baltais kupols vīdēja caur zaļajām lapotnēm, bija iekārtota astronomiska observatorija. Koku paēnā bija arī uzcelta šveiciešu stila koka mājiņa, kur Leonam XIII patīk atpūs lies. Reizēm viņš aiziet kājām līdz sakņu dārzam, viņu sevišķi interesē vīnadārzi, kurus viņš apmeklē, lai redzētu, vai vīnogas nogatavojas un vai raža būs laba. Visvairāk pārsteigts jaunais priesteris bija, dzirdot, ka svētais tēvs bijis kaislīgs mednieks, pirms vecums to vēl nebija novārdzinājis. Jo sevišķi viņš aizrāvās ar roccolo. Krūmāja malā izvilka rupjus tīklus visas alejas garumā, kuru šādi norobežo un no abām pusēm noslēdz. Alejas vidu zemē noliek būrīšus ar vilinātājiem putniem, kuru dziesmas drīz vien sapulcina putniņus, kas atrodas tepat tuvumā, — sarkankrūtīšus, lakstīgalas un dažādu sugu cīrulīšus. Kad jau bija salasījies liels bars putnu, Leons XIII, kuršL tos novērodams, sēdēja atstatu, sasila plaukstas un pēkšņi izbiedēja putnus, tos aiztrencot, pie tam lidojumā tie sapinās sparniņiem tīklu lielajās acīs. Viņam atlika vienīgi tos salasīt un ar vieglu īkšķa spiedienu nosmacēt. Cepti cīruļi ir ļoti garda maltīte.

Kad abi devās atpakaļ caur mežu, Pjēru gaidīja cits pārsteigums. Viņš uzdūrās imitētai Lurdas grotai, tā bija

mazāka par īsto un darināta no klintīm un cementa blokiem. Viņš nespēja noslēpt savu satraukumu.

— Tā tomēr ir taisnība? … Man stāstīja to, bet es iedomājos svēto tēvu apgarotāku, gudrāku un brīvu no zemiskās māņticības.

— Ak, — Narciss atbildēja, — man šķiet, ka šī grota pastāv vēl no Pija IX laikiem, viņš īpaši cienīja Lurdas svēto jaunavu. Katrā ziņā tā acīmredzot ir dāvana, un Leons XIII pavēlējis to saglabāt.

Dažus mirkļus Pjērs stāvēja nekustīgs un klusēdams pie šī atdarinājuma, pie šīs bērnišķās, reliģiskās rotaļlietas. Daži dievbijīgi apmeklētāji bija atstājuši savas vizītkartes, tās iebāzdami cementa plaisās. Si grota Pjēru dziļi skumdināja, un viņš sekoja savam biedram, galvu nokāris, drūmās pārdomās iegrimis par cilvēku muļķību. Kad viņi, iznākot no meža, atkal atradās pie zaļā maura, Pjērs pacēla acis.

Lielais dievs, cik tomēr skaista bija šīs brīnišķīgās dienas pievakare, un kāds gaviļpilns burvīgums kāpa augšup no zemes šajā jaukajā dārza daļā! Šeit, vientuļajā, līdzenajā klajumā sakarsētajā zālē, Pjērs izjuta visu varenās dabas spēku, izjuta to dziļāk nekā nogurdinošajā meža ēnā, dziļāk nekā auglīgajos vīnadārzos. Vārgajā zālē, kas vienmērīgi sedza aleju izveidotos ģeometriskos nodalījumus, vīdēja daži zemi pundurmeldru un aloju krūmi un retas, pusvīlušas puķu grupas; zaļie krūmi, kādreiz ba roka gaumē stādīti, vēl veidoja Pija IX ģerboni. So svelmaino klusumu traucēja vienīgi vidējās strūklakas kristāldzidrais čalojums, lāsēm krītot bez mitas no augsta baseina. Roma ar liesmainajām debesīm, ar cēlo diženumu, ar valdzinošo juteklību šķita atdzīvinām šo četrstūraino rotu — milzīgi zaļo mozaīku, kas, pa pusei novārtā atstāta un panīkusi, senās nemirstīgās kaisles trīsās saglabājusi skumju lepnumu. Senlaiku vāzes, senlaiku statujas, kas stāvēja kailas un baltas saulrietā, ietvēra mauru. Un stiprāka par eikaliptu un pīniju smaržu, stiprāka par briestošo apelsīnu smaržu kāpa augšup rūgtenā lielo buksusa krūmu smarža — tik stipra, tik dzīvības pilna, ka tā garām ejošo reibināja tāpat, kā reibināja spēks un drosme, kas plūda augšup no šīs senās zemes, kura bija cilvēku pīšļu piesātināta.

— Tas ir tiešām dīvaini, ka mēs nesatikām svēto tēvu, — Narciss teica. — Droši vien kariete iegriezusies pa citu ceļu, kamēr mēs kavējāmies pie Leona IV torņa.

Viņš sāka atkal stāstīt par savu brālēnu monsenjoru Ganību del Dzopo. Viņš skaidroja, ka copicre — pāvesta dzērienu pasniedzēja amats, kāds tam bija jāizpilda kā vienam no četriem amatā ieceltajiem slepenajiem kamerā-rijiem esot tikai goda amats, it sevišķi kopš diplomātiskās pusdienas un banketi, bīskapus iesvētot amatos, notiekot Valsts sekretariātā kardināla-sekretāra vadībā. Mon-senjoram Gambam del Dzopo, kura bailīgums un nenozī-mība bija kļuvuši leģendāri, šķiet, nebija citu pienākumu kā vienīgi izklaidēt Leonu XIII, kas to visai labi ieredzēja tā pastāvīgo glaimu dēļ un anekdošu dēj, kuras monsen-jors zināja stāstīt par visu — kā «melno», tā «balto» sabiedrību. Resnais, laipnais vīrs pat spēja būt visai pakalpīgs — ja netika skartas viņa intereses — un bija īsta dzīvā avīze; viņš zināja visu un nevairījās pat no virtuves tenkām; tādējādi viņš lēnām tuvojās kardināla godam, drošs, ka dabūs sarkano cepuri bez jebkādām citām pūlēm, kā vien pastāstot jaunumus patīkamajās pāvesta pastaigas stundās. Un dievs vien zina, kā viņš guva pietiekoši daudz vielas tik noslēgtajā Vatikānā, kur vienmēr palielinājās visādu prelātu mudžeklis, šajā pāvesta saimē, kur nav nevienas sievietes un kas sastāv vienīgi no veciem, neprecētiem vīriešiem garos tērpos, un kur valda bezgalīga godkāre, slepena, nejauka cīņa un dziļš naids, kas reizēm, kā stāsta, noved pie vecās labās seno laiku indes!

Pēkšņi Narciss apklusa.

— Redziet, es taču to nojautu… Lūk, svētais tēvs… Bet mums nav laimes. Viņš mūs pat neredzēs, viņš tūlīt kāps karietē.

Tiešām, kariete piebrauca pie mežmalas un nelielais gājiens, kas pavīdēja no kādas šauras alejas, tuvojās tai.

Pjēram stipri iepukstējās sirds. Viņš ar savu ceļabiedru stāvēja nekustīgi; tos pa pusei slēpa kāds augsts citron-koka stumbrs, un baltais sirmgalvis bija redzams vienīgi no tālienes. Savas baltās sutanas plandošajās krokās pavests izskatījās visai trausls un gāja lēnām, maziem solīšiem, it kā tipinādams pa alejas smiltīm. Pjērs tikko spēja atšķirt kalseno, it kā no veca, caurspīdīga ziloņkaula izcirsto seju, kuras raksturīgo izteiksmi vēl pastiprināja lielais deguns virs plānajām lūpām. Bet tumšās, melnas acis ziņkāri staroja smaida; pāvests bija noliecies pa labi pie monsenjora Ganības del Dzopo, kurš patlaban droši vien gribēja beigt savu stāstījumu — kādu pamatīgu, īsu,

izpušķotu, uzklausīšanas cienīgu nolikumu. Otrā pusē pavestam pa kreisi soļoja kāds dižciltīgs sargs, kuram sekoja divi prelāti.

Tā bija kā īslaicīga parādība, jo Leons XIII jau kāpa degtajā karietē. Un Pjēru šī lielā, saules piekarsētā un smaržojošā dārza vidū pēkšņi atkal pārņēma dīvainā sa pīta, kāda viņam bija uzmākusies Kandelabru galerijā, kad viņš iztēlojās, kā pāvestu nes starp kailajām Apollona un Veneras statujām. Tur pagāniskā māksla pauda dzīvības mūžību un dabas brīnišķos, visvarenos spēkus. Un te viņš pāvestu redzēja pašas dabas vidū — vēl skaistākā, vēl vilinošākā, vēl kaislīgākā vietā. Ak, šis pāvests, šis baltais sirmgalvis, kas savu dievu, sāpju, pazemības un atsacīšanās dievu veda pa šīm mīlas dārza alejām tveicīgo vasaras dienu vakaros, un pīniju, eikaliptu, briestošo apelsīnu un lielo, rūgto buksusu smaržas viņu glāstīja! Pats Pāns viņu apvija ar savas vīrišķības valdonīgajām plūsmām. Cik labi bija dzīvot šeit, debesu un zemes skaistumā, mīlēt sievietes daiļumu un jūsmot par visu aptverošo auglību! Pēkšņi Pjēram atklājās izšķirošā patiesība: šajā saules un prieka zemē varēja uzdīgt vienīgi pasaulīga, iekarošanas un politiskās varas alkstoša reliģija, nevis ziemeļu majestātiskā ciešanu reliģija, dvēseles reliģija.

Narciss veda tālāk jauno priesteri, risinādams visādus nostāstus par Leona XIII vienkāršību, — kā tas reizēm apstājoties, lai patērzētu ar dārzniekiem, izvaicātu tos par koku slimībām, par apelsīnu pārdošanas cenu; Narciss ari pastāstīja par pāvesta lielo mīlestību pret divām gazelēm, kuras tam bija atsūtītas kā dāvana no Āfrikas; tie bijuši skaisti, glezni dzīvnieki, kurus pāvests labprāt glaudījis un kuru nāvi rūgti apraudājis. Pjērs nemaz vairs neklausījās Narcisā, un, kad viņi nonāca Svētā Pētera bazilikas laukumā, viņš atgriezās un vēlreiz paskatījās uz Vatikānu.

Viņa acis pievērsās bronzas durvīm, un viņš atcerējās, ka šorīt bija sev vaicājis, kas gan slēpjas aiz šīm metāla plāksnēm, kuras greznoja lielas naglas ar četrstūrainām galviņām. Viņš neuzdrošinājās sev atbildēt, viņš neuzdrošinājās izlemt, vai jaunās, pēc brālības un taisnības alkstošās tautas tur atradīs reliģiju, kuru gaida nākotnes demokrātijas, jo viņš negribēja spriest pēc pirmā iespaida. Bet cik gan dzīvs bija šis iespaids un kāds liktenīgs sākums viņa sapņa sabrukumam! Bronzas durvis, jā gan, cietas un nepārvaramas durvis, kas nožogoja Vatikānu

tik blīvi no pārējās pasaules, ka nekas tur neiekļuva jau trīs gadsimtus. Pjērs tikko bija redzējis, ka tur aiz durvīm atdzima bijušie gadsimti — līdz pat sešpadsmitajam. Šķita, ka laiks tur apstājies uz mūžu. Nekas nebija mainījies, šveiciešu gvardes un dižciltīgo sargu tērpi bija tie paši, prelātu sutanas tās pašas. Pasaule tur bija tāda pati kā pirms trīssimt gadiem — tā pali etiķete, tādi paši ģērbi, tādas pašas domas. Kaut arī pāvesti jau divdesmit piecus gadus protestēdami lepnā spītā ieslēdzās savā pili, tomēr šī noslēgtība meklējama daudz senākā pagātnē, daudz vecākās tradīcijās, un turklāt tā arī citā ziņā modina nopietnas briesmas. Galu galā taču arī katolicisms bija ieslēdzies līdzīgi pāvestiem pašiem, spītīgi turēdamies pie dogmām, un vienīgi savas plašās hierarhiskās organizācijas dēļ turējās vēl nemainīgs un stiprs. Tātad katolicisms, par spīti savai šķietamai lokanībai, nespēja piekāpties nekur, jo tam draudēja briesmas galīgi sabrukt? Un turklāt — kāda tā bija briesmīga pasaule, kāda lepnība, kāda godkāre, kāds naids tur valdīja un kādas cīņas norisa! Un kas tas bija par dīvainu cietumu, kādas dīvainas tuvināšanās notika šeit aiz šīm slēgtajām durvīm Kapitolija Jupitera sabiedrībā! šeit visa pagāniskā senatne sadzīvo brālīgā sadraudzībā ar apustuļiem, bet evaņģēlija gans, kurš valda nomākto un garā nabago vārdā, mīt Renesanses krāšņuma pilnajā vidē! Svētā Pētera katedrāles laukumā redzēja rietam sauli, no dzidrajām debesīm lejup lija Romas nakts saldkaisle, un jaunais priesteris stāvēja te, dziļi satraukts par skaisto dienu, ko viņš bija aizvadījis kopā ar Mikelandželo, Rafaelu, antīkās pasaules pieminekļiem un pāvestu, kurš mita vislielākajā pilī pasaulē.

— Tad nu, mans mīļais abat, atvainojiet mani, — Nar-ciss teica atvadoties. — Atzīstos tagad jums, man ir aizdomas, ka mans krietnais brālēns negrib sevi kompromitēt un iejaukties jūsu lietā … Es viņu vēl sastapšu, bet jūs darītu pareizi, ja ne visai paļautos uz viņu.

Pulkstenis rādīja jau gandrīz seši, kad Pjērs atgriezās Bokanēru pilī. Kā parasti, viņš kautrīgi novirzījās pa sānieliņu un iegāja pa mazo kāpņu durvīm, kuru atslēga viņam bija. Šorīt viņš bija saņēmis vēstuli no vikonta FiPibēra Delašū un, vēlēdamies par to pastāstīt Benedetai, uzkāpa pa lielajām kāpnēm, un izbrīnījās, priekšistabā neviena neatrazdams. Parastajās dienās, kad kalpotājam Džakomo bija jāiziet. Viktorīna apmetās šeit un mierīgi

kaut ko izšuva. Viņas krēsls bija šeit, uz galda viņš pat redzeja izšuvumu, kuru tā bija atstājusi, bet acīmredzot viņa pati bija aizgājusi, un priesteris atļāvās nepieklauvējis ieiet pirmajā salonā. Šeit bija jau gandrīz satumŠis, kusla dzisa ar mirstošu glāstu, un priesteris stāvēja apmulŠis, neuzdrošinādamies iet tālāk, kad izdzirdēja lielajā, dzeltenajā viesistabā neskaidras balŠis, čabēšanu, grūdienus; tur notika cīņa. Bija dzirdama sirsnīga lūg-anās, tad to nomācoša rūkoņa. Pēkšņi Pjērs vairs nevilcinājās, kaut kas viņu dzina turp pret paša gribu; tā bija apziņa, ka tur kāds cīnās un tūlīt saļims.

Pjērs iebrāzās salonā un pārsteigumā apstājās. Šeit bija Dārio, neprātīgs mežonīgā iekārē; Bokanēru nevaldāmās asinis bija uzbrāzmojušas šajā pēdējā elegantajā, bet galīgi pagurušajā savas cilts pārstāvī; Dārio bija satvēris Benedetu aiz pleciem, nogāzis viņu uz dīvāna, alkdams pēc viņas un dvešot viņas sejā kvēlus vārdus:

— Dieva dēļ, mana mīļā … Dieva dēļ, ja tu negribi, lai es mirstu un lai tu mirsti… tu taču pati to saki, jo visam ir beigas, jo nekad šī laulība netiks šķirta, ak, neliec mums kļūt vēl nelaimīgākiem, mīli mani tā, kā tu mīli, un ļauj man tevi mīlēt, ļauj man tevi mīlēt!

Raudādama, izstiepusi abas rokas, bezgalīga maiguma un arī bezgalīgu sāpju izteiksmi sejā grāfiene Dārio atvairīja ar stingru apņēmību, atkārtodama:

— Nē, nē! Es tevi mīlu, es negribu, es negribu!

Šajā mirkli Dārio izmisumā juta, ka pa durvīm kāds ienāk. Viņš strauji piecēlās; ar neprātīgu izteiksmi sejā paskatīdamies Pjērā, viņš priesteri nepazina. Tad viņš izgāja, abām rokam aizsedzis seju, asaras viņam plūda pār vaigiem un acis bija pieplūdušas asinīm; viņš aizsteidzās, izgrūzdams noputu — uh! — baigu un sāpīgu, kurā viņa apspiestā iekāre cīnījās ar asarām un nožēlu.

Benedeta bija palikusi sēžot uz dīvāna elsodama, viņas spēki bija galā. Bet, kad Pjērs sakustējās, lai arī aizietu, apmulsumā neatrazdams vārdus, ko teikt, viņa jau mierīgā balsī lūdza:

— Nē, nē, abata kungs, neaizejiet… Es jūs lūdzu, apsēdieties, es gribu ar jums brīdi parunāt.

Pjērarn likās, ka pienākums ir atvainoties par savu pēkšņo ienākšanu, un viņš skaidroja, ka pirmā salona durvis bijušas pusviru un priekšistabā viņš ieraudzījis uz galda atstāto Viktorīnas darbu.

— Ja, tā tas ir, — apliecināja Benedeta. — Viktorīnai

vajadzēja šeit būt. Es viņu saucu, kad mans nabaga Dā-rio jau gandrīz bija zaudējis galvu… Kāpēc gan viņa nenāca?

Tad vaļsirdības uzplūdā, paliekdamās uz priekšu, vēl kvēlojošu seju viņa sāka stāstīt:

— Klausieties, abata kungs, es jums visu pastāstīšu, jo es negribu, ka jūs pārlieku slikti domātu par manu nabaga Dārio. Tas man būtu ļoti sāpīgi… Redziet, pie tā, kas noticis, esmu arī pali mazliet vainīga. Vakarvakarā viņš mani lūdza satikties šeit, šajā istabā, lai mēs mierīgi varētu parunāties; es zināju, ka krustmāte šajā laikā nebūs mājās, un atļāvu viņam atnākt… Vai ne, tas taču bija gluži dabiski, ka mums vajadzēja satikties un runāt pēc lielajām bēdām, kad uzzinājām, ka mana laulība nekad netiks šķirta. Mēs ļoti ciešam, bija jāpieņem kāds lēmums… Un, kad nu viņš bija šeit, mēs sākām raudat, mēs apskāvām un glāstījām viens otru, un mūsu asaras plūda. Es viņu skūpstīju neskaitāmas reizes, teicu viņam, ka dievinu viņu, ka esmu izmisusi, darot viņu nelaimīgu, ka es droši vien no bēdām nomiršu, redzot viņu ciešam. Varbūt viņš to uztvēra kā pamudinājumu, viņš taču nav eņģelis. Man nevajadzēja viņu tā apskaut un tik ilgi turēt savos apkampienos… Jūs saprotat, abata kungs, viņš kļuva kā neprātīgs, bet es madonnas priekšā esmu zvērējusi atdoties vienīgi savam vīram.

Benedeta to stāstīja mierīgi, vienkārši, bez apjukuma, ar saprātīgas un apdomīgas meitenes smaidu, kas atplaik-snījās uz lūpām, kad viņa turpināja stāstīt.

— Ak, es viņu labi pazīstu, manu nabaga Dārio. Bet tas mani neattur viņu mīlēt, gluži otrādi; viņš izskatās trausls, pat mazliet slimīgs, bet būtībā viņš ir kaislīgs cilvēks, kam nepieciešama izklaidēšanās. Jā, tās ir vētrainās senču asinis, varu jums par to arī pastāstīt — bērnībā man uznāca niknuma lēkmes, es metos zemē, un vēl tagad, ja tās sāk mani urdīt, man ar sevi jācīnās, jāspīdzina sevi, lai es nedarītu neprātības… Mans nabaga Dārio! Viņš neprot ciest! Viņš ir kā bērns, kura untumi jāizpilda. Bet būtībā viņš tomēr ir saprātīgs un gaida mani, jo viņš saprot, ka īstā laime ir pie manis. Un es viņu pielūdzu.

Tagad Pjēram kļuva skaidra jaunā firsta personība, ko viņš līdz šim bija tikai nojautis. Lai gan viņš mira aiz mīlestības pret savu māsīcu, viņš tomēr atļāvās izklaidēties. Dārio bija visā pilnībā egoists, tomēr ļoti patīkams

jauns cilvēks. Viņš galīgi nebija spējīgs ciest; ciešanas, neglītums un nabadzība viņu biedēja gan savu tuvinieku vidū, gan arī citur. Ar miesu un dvēseli viņš dzīvoja tikai priekam, spožumam, ļāvās šķietamiem kārdinājumiem, uzlikdams spilgtas saules apspīdēto dzīvi! Ar to viņš bija izsmēlis sevi, viņš bija paguris, un tam vairs nebija spēka ai dīkdieņa dzīvei, viņš nespēja vairs ne domāt, ne gribēt, un doma iekļauties jaunajā valsts iekārtā viņam nebija pat ienākusi prātā. Tam pievienojās vēl bezgaligais romieša lepnums, iedzimtais laiskums un vienmēr modrais praktiskās uztveres saprāts; izmirstošās cilts patīkamajai pievilcībai pievienojās mūžīgās ilgas pēc sievietes, kuras reizēm izlauzās nevaldāmas iekāres lēkmēs.

— Mans nabaga Dārio! Lai viņš taču aiziet pie kādas citas, es to viņam atvēlu, — Benedeta klusi teica ar savu skaisto smaidu. — Vai tad nav tā, ka nevar no cilvēka prasīt neiespējamo, un es negribu, lai viņš tādēļ nomirtu.

Kad Pjērs Benedetu izbrīnā uzlūkoja, jo šie vārdi satricināja viņa priekšstatu par itāliešu greizsirdību, jaunā sieviete iesaucās kaislas pielūgsmes degsmē:

— Nē, nē, es tādēļ neesmu greizsirdīga. Tas viņam sagādā prieku, un es neesmu apbēdināta. Un es ļoti labi zinu, ka viņš atgriezīsies pie manis, ka viņš būs mans, vienīgi mans, kad es to gribēšu un drīkstēšu.

Iestājās klusums, salonā klājās ēnas, lielo konsoļu zeltainais mirdzums kļuva blāvs, bezgalīgas skumjas plūda no augstajiem, tumšajiem griestiem un vecajām dzeltenajām rudenīgas krāsas tapetēm. Pēkšņi kāds gaismas stars krita uz skaistās meitenes portretu, kas karājās virs dīvāna, kur sēdēja jaunā grāfiene. Tā bija Benedetas sensena radiniece, mīlošā soģe Kasija Bokanēra. No jauna līdzība pārsteidza priesteri. Viņš domāja skaļi un atsāka:

— Kārdinājums ir stiprāks par cilvēkiem. Vienmēr iestājas brīdis, kad cilvēks padodas tam. Un nupat, ja es nebūtu ienācis…

Benedeta viņu strauji pārtrauca:

— Es, es!… Ak, jūs mani nepazīstat. Es drīzāk nomirtu.

Un jūsmas aizrautībā, mīlas kvēlē trīsēdama, it kā māņticīgas jūsmas pārņemta, Benedeta eksaltētā kvēlē iesaucās:

— Esmu madonnai zvērējusi savu jaunavību dot cilvēkam, kuru mīlu, vienīgi tai dienā, kad tas kļūs mans vīrs,

un šo zvērestu esmu turējusi, upurējot savu laimi, un es to turēšu, pat upurējot savu dzīvību … Jā, Dārio un es — mēs mirsim, ja tas būs vajadzīgs, bet svētai jaunavai ir mans dotais vārds, un eņģeļiem debesīs nebūs jāraud.

Viņa bija atklāta un vienkārša, bet šī vienkāršība sākumā varēja likties sarežģīta un neizskaidrojama. Protams, viņas dīvainā izpratne par cilvēka cieņu bija kristietības iedvesmota, kas sludina atteikšanos un sirdsskaidrību; tas ir protests mūžīgajai matērijai un dabas spēkiem, kas ir dzīvības bezgalīgā auglība. Bet šajā Bene-detas izpratnē bija vēl kas vairāk — jaunavībai tika piedēvēta neizsakāma mīlas vērtība, tā bija izcila, dievišķa dāvana, kuru viņa gribēja dot savam mīļotajam sirdsdraugam, kas būs kļuvis par viņas miesas valdnieku, kad dievs tos būs savienojis. Bez priestera svētības un baznīcas laulības Benedetai pastāvēja tikai nāves grēks un riebums.

Tagad kļuva arī saprotama viņas ilgā pretošanās grāfam Pradam, kuru viņa nemīlēja, kļuva saprotama arī viņas izmisusī, ciešanu pilnā pretošanās Dārio, kuru viņa dievināja, bet kuram gribēja atdoties vienīgi likumīgā savienībā. Kādas gan ciešanas bija jānes šai kvēlajai dvēselei, pretojoties savai mīlestībai! Kāda nemitīga cīņa viņai bija jāizcīna ar pienākumu, saglabājot svētajai jaunavai doto zvērestu, jāizcīna ar savas ģints kaislību, kas reizēm brāzās viņā kā vētrai Lai gan Benedeta nepazina dzīvi un likās vienaldzīga un savaldīga, kas spēj mīlēt visu mūžu tikai platoniski, viņā tomēr strāvoja Bokanēru asinis. Bet viņa tomēr negremdējās aizrautīgos sapņos.

Pjērs raudzījās viņā aizejošās dienas krēslā, un viņam šķita, ka redz un saprot viņu pirmo reizi. Viņas rakstura divalnība izpaudās mazliet biezajās un juteklīgajās lūpās, lielajās, melnajās, kā atvari dziļajās acīs un mierīgajā saprātīgajā, bērnišķīgi maigajā sejiņā. Uzlūkojot šīs dedzīgās acis un Benedetas sejas tīro lilijas baltumu, radās pārliecība, ka viņā mīt māņticība, lepnums un gribasspēks, viņa bija sieviete, kas sargāja savu mīlu, lai tad to baudītu, viņa bija piesardzīga, lai neļautos kaisles kvēlei, kas to varētu aizraut. Ak, cik gan saprotams bija, ka viņu var mīlēt! Cik saprotams bija, ka šāda apburoša sieviete, bērnišķi vaļsirdīga, kas tik stingri sevi sargā mīlamam cilvēkam, varēja piepildīt visu viņa dzīvi! Viņa šķita Pjē ram kā šīs skaistās, traģiskās Kasijas jaunākā māsa; Ka-sija nespēja vairs dzīvot ar savu jaunavību, jo tā bija

Kļuvusi lieka, un viņa metās Tibrā, aizraujot sev līdzi brāli Erkolu un savu mīļāko Flāvio!

Sirsnības uzplūdā Benedeta satvēra Pjēra abas rokas.

— Abata kungs, lūk, jau aizritējušas divas nedēļas, Kopš dzīvojat šeit, jūs esat man ļoti mīļš, jo es jūtu, ka jus esat mans draugs. Ja jūs ari nesaprotat mūs, tad nedomājiet ļauni par mums. Varu jums teikt, ka, lai gan neesmu visai attīstīta, es tomēr cenšos visu darīt, cik labi vien spēju.

Pjērs bija ļoti aizkustināts par viņas atklātību, viņš pateicās, mirkli paturot viņas skaistās rokas savējās, jo arī Pjērā modās dziļa sirsnība pret Benedetu. Atkal Pjēru aizrāva sapnis. Viņš vēlējās būt Benedclas audzinātājs, ja vien atļaus laiks, viņš negribēja aizbraukt, iekams nebūs šo dvēseli pievērŠis nākotnes tuvākā mīlestības un brālības idejām, kas bija ari viņa paša idejas. Vai šī brīnišķīgā, nezinošā, ne ar ko nenodarbinātā būtne, kas vienīgi aizstāvēja savu mīlestību, — vai tā nebija pagātnes Itālija? Skaistā, snaudošā pagātnes Itālija ar savu gaistošo pievilcību, apburoša savā snaudā, kuras dziļās, melnās, kaislē degošās acis slēpj tik daudz pasaulei vēl nezināma daiļuma! Un kāds tas bija cēls uzdevums — cietēju un nelaimīgo tautu, atjaunoto nākotnes Itāliju, kādu viņš to redzēja savos sapņos, modināt, mācīt, pievērst patiesībai! Pat nelaimīgajā laulībā ar grāfu Pradu un šīs laulības sairšanā Pjērs saskatīja laikmetīgās Ziemeļitālijas neveiksmīgo mēģinājumu pārāk ātri tuvoties mērķim, tā bija pārāk strauja, lai maigo, atpalikušo, lielo un kūtro Romu iemīlētu un pārveidotu. Bet vai tad viņš, Pjērs, nevarēja uzņemties šo uzdevumu, vai tad viņš nebija novērojis, ka viņa grāmata — pēc izbrīna, ko izraisīja tās lasīšana pirmo reizi, — nebija modinājusi Benedetas interesi, nebija kļuvusi vajadzīga to dienu tukšumā, ko aizpildīja tikai viņas pašas raizes? Domāt par citiem, par šīs pasaules pazemotajiem, domāt par nelaimīgajiem, kas gaida laimi? Bija taču iespējams, ka te varēja rast veldzi arī savai nelaimei. Benedeta juta līdzi mazajiem ļautiņiem, bet Pjērs gribēja panākt, lai viņa izjustu tik dziļi šo cilvēku likstas, ka tas izraisītu viņai asaras, un Pjēru neatstāja doma, kādu gan svētlaimi Benedeta spēs dot cilvēkiem, kad tos iemīlēs.

Bija iestājusies jau gandrīz nakts tumsa, un Benedeta pieceļas, lai liktu ienest lampu. Kad Pjērs atvadījās,

viņa to mirkli aizturēja pustumsā. Viņš meiteni vairs neredzēja, dzirdēja vienīgi viņas nopietno balsi:

— Vai ne, abata kungs, jūs neaiznesīsiet sev līdzi pārlieku sliktas domas par mums? Dārio un es — mēs mīlam viens otru, un tas nav nekāds grēks, ja cilvēki ir saprā tīgi… Jā, es viņu mīlu jau tik ilgi! Iedomājieties, man bija tikko trīspadsmit gadu, viņam astoņpadsmit, un mēs mīlējām viens otru, mīlējām kā neprātīgi lielajā villa Monlefiori dārzā, kas tika izpostīts. Ak, šīs dienas, ko mēs aizvadījām tur, augas pēcpusdienas sēdēdami zem kokiem, augas stundas neatrodamās paslēptuvēs, un mēs skūpstījāmies kā ķerubi! Kad apelsīni brieda, to smarža mūs skurbināja. Un lielie, rūgtie buksusa krūmi, to spēcīgā smarža lika stiprāk pukstēt mūsu sirdīm! Es nespēju vairs ieelpot šo smaržu, es reibstu.

Džakomo atnesa lampu, un Pjērs kāpa augšup savā istabā. Uz mazajām kāpnēm viņš sastapa Viktorīnu, kas viegli satrūkās, it kā būtu šeit stāvējusi sardzē, lai Pjēru redzētu iznākam no viesistabas. Viņa sekoja priesterim, tērzēja, vaicāja; un pēkšņi Pjērs atskārta, kas īsti bija noticis.

— Kādēļ jūs nenācāt, kad kundze jūs sauca? Jūs taču šuvāt tur priekštelpā?

Sākumā viņa gribēja izlikties pārsteigta, teikt, ka neko nav dzirdējusi. Bet viņas atklātā seja nespēja melot, viņa sāka smaidīt gluži negribot. Beidzot viņa atzinās drosmīgi un moži.

— Jā, bet vai tad man pieklājas iejaukties starp mīlošiem? Un tad — es biju gluži mierīga. Es zināju, ka firsts manu mazo Benedetu pārlieku mīl, lai darītu tai pāri.

Patiesibā, izdzirdusi pirmo palīgā saucienu, viņa visu saprata, nometa šuvekli uz galda un klusiem kaķa soļiem aizzagās projām, lai netraucētu savus «dārgos bērnus», kā viņa tos mēdza dēvēt.

— Ak, nabaga bērns, — viņa nobeidza, — kā gan viņa sevi nomoka ar domām par viņpasauli! Ja viņi viens otru mīl, kur gan šeit ir ļaunums, lielais dievs! Un ja viņi dod laimi viens otram? Dzīve taču nemaz nav tik skaista. Un kādreiz viņa to nožēlos, bet tad jau būs par vēlu.

Palicis viens savā istabā, Pjērs pēkšņi jutās kā apreibis. Lielie, rūgtenie buksusi, rūgtenie buksusa krūmi! Be-nedetai pāršalca trīsas, tāpat kā viņam, Pjēram, elpojot to rūgto, stipro smaržu. Un šī smarža atkal bija šeit, tā uzbūra acu priekšā pāvesta dārzus, vientuļos romiešu dār-

zus, klusus un svelmainus, pār kuriem liesmoja diženā saule. šīs dienas nozīme viņam bija skaidra: tā bija baiga atmoda, mūžīgais dabas un dzīvības protests, Venera un Herkuless, kurus var gadsimtiem ilgi turēt ieraktus zemē, bet kādu dienu tie no zemes iznirs, tos var iemūrēt valdonīgajā, stingajā un spīta pilnajā Vatikānā, bet ari no šejienes tie neierobežoti valda pār pasauli.

VII

Nākamajā rītā pēc garākas pastaigas Pjērs atkal nonāca pie Vatikāna, kur viņu it kā apsēstība allaž vadāja, tur viņš no jauna satika monsenjoru NanI. Bija trešdienas vakars, un Svētās kancelejas asesoram bijusi parastā audience pie pāvesta, kuram viņš bija ziņojis par notikušo sēdi svētajā kongregācijā.

— Kāds laimīgs gadījums, mans mīļais dēls! Es tieši par jums domāju… Vai jūs negribētu redzēt svēto tēvu ļaužu vidū, iekams redzat to atsevišķā audiencē?

Viņš bija pati smaidošā laipnība, kurai cauri vidēja tikko jaušama viegla ironija, kā cilvēkam, kas jūtas pārāks, visu zina, visu var un visu paredz.

— Bez šaubām, monsenjor, — atbildēja Pjērs, mazliet izbrīnījies par pēkšņo piedāvājumu. — Katra izklaidēšanās dara prieku, jo cilvēks savas dienas pazudina gaidot.

— Nē, nē, jūs savas dienas nezaudējat lieki, — dedzīgi atsāka prelāts. — Jūs vērojat, jūs pārdomājat, jūs mācāties… Jā, bez šaubām, jūs jau zināt, ka lielais, starptautiskais Svētā Pētera graša svētceļnieku gājiens piektdien ieradīsies Romā un sestdien svētais tēvs tā dalībniekus pieņems. Nākamajā dienā, tas ir, svētdienā, notiks vēl viena ceremonija. Svētais tēvs noturēs misi bazilikā… Man vēl ir palikušas dažas ieejas kartes, lūk, ļoti labas vietas abām dienām.

Nanī bija izvilcis no kabatas elegantu, mazu portfelīti ar zelta monogrammu un izņēma no tās divas kartes, zaļu un sārtu, un pasniedza tās jaunajam priesterim.

— Ak, ja jūs zinātu, kā to dēļ cīnās, Jūs taču atceraties

tās divas dāmas, francūzietes, kas tik ļoti vēlējās redzēt svēto tēvu. Es nevarēju pārlieku uzstāt, lai viņām izgādātu audienci; viņām ari nācās apmierināties ar kartēm, kuras es tām iedevu… Jā, svētais tēvs ir mazliet noguris. Man šķiet, ka viņš ir kļuvis dzeltenāks, it kā no drudža. Bet viņš ir drosmīgs, viņā ir liels dvēseles spēks.

Monsenjors Nanī atkal pasmaidīja, un viņa smaidā pavīdēja tikko uztverams izsmiekls.

— Jā gan, tas ir dižens piemērs nepacietīgiem, mans mīļais dēls. Dzirdēju, ka krietnais monsenjors Gamba del Dzopo jūsu labā neko nav varējis izdarīt. Jums nevajag tādēļ pārlieku skumt. Atļaujiet man jums atkārtot, ka šī ilgā gaidīšana droši vien ir likteņa labvēlība, kas liek jums mācīties un daudz ko saprast, ko jūs, franču priesteri, neizjūtat, ierodoties Romā… Varbūt ar to jums tiek aiztaupīta vilšanās. Tātad apmierinieties un sakiet sev, ka viss ir dieva rokās un notiks pēc viņa prāta visaug stākās gudrības izraudzītajā stundā.

Viņš sniedza Pjēram savu skaisto roku, vijīgu un apaļu, maigu sievietes roku, bet kuras spiediens bija kā dzelzs skrūvspīlēm. Tad viņš iekāpa ekipāžā, kas to gaidīja.

Vēstule, kuru Pjērs bija saņēmis no vikonta Filibēra Dclašū, izteica nožēlu un izmisumu, ka viņš nevar ieras lies Romā kopā ar Svētā Pētera graša svētceļnieku gā jienu. Vikonts rakstīja, ka guļot gultā, pie kuras viņu pie saistījusi visai smaga podagras lēkme. Bet viņa ciešanas sakāpināja līdz pēdējai robežai komitejas prezidents, kura pienākumos, protams, ietilpa svētceļniekus stādīt priekšā pāvestam, — barons de Furā, viens no viņa visniknākajiem pretiniekiem, vecās, konservatīvās katoļu partijas piekritējs; Delašū nešaubījās ne mirkli, ka barons de Furā izmantos šo vienīgo izdevību, lai pāvestu pievērstu savai teorijai par brīvajām apvienībām, turpretī viņš, Dclašū, saskatīja katolicisma un visas pasaules glābiņu vienīgi slēgtajās, obligātajās apvienībās. Tāpēc viņš tagad lūdza Pjēru griezties pie labvēlīgi noskaņotiem kardināliem un, par spīti visam, panākt, lai pāvests viņu pieņemtu, un ātrāk neatstāt Romu, pirms nebūs panācis visaugstāko piekrišanu, kas vienīgā var nodrošināt uzvaru. Vēstulē bez tam tika minēti interesanti sīkumi par svētceļniekiem: to bija trīs tūkstoši no dažādām zemēm, bīskapi un augstākie kongregāciju locekļi veda tos nelielās grupās no Francijas, Beļģijas, Spānijas un Austrijas, pat no Vācijas. Visplašāk bija pārstāvēta Francija ar gandrīz divtūkstoš

svētceļniekiem. Starptautiskā komiteja bija darbojusies Parīzē, lai visu organizētu; tas bija sarežģīts darbs, jo svētceļnieku kopa bija visai raiba: tur bija aristokrātisko ģimeņu locekļi, pilsonisko dāmu savienību, strādnieku aso-iciju pārstāvji un visas sabiedrības šķiras, dažāda vecuma un dzimuma ļaudis, bet visi bija vienas ticības brāļi. Vikonts vēl piebilda, ka šiem svētceļniekiem, kas pāvestam nes miljonus, paredzēts ierasties Romā divdesmitajā sep-i inbrī, lai izteiktu vispasaules katolicisma protestu pret Kvirināla svētkiem, kurš šajā slavenajā dienā svinēja Romas pasludināšanu par Itālijas galvaspilsētu.

Pjēram likās, ka viņš ieradīsies laicīgi, ja atnāks svētkos vienpadsmitos, jo svinības bija paredzēts sākt divpadsmitos. Tām vajadzēja noritēt Dei Beatificazione zālē, lielā un skaistā telpā, kas atrodas virs Svētā Pētera portika un kopš tūkstoš astoņi simti deviņdesmitā gada pārvērsta kapelā. Viens no tās logiem veras uz vidējo lodžiju, no kuras senāk jaunievēlētais pāvests svētīja tautu, Romu un visu pasauli. Divas citas zāles — Karaliskā un Hercogu zāle — atradās pirms tās. Kad Pjērs gribēja doties uz savu vietu Dei Beatificazione zālē, kur pēc zaļās kartes viņam bija ierādīta vieta, visas trīs zāles jau bija tik blīva ļaužu pūļa pārpildītas, ka priesteris ceļu sev atbrīvoja ar lielām grūtībām. Jau veselu stundu cilvēki šeit slāpa pēc gaisa drudžainā satraukumā un te sablīvēto trīs līdz četri tūkstoši cilvēku saviļņojums auga. Beidzot Pjēram izdevās nokļūt līdz trešās zāles durvīm, bet šeit drosme viņu atstāja, ieraugot pārlieku biezo galvu jūkli, un viņš nemēģināja vairs doties tālāk.

Dei Beatificazione zāle, kuru viņš ar vienu skatienu aptvēra, paceldamies pirkstgalos, bija visai grezni apdari-nata ar zeltījumiem un freskām, kas vijās arī gar augstajiem, regulāri veidotajiem griestiem. Ieejai pretim parastajā altāra vietā uz zema paaugstinājuma bija novietots pāvesta tronis — liels, ar sarkanu samtu pārvilkts krēsls, kura atzveltne un roku balsti mirdzēja zeltā; baldahīna aizkari, arī no sarkana samta darināti, krita lejup kā izplesti purpura spārni. Pjēru visvairāk pārsteidza un saviļņoja milzīgais, jūsmas pārņemtais pūlis, kuram līdzīgu viņš vēl nekad nebija redzējis, kura skaļos sirdspukstus viņš sadzirdēja un kura acis redzēja drudžainās gaidās pielūdzam tukšo troni. Ak, šis tronis! Tas žilbināja un satrauca dievbijīgās dvēseles līdz nesamaņai, tāpat kā zelta monstrancija, kurā pašam dievam labpatiks

iemājot! Šeit bija strādnieki svētdienas drēbēs, skaidriem bērna skatieniem, skarbām, jūsmīgām sejām, pilsonisko aprindu dainas obligātos melnos tērpos, gluži bālas no svētām bailēm un pārmērīgām ilgām, kungi frakās ar baltām kravatēm, starojoši, pacilāti apziņā, ka tieši viņi glābj baznīcu un tautu. Sevišķi izcēlās viena grupa, vesela kopa melnu fraku pāvesta troņa pakājē; tie bija starptautiskās komitejas locekļi, kuru priekšgalā dižojās barons de Furā, apmēram piecdesmit gadus vecs virs liela auguma un drukns, ļoti gaišiem matiem; viņš nemitīgi kustējās un centās, cik spēja, dodams pavēles kā ģenerālis izšķirošās kaujas rītā. Sur un tur pelēko ģērbu burzmā atmirdzēja kāda bīskapa violetais zīda tērps; katrs draudzes gans gribēja būt pie sava ganāmpulka, un augstākie ordeņa garīdznieki brūnos, melnos un baltos tērpos gludi noskūtām vai arī bārdainām sejām tomēr bija šeit vairākumā. Pa labi un pa kreisi plandījās karogi, kurus apvienības un kongregācijas bija nesušas pāvestam kā dāvanu. Kā jūras viļņi līgojas ļaužu galvas, jūras šalkoņa kļuva arvien skaļāka, nosvīdušās sejas, kvēlošās acis un izslāpušās mutes dvesa tik nepacietīgu gaidu pilnu mīlestību un no sablīvētās cilvēku masas cēlās augšup tik smagi izgarojumi, ka gaiss šķita sabiezējam un satumstam.

Pēkšņi Pjērs ieraudzīja blakus tronim monsenjoru Nanī, kurš bija viņu pazinis iztālēm un māja, lai Pjērs nāk uz priekšu; kad viņš atbildēja ar pazemīgu žestu, ka labāk palikšot šeit, kur esot, prelāts neatlaidās un norīkoja sargu, lai Pjēram pašķir ceļu. Kad sargs priesteri bija atvedis, prelāts vaicāja:

— Kādēļ jūs nenākat savā vietā? Jūsu karte dod jums tiesības būt šeit, pa kreisi no troņa.

— Man vajadzētu traucēt pārāk daudz cilvēku, un man negribējās to darīt. Un turklāt tas man ir pārāk liels gods.

— Nē, nē, esmu jums devis šo vietu, lai jūs to ieņemtu. Es gribu, lai jūs esat pirmajā rindā, lai jūs visu labi redzētu un neko no ceremonijas neatstātu neievērotu.

Pjēram vajadzēja tikai pateikties. Tagad viņš redzēja, ka vairāki kardināli un pāvesta svītas prelāti arī gaidīja abās pusēs tronim. Veltīgi viņš lūkojās pēc kardināla Bo-kanēras, kurš ieradās Svētā Pētera katedrālē un Vatikānā, vienīgi izpildot dienesta uzdevumus. Bet Pjērs pazina lielo un stipro kardinālu Sangvincti, kas skaļā balsī, stipri piesarcis, sarunājās ar baronu de Furā. Uz brītiņu pie

Pjēra pienāca monsenjors Nani, lai ar iztapīgu smaidu parādītu viņam divas augsti stāvošas un varenas eminences — kardinālu-vikāru, druknu, nelielu vīru ar drudžainu, godkārē kaistošu seju, un kardinālu-sekretāru, spēcīgu, kaulainu, kā ar cirvi tēstu viru, romantisku sicīliešu bandīta tipu, kas bija izlēmis pievērsties elastīgajai, pieglaimīgajai baznīcas diplomātijai. Dažus soļus atstatu viens pats klusēdams stāvēja galvenais biktstēvs ar cietēja izteiksmi pelēkajā, kalsenajā askēta sejā.

Pulkstenis bija nositis divpadsmit. Pēkšņi pūlis sakustējās un šķietama prieka viļņi atšalca šurp no divām iepriekšējām zālēm. Bet tie bija vienīgi sargi, kas atvirzīja ļaudis sānis, lai gājienam būtu brīva eja. Tad uzreiz no pirmās zāles atskanēja saucieni, tie pieauga skaļumā un nāca tuvāk. Šoreiz tas tiešām bija gājiens. Vispirms parastajā formas tērpā soļoja šveiciešu sargu nodaļa, kuru vadīja seržants, tad sarkanos tērpos krēsla nesēji; pēc tiem pāvesta galma prelāti, starp kuriem atradās arī četri amatos ieceltie slepenie kamerāriji. Un, beidzot, starp divām rindām pusparādes tērpos ģērbto dižciltīgo gvardu viens pats soļoja svētais tēvs, vāri smaidīdams un pa labi un kreisi mierīgi svētīdams ļaudis. Līdz ar viņu no blakus zālēm Dei Beatificazione zālē ieplūda aizvien pieaugošs troksnis; mīlestības jūsma vērtās neprātā, un zem baltās, trauslās, svētošās rokas visas šīs satrauktās būtnes bija nometušās ceļos, zemē gulēja it kā paša dieva parādīšanās satriekts dievbijīgu cilvēku pulks.

Pjērs, jūsmas pārņemts, bija līdz ar citiem noslīdzis ceļos. Ak, šī visvarenība, šī neatturamā ticības aizrautība, neatvairāmā drausmīgā viņpasaules elpa, kas desmitkāršojās krāšņās dekorācijas un majestātiskās greznības vidē! Leons XIII, kardinālu un sava galma pavadīts, apsēdās tronī, iestājās dziļš klusums, un rituālā paredzētā ceremonija sākās. Vispirms, ceļos nometies, runāja kāds bīskaps, lai svētajam tēvam noliktu pie kājām visas pasaules kristietības uzticību. Viņam sekoja komitejas prezidents barons de Furā. Viņš, kājās stāvēdams, nolasīja garu runu, kurā stādīja priekšā svētceļniekus, paskaidrodams viņu mērķi un nodomus, tā piešķirdams svētceļojumam politisku un reliģisku nokrāsu. Druknajam vīram bija sīka, spalga balss, katrs teikums čirkstēja kā svārpsts; viņš stāstīja par sāpēm, ko izjūt visa katoliskā pasaule par svētā krēsla apzagšanu, par to, ka tas tādēļ cieš jau ceturtdaļu gadsimta, par visu šeit pārstāvēto lautu gribu mierināt vis-

augsto un godājamo baznīcas galvu, atnesot viņam savu artavu, ko ziedojuši bagātie un nabagie, —’ niecīgos grašus, lai pāvesta vara būtu lepna un neatkarīga un nicinātu savus pretiniekus. Barons runāja arī par Franciju, zūdījās par tās maldiem un pareģoja tai atgriešanos pie veselīgajam tradīcijām, ar lepnumu likdams saprast, ka tā ir visdevīgākā zeme, no kuras zelts un dāvanas plūst nepārtrauktā straumē uz Romu. Beidzot Leons XIII piecēlās un atbildēja bīskapam un baronam. Viņa balss bija spēcīga, ar nazālu pieskaņu un visus pārsteidza, jo piemita tik trauslam cilvēkam. Dažos teikumos viņš apliecināja pateicību un teica, ka viņa sirds izjūt dziļu aizkustinājumu par tautu padevību svētajam krēslam. Kaut arī iestājušies grūti laiki, galīgā uzvara vairs nav ilgi ja-gaida. Acīm redzamas zīmes rāda, ka tauta atkal atgriežas pie ticības, ka ļaundarības drīz mitēsies, Kristum valdot pār visiem. Bet attiecībā uz Franciju jāsaka — vai tad tā nebija baznīcas vecākā meita, kas bija sniegusi svētajam krēslam pārāk daudz savas mīlestības pierādījumu, lai tas varētu Franciju nemīlēt. Tad pāvests pacēla roku un visiem klātesošajiem svētceļniekiem, savienībām un biedrībām, ko viņi pārstāvēja, viņu ģimenēm un draugiem, Francijai un visām katoliskajām nācijām deva savu apustuļa svētību un izteica pateicību par lielo, vērtīgo palīdzību, ko tie viņam sniedza. Kamēr pāvests atkal apsēdās, izskanēja neprātīgi aplausi, kas ilga desmit minūtes; bija dzirdami saucieni — lai dzīvo! — un arī nesaprotami izsaucieni; tā bija ka vēja brāzma, no kuras zāle trīcēja.

Sai dedzīgajai pielūgsmes vētrai brāzmojot, Pjērs skatījās uz Leonu XIII, kurš atkal sēdēja nekustīgs tronī. Pāvesta tiārā, sarkanajā, ar sermuļādu apmalotajā apmetnī un garajā, baltajā sutanā jautās hierarhijas stingums, kas bija raksturīgs svētajam elkam, kuru pielūdz divsimt piecdesmit miljoni kristiešu. Uz baldahīna aizkaru purpura, starp spārnveida drapērijām, kas kvēloja it kā oreola atspulgs, viņš izskatījās majestātisks. Tas vairs nebija vārgais sirmgalvis, kurš gāja sīkiem solīšiem, kaklu izstiepis ka slims putns. Izžuvusī seja, lielais deguns un platā mute it kā pazuda. Šajā vaska dzeltenajā sejā neredzēja nekā cita ka divas brīnišķīgas, melnas, dziļas acis mūžīgās jaunības degsmē — neparasti gudras un vērīgas. Neapzināta visas būtnes izsliešanās, apziņa, ka viņš pārstāv mūžību, karaliskais diženums, kas viņam piemita, radīja iespaidu, ka viņš nav nekas cits kā dvesma, skaidra

dvēsele ziloņkaula apvalkā, tik caurspīdīgā, ka, likās, visi varēja redzēt šo dvēseli atraisāmies no zemes saitēm. Un Pjērs tagad saprata, ko tāds cilvēks, visaugstais priesteris, valdnieks pār divsimt piecdesmit miljoniem paklausīgu pavalstnieku, nozīmēja šīm ticīgajām, ciešanas nomāktajām būtnēm, kuras bija nākušas no tālienes, lai viņu pielūgtu, un kuras tās varas spožums, ko viņš iemiesoja, nolieca pie viņa kājām. Likās — baldahīna purpurs sedz viņpasauli, ideālo, žilbinošo apgarotības bezgalību! Vienā izmeklētā, pārdabiskā būtnē iemiesojas tik daudz gadsimtu kopš apustuļa Pētera laikiem, tik daudz spēka, ģenialitātes, tik daudz cīņu un uzvaras gaviļu! Kāds brīnums, kāds nemitīgi atjaunots brīnums — debeŠis atļāvās iemājot šajās cilvēka miesās, dievs pats mita šajā savā kalpā, kuru viņš no visa milzīgā citu dzīvo cilvēku bara izraudzījies un svētījis, dodot viņam visu varu un zināšanas! Ak, svētais, bijīgais mulsums! Ak, bezgalīgais maigums! Dievs ir iemājojis cilvēkā, dievs pastāvīgi raugās ar viņa acīm, runā ar viņa balsi, dieva elpa plūst no ikkatras viņa visus svētošās kustības! Kas spēj sev iztēlot nekļūdīga monarha vispilnīgāko varu šajā pasaulē un glābšanu viņpasaulē un skatīt redzamu dievu! Cik gan saprotams bija, ka dvēseles, ko nomāca nepieciešamība ticēt, tiecās pēc viņa, jo tās bija atradušas ilgi meklēto patiesību, mierinājumu, atdodot sevi dievam un saplūstot kopā ar to!

Ceremonija tuvojās beigām, barons de FurS stādīja priekšā svētajam tēvam komitejas locekļus, kā arī dažus citus ievērojamus svētceļojuma dalībniekus. Lēnām svētceļnieki gāja svētajam krēslam garām, drebēdami locīja cejus un kāri skūpstīja pāvesta kurpi un gredzenu. Pēc tam sākās karogu dāvināšana, un Pjēram sažņaudzās sirds, redzot, ka visskaistākais un krāšņākais karogs ir no Lurdas, ko, bez šaubām, veltīja Neaptraipītās ieņemšanas baznīcas tēvi. Uz baltā, ar zeltu izšūtā zīda vienā pusē bija uzgleznota svētā jaunava, bet otrā pusē atradās Leona XIII portrets. Pjērs redzēja, kā pāvests uzsmaidīja savam attēlam, un viņš par to noskuma, jo sabruka viņa sapnis par saprātīgu, evaņģēlisku un no zemiskās māņticības brīvu pāvestu. Šajā mirklī viņš otrreiz uztvēra monsenjora Nanī skatienu, kas jau kopš ceremonijas sākuma neizlaida priesteri no acīm un vēroja vismazākās pārmaiņas viņa sejā ar tāda cilvēka ziņkāri, kas grib kaut ko pārbaudīt.

monsenjors Nanī pienāca pie viņa un teica:

— Šis karogs ir ļoti skaists, un kāds gan prieks ir svētajam tēvam redzēt sevi tik labi uzgleznotu un turklāt daiļās svētās jaunavas sabiedrībā!

Kad jaunais priesteris nobāla un neatbildēja, Nanī piebilda ar īsti itālisku, godbijīgu prieku:

— Mēs Romā ļoti mīlam Lurdu; leģenda par Bernadeli taču ir tik burvīga!

Kas tagad notika, bija tik neparasts, ka Pjērs ilgi vēl jutās satraukts. Lurdā viņš bija redzējis neaizmirstamas elkdicvības izrādes, naivas ticības un izmisušas reliģiozas aizrautības skatus, kas vēl šodien viņā radīja nemieru un sāpīgas trīsas. Bet pūlis, kas metās pie grotas, slimie, kas aizrautības ekstāzē pielūdza svētās jaunavas statuju, viss brīnuma gaidu pārņemtais, neprātīgais pūlis nebija nekas pret šo ārprāta lēkmi, kas lika svētceļniekiem mesties pie pavesta kājām. Bīskapi, kongregāciju vadītāji, visādi delegāti nāca pie troņa, lai tur noliktu dāvanas, kuras tie bija atnesuši no visas katoliskās pasaules, — universālo Svētā Pētera graša kolekti. Tas bija tautas brīvprātīgs nodoklis savam valdniekam — sudrabs, zelts, banknotes, kas atradās makos, somās, kabatas portfeļos. Dāmas nāca un krita ceļos, un sniedza zīda vai samta pašdarinātas somiņas. Citi bija likuši kabatas portfeļos iestrādāt Leona XIII monogrammu no briljantiem. Vienu mirkli eksaltācija bija tik liela, ka dāmas sevi pilnīgi aplaupīja, tukšodamas savus naudasmaciņus līdz pat pēdējam sū, kas tām bija. Kāda ļoti skaista, stipri melnīgsnēja, slaida, liela auguma dāma norāva savu pulksteni no kakla un gredzenus no pirkstiem un nometa tos uz paklāja pie paaugstinājuma. Visas labprāt būtu saplosījušas pat savu miesu, lai izrautu mīlestībā degošo sirdi un mestu to un arī pašas sevi pāvestam pie kājām. Tas bija dāvanu lietus, pilnīga sevis atdošana, kaisle, kas sava kulta elkam atdod visu un uzskata sevi par laimīgu tad, ja cilvēkam vairs nav nekā, ko dot. Tas viss norisa pieaugošā troksnī, atskanot saucieniem — lai dzīvo! — un jūsmas vārdiem, drūzmai kļūstot arvien lielākai, jo visiem bija viena neatvairāma vēlēšanās — skūpstīt šo dievekli.

Atskanēja signāls, Leons XIII steidzās atstāt troni un ieņemt savu vietu svītā, lai atgrieztos savās telpās. Šveiciešu gvardi enerģiski atvairīja pūli un centās izlauzt brīvu eju visās trīs zālēs. Bet, redzot svētā tēva aiziešanu, izmisuma rūkoņa auga, it kā debeŠis pēkšņi būtu aizvē-

rušās to priekšā, kas nebija paspējuši viņam tuvoties. Kāda briesmīga vilšanās: dievs bija skatīts vaigu vaigā un atkal zaudēts, iekams paguva viņam pieskarties un iemantot mūžīgo dvēseles glābšanu! Drūzma bija tik baiga, ka iestājās vislielākais juceklis un ļaužu pūlis aizgrūda šveiciešu gvardus no ceļa. Sievietes metās pāvestam pakaļ un vilkās četrrāpus pa akmens plāksnēm, lai noskūpstītu viņa pēdas, lai ieelpotu viņa soļu putekļus. Slaidā, melnīgsnējā dāma bija pakritusi paaugstinājuma malā un, skaļi iekliegdamās, zaudējusi samaņu; divi ko mitējas locekļi to pieturēja, lai tā sevi neievainotu nervu lēkmē, kas to raustīja. Kāda cita dāma, drukna gaišmate, pieķērusies pie atzveltnes krēsla zeltītā rokas balsta, uz kura bija atslējusies sirmgalvja trauslā roka, neprātīgi skūpstīja šo balstu. Citas to pamanīja, un tūlīt iedegās cīņa; tās arī iekaroja abus ar samtu pārvilktos roku balstus un spieda savas lūpas uz koka un drānas, līdz to augumi raustījās krampjainās raudās. Vajadzēja lielot varu, lai tās atrautu.

Kad viss bija galā, Pjērs atmodās kā no mokoša sapņa. Cik tas bija baigi, viņa saprāts sašuta. Un viņš atkal sastapa monsenjora Nanī skatienu, kas nenovērsās no viņa.

— Tā taču bija skaista ceremonija, vai ne? — vaicāja prelāts. — Tā liek aizmirst daudzas netaisnības.

— Jā, protams, bet kāda elku pielūgsme tā ir! — klusi teica priesteris, nespēdams savaldīties.

Monsenjors Nanī tikai pasmaidīja neatbildot, it kā nebūtu dzirdējis sacīto. Šajā brīdi, lai pateiktos, tuvojās abas dāmas francūzietes, kurām viņš bija izgādājis kartes; Pjērs bija pārsteigts, pazīdams abas katakombu apmeklētājas, māti un meitu, kuras abas izskatījās skaistas, jautras un veselas. Taču dāmas bija sajūsminātas vienīgi par šo izrādi. Viņas paskaidroja, ka esot ļoti priecīgas, ka to redzējušas, tas esot apbrīnojams skats, vienīgais pasaulē.

Pēkšņi drūzmā, kas pamazām sāka izklīst bez steigas, Pjērs juta, ka viņam kāds pieskaras pie pleca, un ieraudzīja Narcišu Abēru, kas arī bija ļoti sajūsmināts.

— Mans mīļais abat, es jums rādīju zīmes, bet jūs mani neredzējāt… Nu, vai melnīgsnējā dāma nebija brīnišķīga, kad viņa nokrita kā sastingusi, sakrustotām rokam! Tas bija primitīvistu meistardarbs! Cimabuē, Džoto, Fra An-džēliko tēls! Un tās, kas neprātīgi skūpstīja krēsla rokas balstus, kāda tā bija maiguma, skaistuma un mīlestības

pārņemta grupa… Es nekad nenokavēju šādas ceremonijas. Te var skatīt dvēseļu gleznas un pārdzīvojumus.

Milzīgā svētceļnieku straume, drudžaini satraukta, lēni plūda lejup pa kāpnēm. Pjērs monsenjora Nanī un Nar-cisa pavadībā, kuri abi bija sākuši tērzēt, pārdomāja visu, bet viņa smadzenes urdīja nemiers. Ak jā, protams, kaut kas liels un skaists vijās ap šo pāvestu, kas bija sevi ieslēdzis Vatikānā, ļaužu pielūgsmē un viņu svētā godbijībā; viņš kāpa arvien augstāk, un kļuva vienmēr skaidrāka, tīrāka, tikumiskāka, no visām pasaulīgām rūpēm atbrīvotā vara. Te jau bija garīgums, cenšanās pēc tīrā ideāla, kas Pjēru dziļi saviļņoja, jo savā sapnī par atjaunoto kristietību viņš tiecās pēc līdzīgas, tīras baznīcas augstākās galvas garīgas vadības; viņš tikko bija konstatējis, ko šis viņpasaules augstais priesteris guva diženuma un varas ziņā — šis pāvests, pie kura kājām sievietes zaudēja samaņu, jo viņas saskatīja pāvestā pašu dievu. Bet tai pašā mirklī Pjērs arī juta, ka iznira naudas jautājums un sabojāja visu iespaida prieku, un tas lika atkal padomāt. Ja arī pāvestu piespiedu atteikšanās no pasaulīgās varas vērta diženāku, atbrīvojot no grūtībām, kas nemitīgi draud sīkam karalim, tad tomēr naudas vajadzība kā svina smagums piekala viņu pie zemes. Tā kā viņš nevarēja pieņemt Itālijas karaļvalsts atbalstu, šai aizkustinošai Svētā Pētera graša idejai vajadzēja glābt svēto krēslu no visām materiālām rūpēm ar noteikumu, ka šis graŠis patiesībā ir katra katoļa ieguldījums, katra ticīgā nodeva, kas ietaupīta no dienišķās maizes, atsūtīta tieši uz Romu un nokļūst no pazemīgas devēja rokas visaugstākā saņēmēja rokā; lai šādas labprātīgas nodevas ganam no savām avīm pietiktu baznīcas uzturēšanai, tad katram no divsimt piecdesmit miljoniem kristiešu būtu jādod viens sū nedēļā. Tādējādi pāvests visiem būtu parādā — katram savam bērnam un tātad nevienam. Tas būtu tik maz — viens sū, tik vienkārši un aizkustinoši! Diemžēl īstenībā tā nenotiek, lielākais katoļu vairums nedod neko, bagātie ļaudis sūta lielas summas politisku interešu dēļ, un dāvanas nokļūst bīskapu rokās un dažādās kongregācijās, tātad īstie devēji šķietami ir bīskapi, varenās kongregācijas, kuras atklāti kļūst par pāvesta varas labdariem, par nepieciešamajām kasēm, no kurām tā smeļ sev dzīvību. Nabagie un pazemīgie, kuru graši pildīja upurtrauku, tika it kā aizvirzīti malā; augstie pasaulīgie un garīgie kungi bija starpnieki, no kuriem pāvests bija

atkarīgs un tādēļ bija spiests uzklausīt viņu aizrādījumus, reizēm paklausīt viņu kaislībām, ja viņš negribēja redzēt dāvanas izsīkstam. Lai gan atbrīvots no laicīgās varas smaguma, pāvests tomēr nebija brīvs. Viņš bija atkarīgs no saviem garīdzniekiem un bija spiests iztapt daudzām to interesēm un iegribām, lai pats varētu būt lepnais, skaidrais kungs, lai varētu būt apgarotais valdnieks, kas spētu glābt pasauli. Un Pjērs atcerējās Lurdas grotu pāvesta dārzos un Lurdas karogu, kuru viņš tikko redzēja; viņš zināja, ka Lurdas svētie tēvi katru gadu no ziedojumiem savai svētajai jaunavai atskaitīja divsimt tūkstošus franku, lai tos aizsūtītu svētajam tēvam par dāvanu. Vai tur neslēpās viņu visvarenības galvenais iemesls? Pjērs nodrebēja un pēkšņi saprata, ka, lai gan viņš pats atradās Romā, lai gan viņu atbalstīja kardināls Bcržcro, viņš cīņu zaudēs un grāmata tiks aizliegta.

Kad viņš beidzot aiz svētceļnieku jūkļa iznāca uz Svētā Pētera laukuma, viņš dzirdēja Narcišu jautājam:

— Vai jūs tiešām domājat, ka šodienas ziedojumi pārsniedz šo skaitli?

— Jā gan, esmu pilnīgi pārliecināts — vairāk nekā trīs miljoni, -— atbildēja monsenjors Nanī.

Visi trīs palika mirkli stāvam zem kolonādes labajā pusē, noraudzīdamies uz milzīgo, saules apmirdzēto laukumu, kur trīs tūkstoši svētceļnieku vīdēja kā mazi, melni punktiņi, atgādinot satrauktu skudru pūzni.

Trīs miljoni! Šis skaitlis skanēja Pjēra ausīs. Viņš pacēla galvu un skatījās uz laukuma pretējo pusi, kur bezgalīgajā debesu zilgmē slējās augšup saules zeltītās Vatikāna fasādes, it kā viņš gribētu cauri mūriem sekot Leonam XIII, kad tas caur galerijām un zālēm atgriezās savās telpās, kuru logus viņš lur augšā saskatīja. Domās Pjērs redzēja svēto tēvu, kā tas, apkrāvies ar trim miljoniem, nesa tos sev līdzi, ar trauslajām rokām pie krūtīm piespiedis visu — zeltu, sudrabu, banknotes, pat dārgakmeņus, kurus bija nometušas sievietes. Un pēkšņi viņš, to neapzinoties, skaļā balsī ierunājās:

— Bet ko tad viņš ar šiem miljoniem iesāks? Kur viņš tos liks?

Narciss un pat monsenjors Nanī uzjautrinājās par šādā veidā izpaustu ziņkāri. Atbildēja jaunais cilvēks:

— Svētais tēvs tos aiznes savā istabā vai arī liek tos nest sev pa priekšu. Vai tad jūs neredzējāt divus viņa pavadoņus, kuri visu uzlasīja un kuriem kabatas un rokas

bija pilnas?… Un tagad svētais tēvs ir ieslēdzies viens pats. Viņš ir atlaidis kalpotājus, rūpīgi aizbultējis durvis… Un, ja jūs varētu viņu novērot caur šo fasadi, tad jūs redzētu viņu skaitām un pārskaitām savus dārgumus ar slavējamu uzmanību, kārtīgi sarindojot zelta rullīšus, banknotes sabāžot aploksnēs vienādos mazos sainīšos un, beidzot, visu noglabājot slepenās atvilktnēs, kuras tikai viņam vienīgajam zināmas.

Kamēr Narciss runāja, Pjērs no jauna paraudzījās uz pāvesta logiem, un visa Narcisa attēlotā aina it kā pavīdēja viņa acu priekšā. Jaunais cilvēks turpināja savus paskaidrojumus, teikdams, ka istabā pie labās sienas ir kāds skapītis, kurā glabājas pāvesta nauda. Daži stāstīja par dziļām rakstāmgalda atvilktnēm, citi apgalvoja, ka nauda glabājoties ietilpīgajā alkovā lielās, ar piekaramām atslēgām aizslēgtās somās. Pa kreisi gaitenim, kas ved uz arhīvu, esot liela istaba, kurā uzturoties galvenais kasieris, un lajā arī atrodoties milzīgs naudasskapis ar trim nodaļām. Tur glabājoties Svētā Pētera katedrāles mantojums, administratīvā kārtā gūtie ieņēmumi Romā. Turpretī Svētā Pētera graša nauda no kopējām kristiešu dāvanām atradās Leona XIII rokās, un viņš vienīgais zināja precīzi šo dāvanu precīzo summu un dzīvoja viens ar saviem miljoniem, ar kuriem rīkojās viens pats, citiem nesniedzot par tiem nekādus norēķinus. Tāpēc viņš arī neatstāja savu istabu, kad kalpotāji to uzkopa. Viņš tikai negribīgi piekrita stāvēt uz blakuŠistabas sliekšņa, lai izvairītos no putekļiem. Un, kad viņš bija spiests savu istabu atstāt uz dažām stundām, kamēr uzturējās dārzos, viņš divreiz aizslēdza durvis un atslēgu nēsāja līdzi, jo neuzticējās nevienam.

Narciss apklusa un pagriezās pret monsenjoru Nanī.

— Vai ne, monsenjor, tie taču ir fakti, ko visa Roma zina?

Prelāts, kurš smaidot šūpoja galvu ne piekrizdams, ne arī nepiekrizdams, pētīja Pjēra sejā, kādu iespaidu šis stāsts atstājis uz viņu.

— Bez šaubām, bez šaubām, runā jau visādi!… Es gan pats to nezinu, bet, ja jūs zināt, Abēra kungs…

— Ak, — tas turpināja, — es neapvainoju svēto tēvu, ka viņš ir tik pretīgi skops, kā ļaudis tenko. Stāsta taču pasakas par pilnām somām ar zeltu, pie kurām viņš aizvadot augas stundas, gremdējot rokas zeltā un dārgumi esot sakrauti kaktos, lai tos varētu pārcilāt un skaitīt, un

atkal pārskaitīt… Bet var jau arī pieļaut, ka svētais tēvs mazliet mīl naudu pašu par sevi, ka viņam, vienam esot, ir prieks to aizskart un kārtot; tā ir pilnīgi attaisnojama dīvainība vecam cilvēkam, kuram nav citas izklaidēšanās… Un steidzos piebilst, ka naudu viņš visvairāk mīl lielā sociālā spēka dēļ, kas tajā atrodams, izšķirošā atbalsta dēļ, kas pāvesta varai nākotnē vajadzīgs, ja tā grib uzvarēt.

Tad Pjēra iztēlē pacēlās šī piesardzīgā un gudra pāvesta slaidais augums, pāvesta, kurš gribēja izmantot gadsimta spēkus, lai to iekarotu, kurš iesaistījās pat darījumos un vispārējā bankrotā gandrīz zaudēja viņam atstāto Pija IX mantojumu, un tagad papildinās šo zaudējumu, un savam pēctecim atstās stipru un palielinātu kapitālu. Ja, viņš bija taupīgs, bet vienīgi baznīcas vajadzībām, kas bija milzīgas un katru dienu kļuva lielākas; tas bija baznicai dzīvības jautājums, ja tā gribēja uzvarēt ateismu skolu, dažādu iestāžu un savienību ietvaros. Bez naudas baznīca būtu vienīgi vasalis, kas atkarīgs no pilsoniskām varām, no Itālijas karalistes un no citām katoliskām nācijām. Un tādējādi, lai gan viņš bija devīgs, lai gan atbalstīja derīgus darbus, kas sekmēja ticības uzvaru, viņš nicīgi izvairījās no bezmērķa izdevumiem, un tādēļ viņš arī tik augstprātīgi bargs bija pret sevi un saviem kalpotājiem. Sev personīgi viņš neprasīja neko.

Tikko kļuvis pāvests, viņš bija savu nelielo personīgo īpašumu atšķīris no Svētā Pētera katedrāles bagātā mantojuma, atteikdamies piesavināties kaut ko no tā, lai^ palīdzētu tuviniekiem. Nekad neviens visaugstākais dvēseļu gans nebija mazāk pakļāvies nepotismam kā viņš, jo viņa trīs brāļadēli un divas māsasmeitas dzīvoja nabadzīgos apstākļos un lielās naudas grūtībās. Viņš neklausījās ne tenkās, ne žēlabās vai apvainojumos, viņš palika nepieejams un stingrs, ar bardzību sargādams pāvesta varas miljonus pret alkatīgām iegribām, pret savu vidi un pret savu ģimeni, lepns, ka nākamajiem pāvestiem varēs atstāt neuzvaramo ieroci — visvareno naudu.

— Bet kādi ieņēmumi un kādi izdevumi ir svētajam krēslam? — jautāja Pjērs.

Monsenjors Nanī, kā vienmēr, pasteidzās laipni izvairīties no atbildes.

— Ak, par šo tematu esmu galīgs nezinis .,. Griezieties pie Abēra kunga, kas ir visai labi informēts.

— Mans dievs, — tas iesaucās, — es zinu to, ko visa

pasaule zina sūtniecībās, par ko cits citam stāsta … Runājot par ienākumiem, tie ir visai dažādi. Vispirms jāmin kapitāls, ko bija atstājis Pijs IX, divdesmit miljoni — dažādā veidā ieguldīti miljoni, kas ienesa apmēram miljonu rentes; bet, kā es jums jau teicu, notika bankrots; stāsta, ka tagad viss zaudētais jau gandrīz atlīdzināts. Turklāt ši noguldītā kapitāla regulāriem ienākumiem pievienojas vēl daži simti tūkstoši franku, — vienalga, vai gads ir bijis labs vai slikts, — te ietilpst dažādas kancelejas nodevas, ienākumi no titulu piešķiršanas un dažādiem citiem nelieliem nodokļiem, kas ienāk kongregācijās … Bet izdevumu budžets pārsniedz septiņus miljonus, — tad jūs saprotat, ka katru gadu seši bija jāsagādā; un tas, protams ir Svētā Pētera graŠis, kas tos sagādājis, varbūt ne visus sešus, bet trīs vai četrus, ar kuriem spekulēja, lai tos dubultotu un savilktu kopā galus… Tas aizņemtu daudz laika, lai izstāstītu par svētā krēsla piecpadsmit spekulācijas gadiem; sākumā peļņa bija milzīga, bet tad nāca katastrofa, kas gandrīz visu aizrāva, un, beidzot, — izturība darījumos, kas pamazām aizpildīja visus robus. Es jums to visu pastāstīšu kādu dienu, ja vēlaties to zināt.

Pjērs klausījās visai ieinteresēts.

—^ Seši miljoni, — viņš iesaucās, — vai arī četri! Cik tad ienes šis Svētā Pētera graŠis?

— Ak, es jau jums teicu, to neviens vēl nav īsti pareizi izzinājis. Kādreiz katoliskie laikraksti publicēja sarakstus un ziedojumu summas, tad varēja gūt aptuvenu novērtējumu. Bet tie, bez šaubām, dnz nāca pie slēdziena, ka tas nav labi, jo tagad vairs neviens raksts par to neparādās un ir gluži neiespējami gūt skaidru pārskatu par to, ko iegūst pāvests. Atkārtoju jums, ka vienīgi viņš vienīgais zina kopējo summu, viņš vienīgais glabā naudu un rīkojas ar to kā neierobežots valdnieks. Var pieņemt, ka labajos gados ziedojumi ienesuši četrus līdz piecus miljonus. Agrāk Francija deva pusi no šīs summas, bet šodien tā, protams, dod mazāk. Amerika arī dod ļoti daudz. Tad seko Beļģija, Austrija, Anglija un Vācija. Kas attiecas uz Spāniju un Itāliju … Ak, Itālija …

Narciss pasmaidīja, uzlūkodams monsenjoru Nanī, kas godbijīgi šūpoja galvu ar tāda cilvēka izteiksmi, kurš sajūsmā klausās, ko nekad nav dzirdējis.

— Turpiniet, turpiniet, mans mīļais dēls!

— Ak, Itālija nemaz neizceļas. Ja pāvestam būtu jā-dzlvo vienīgi no itāliešu katoļu ziedojumiem, Vatikānā drīz

valdītu bads. Jāsaka pat, ka romiešu dižciltīgie pāvestam nesniedz vis palīdzību, bet tieši pretēji — visai dārgi izmaksā, jo galvenokārt viņš zaudēja naudu, ko aizdeva spekulācijās iesaistītajiem firstiem. Patiesās atbalsta sniedzējas ir vienīgi Francija un Anglija, kur atsevišķi bagātnieki dod pāvestam —cietumniekam un moceklim — karaliskas dāvanas. Stāsta par kādu angļu hercogu, kas katru gadu, ievērojot doto solījumu, veltī visai lielu ziedojumu un grib saņemt no debesīm savam nelaimīgajam dēlam, kas kļuvis vājprātīgs, dziedināšanu… Es nemaz nerunāju par izcilo ražu pāvesta iecelšanas un iesvētīšanas jubilejā — četrdesmit miljoniem, ko tad nolika pāvestam pie kājām.

— IJn izdevumi? — jautāja Pjērs.

— Es jums tos jau minēju, tic ir gandrīz septiņi miljoni. Divi miljoni tiek izdoti pensijām, ko maksā kādreizējiem pāvesta valdības ierēdņiem, kuri nevēlējās kalpot Itālijai; jāpiebilst tikai, ka šis skaitlis katru gadu samazinās dabiskas izmiršanas dēļ… Tad vēl pieskaitīsim miljonu itāliešu diocēzēm, miljonu sekretariātam un nuncijiem un vēl vienu miljonu Vatikānam. Ar šiem pēdējiem izdevumiem es domāju izdevumus pāvesta galmam, militāriem sargiem, muzejiem un pils un bazilikas uzturēšanai kārtībā . .. Tie ir pieci miljoni, vai ne? Divus pārējos pieskaitiet dažādiem labdarības darbiem, pabalstiem, ticības propagandai un galvenokārt skolām, pret kurām Leons XIII ar savu visai praktisko uztveri ir ļoti devīgs, jo viņu vada pareiza doma, ka cīņas iznākums un reliģijas triumfs atkarīgs no bērniem, kuri kļūs nākamie vīri un aizstāvēs savu māti — baznīcu, ja tiem pratis iedvest bailes pret mūsu gadsimta atbaidošajām mācībām. Iestājās klusums. Visi trīs vīrieši apstājās zem majestātiskās kolonādes, kur tie lēnām soļoja šurpu turpu. Pamazām no laukuma bija pazudis lielais pūlis, un uz svelmainā, tukšā un simetriskā bruģa bija redzami vienīgi obelisks un divas strūklakas, bet uz portika karnīza tieši pretim saules kveldē cēlā, nekustīgā mierā rindojās statujas. Un mirkli Pjēram, kura skatiens visu laiku kavējās pie pāvesta logiem, likās, ka viņš augsto garīdznieku atkal redz starp plūstošo zeltu, par kuru viņam stāstīja, redz, kā viss garīdznieka tīrais, baltais tēls, viss trauslais, caurspīdīgais, vaskam līdzīgais augums tīksminās ar saviem miljoniem, kurus viņš slēpa, kurus skaitīja, kurus izdeva vienīgi dieva vārda godināšanai.

— Tātad, — klusi vaicāja Pjērs, — viņam nav ko uztraukties, viņš nekad nevar nokļūt naudas grūtībās?

— Naudas grūtībās, naudas grūtībās! — iesaucās mon-senjors Nanī, kuru šis vārds tik ļoti satrauca, ka viņš aizmirsa savu diplomātisko savaldību, — Ak, mans mīļais dēls… Katru mēnesi, kad mantzinis, kardināls Močenni, iet pie svētā tēva, pāvests tam dod suminu, kādu tas prasa, kaut tā reizēm ir ļoti augsta; un dos noteikti, lai cik liela tā būs. Protams, svētais tēvs ir bijis ļoti gudrs un daudz ietaupījis. Svētā Pētera mantība ir bagātāka nekā jebkad … Naudas grūtībās, naudas grūtībās, ak kungs Jēzus! Vai tad jūs nezināt, ka rit, ja apstākļi izveidotos kļūmīgi pāvestam, viņš izdotu uzsaukumu visiem saviem bērniem, visas pasaules katoļiem, un miljardi atkal plūstu pie viņa kājām tāpat kā šis zelts, kā šis dārglietas, kas nupat lija uz viņa troņa pakāpieniem!

Pēkšņi atkal nomierinājies, Nanī turpināja ar savu parasto, laipno smaidu:

— Vismaz tā es reizēm dzirdu runājam, pats es nezinu neko, es absolūti neko nezinu; tā ir laimīga sagadīšanās, ka Abēra kungs ir šeit; lai viņš jums to paskaidro! Ak, Abēra kungs, Abēra kungs, es taču vienmēr domāju, ka jūs aizrāvusi māksla un zemiskās šīs pasaules intereses jūs neskar! Bet jūs šos jautājumus saprotat tikpat labi kā jebkurš baņķieris vai notārs… Nekas jums nav nezināms, nē, nekas! Tas ir tiešām apbrīnojami.

Narciss, protams, saprata smalko ironiju, jo īstenībā zem viņa mākslotās florencieša ārienes, zem eņģelim līdzīgās sejas ar gariem, cirtainiem matiem un vijolīšu zilajām acīm, kas Botičelli gleznu priekšā aizplīvurojās, slēpās praktisks, darījumos pieredzējis jauns cilvēks, kurš savu īpašumu prasmīgi pārvaldīja un bija pat mazliet skops. Atbildes vietā viņš pievēra acu plakstus gurdenā tvīksmē un nomurmināja:

— Ak, viss man ir tikai sapņojums, mana dvēsele mīt citur.

— Vārdu sakot, esmu laimīgs, — atsāka monsenjors Nanī, pagriezdamies pret Pjēru, — ļoti laimīgs, ka jūs varējāt būt klāt šajā skaistajā ceremonijā. Vel dažas tādas izdevības, un jūs būsiet visu redzējis un sapratis pats, kas, protams, ir vairāk vērts nekā visādi paskaidrojumi… Rit tikai nenokavējiet lielo ceremoniju Svētā Pētera katedrālē. Tā būs krāšņa, un jums būs viela brīnišķām pārdomām,

par to esmu pārliecināts… Taču tagad atļaujiet man jūs atstāt, esmu sajūsmināts par labo noskaņu, kādā jūs redzu.

Viņa pētījošās acis pēdējā skatienā šķita ar prieku pamanām nogurumu un nedrošību Pjēra nobālušajā sejā; kad viņš bija projām un ari Narciss ar vieglu rokas spiedienu bija atvadījies, jaunais priesteris juta mostamies sevī neskaidras dusmas un protestu. Labā noskaņā, kādā viņš atradās! Kāda te bija laba noskaņa? Šis Nani laikam cerēja viņu nogurdināt un izmisumā dzit, liekot viņam vienmēr uzdurties kavēkļiem, lai viņu tad viegli uzvarētu? Jau otrreiz Pjērā iznira pēkšņā, gaistošā izjūta, ka ap viņu slepeni aužas režģi, lai viņu tajos sapītu un salauztu. Un piepešā lepnuma uzplūdā Pjērā modās nicināšana un viņš nešaubīgi ticēja, ka spēs pretoties. No jauna viņš apņēmās nepiekāpties, nemūžam neatsaukt savu grāmatu, lai kas arī notiktu. Ja cilvēks ir uzticīgs savam lēmumam, viņš ir neuzvarams, ko gan tam nozīmē vilšanās un rūgtums! Pirms Pjērs šķērsoja laukumu, viņš vēlreiz paraudzījās uz Vatikāna logiem; tātad viss skaidrs: lai arī pāvests ir brīvs no pasaulīgās varas zemiskajām rūpēm, šī naudas nepieciešamība saistīja pāvestu pie zemes; šī nauda, kuras ieguves veids ir īpaši pretīgs, lūk, kas saistīja Leonu XIII. Tad Pjērs pēkšņi kļuva možāks, radās doma, ka tas ir vienīgi uztveres jautājums un viņa, Pjēra, sapnis par pāvestu, garīgo pasaules valdnieku, par pāvestu, kas ir pati mīlestība un pati dvēsele, nav nopietni apdraudēts. Un, laimīgi satraukts, ka redzējis šo izcilo skatu, Pjērs nevēlējās nekā cita kā ticēt: trauslais sirmgalvis šķita starojam kā cilvēces atbrīvošanas simbols, pūlis tam paklausīja un pielūdza to, vienīgi tā rokās atradās visvarenais morālais spēks beidzot likt valdīt zemes virsū tuvāku mīlestībai un mieram.

Par laimi, Pjēram bija vēl sārtā karte nākamās dienas ceremonijai, kurā viņam bija nodrošināta vieta rezervētā tribīnē, jo drūzmēšanās pie bazilikas vārtiem bija neizsakāmi iiela jau no sešiem rītā, lai gan mise, ko vajadzēja noturēt pāvestam, bija nozīmēta pulksten desmitos. Svētā Pētera graša svētceļnieku skaits — trīs tūkstoši ticīgo bija desmitkāršojies, pievienojoties visiem Itālijas tūristiem; tiem piebiedrojās vēl pati Roma un ari visas karaļvalsts citu lielo pilsētu pāvesta piekritēji un ticīgie, kas visi to centās apliecināt, tiklīdz radās gadījums. Pēc izdalītajām kartēm varēja paredzēt četrdesmit tūkstošus klātesošo. Kad pulksten deviņos Pjērs šķērsoja laukumu,

lai dotos uz Svētās Martas ielu pie Kanoniskajiem vārtiem, kur bija ieeja ar saņemtajām kartēm, viņš redzēja jau zem fasādes portika bezgalīgu ļaužu plūsmu, kas lēnām virzījās uz priekšu; kungi melnās frakās, kāda katoļu kluba locekļi, skraidīja šurpu turpu karstajā saulē, lai kopā ar pāvesta žandarmu nodaļu uzturētu kārtību. Pūli tomēr bija dzirdamas niknas ķildas un drūzmējoties tika laistas darbā pat dūres. Bija slāpējoša tveice; tika aiznes tas divas ļaužu barā saspiestas sievietes.

Ienākot bazilikā, Pjērs jutās nepatīkami pārsteigts. Viss milzīgais joms bija drānā ietērpts; veca, sarkana damasta pārvalki ar zelta tresēm aptvēra divdesmit piecus metrus augstās kolonnas un pīlārus, un arī sānu jomu pagarina jumi bija ietīti tai pašā audumā; tā bija tiešām dīvaina gaume — šo krāšņo marmoru, šos žilbinošos greznojumu.-» paslēpt zem veca, gadu gaitā izbalējuša zīda, pie tam iespaids bija samākslots un neizskatīgi nabadzīgs. Bet Pjērs jutās vēl vairāk pārsteigts, ieraugot svētā Pētera bronzas statuju arī ietērptu kā dzīvu pāvestu, tā metāla galvu rotāja tiāra. Nekad Pjērs nebija iedomājies, ka statujas būtu apģērbjamas, lai tās godātu vai lai sagādātu sev prieku; šī maskarāde viņam šķita nožēlojama.

Svētajam tēvam vajadzēja noturēt misi pie pāvesta. grēksūdzes altāra, pie galvenā altāra zem bazilikas kupola. Pie ieejas kreisajā šķērsjomā uz paaugstinājuma atradās tronis, uz kura tam pēc mises vajadzēja ieņemt vietu. Abās pusēs centrālajam jomam bija uzceltas tribīnes Siksta kapelas dziedātājiem, diplomātiskajam korpusam, Maltas ordeņa bruņiniekiem, Romas dižciltīgajiem un ielūgtiem viesiem. Joma vidū, altāra priekšā atradās trīs rindas sarkanām segām noklātu solu, pirmā rinda — kardināliem, divas pārējās — bīskapiem un pāvesta galma prelātiem. Visiem pārējiem klātesošajiem bija jāstāv kājās.

Ak, kāds milzīgs pūlis bija saradies uz šo brīnuma koncertu! Trīsdesmit četrdesmit tūkstošu ticīgo, kas nākuši no dažādām zemēm, kvēlojošā nepacietībā, ticībā un jūsmā, šurpu turpu kustēdamies, stumdīja cits citu, paceldamies uz pirkstgaliem, lai labāk varētu redzēt un dzirdēt šai cilvēku jūras šalkoņā; visi izturējās familiāri un jautri dieva namā, it kā atrastos kādā dievišķo mistēriju teātrī, kur atļauts skaļi sarunāties un priecīgi noskatīties greznajā dievkalpojumā. Sākumā Pjērs bija izbrīnījies, jo pazina tikai mierīgo, kluso noslīgšanu ceļos drūmajās gotiskajās katedrālēs; viņš nebija pieradis pie šīs gaismas rc-

liģijas, kuras spulga vērš ceremoniju gaišos svētkos. Tribīnē, kur viņš bija novietojies, viņam visapkārt sēdēja kungi frakās un dainas melnās tualetēs, turēdamas roka binokli kā operā, daudzas dāmas bija ārzemnieces — vācietes, anglietes, bagātīgi pārstāvētas bija amerikānietes, pievilcīgas kā bezbēdīgi, pļāpīgi putni. Sev pa kreisi, romiešu aristokrātu tribīnē, Pjērs ieraudzīja Benedetu un viņas krustmāti donnu Serafīnu; lai gan tērpi šeit bija vienkārši pēc priekšraksta, lielie mežģīņu plīvuri sacentās sava starpā elegancē un krāšņumā. Pa labi no Pjēra atradās Maltas ordeņa bruņinieku tribīne ar ordeņa lielmestru kādā Romandoru grupā; bazilikas joma otrā pusē, viņam tieši pretim, diplomātiskajā tribīnē viņš ieraudzīja visu katolisko nāciju sūtņus parādes tērpos, kas mirgoja zelta izšuvumos. Bet allaž Pjera skatieni atgriezās pie pūļa — lielā, nemierīgā, viļņojošā pūļa, kur trīs tūkstoši svētceļnieku šķita ka pazuduši starp tūkstošiem citu ticīgo. Lai gan bazilikā, kurā varēja viegli ietilpināt astoņdesmit tūkstošus cilvēku, tagad bija tikai puse no šāda ļaužu daudzuma, kas brīvi staigāja pa sānu jomiem, tie tagad sāka drūzmēties starp kolonnām, no kurienes bija labi pārskatāma ceremonija. Cilvēki māja ar rokām, un nepārtrauktā sarunu dunoņā skanēja izsaucieni. Caur augstajiem, gaišajiem logiem atrisa platie saulstaru auti, kas vērta asins-sarkanus damasta drapējumus un apgaismoja satrauktās nepacietībā kvēlojošās sejas it kā ugunīgiem atspulgiem. Astoņdesmit septiņas grēksūdzes sveču lampas šajos gaismas palos līdzinājās bālām naktslampiņām. Tas viss nebija nekas cits kā senās Romas krāšņuma, tās pasaulīgā greznuma parāde par godu imperatoru dievam.

Pēkšņi pūlī atskanēja maldīgi prieka saucieni. Tie pieauga un izplatījās burzmā: «Eccolo, eccolo!» — Te viņš ir, te viņš ir! Cilvēku jūklī sākās neganta spiešanās, visi staipīja kaklus, centās pacelties pirkstgalos, stiepās un metās kā neprātā uz priekšu, velēdamies redzēt svēto tēvu ar pavadoņiem. Bet parādījās tikai dižciltīgo gvardu grupa, kas novietojās altāra labajā un kreisajā pusē. Viņus tomēr apbrīnoja, apjūsmoja un pavadīja ar glaimīgu murmināšanu par viņu skaisto stāju, par pārlieku kareivisko nekustīgumu un stīvumu. Kāda amerikāniete izteicās, ka tie esot skaisti vīrieši. Kāda romiete skaidroja draudzenei anglietei sīkumus par šo godasardzi, stāstīdama, ka senāk jaunie aristokrāti uzskatījuši par godu būt šajā gvardē, jo tiem bijis prieks skaistajās uniformās lepoties dāmu

priekšā, turpretim tagad esot grūti tos savervēt un jā-apmierinoties ar skaistiem zēniem no apšaubāmās un paputējušās aristokrātijas, kuriem pietiek ar nabadzīgo atalgojumu, kas tiem mazliet atvieglina dzīvi. Vēl kādu ceturtdaļstundu turpinājās šāda veida sarunas un pildīja augstos jomus ar skaļu troksni, šķita, ka tu atrodies nepacietīgas publikas vidū, kas izklaidējas, vērojot ļaudis un klausoties dažādus nostāstus, gaidīdama izrādes sākumu.

Beidzot parādījās gājiens; tas bija sencerētais retums, ilgotais krāšņums, kuram visi gribēja uzgavilēt. Tad, gluži tāpat ka teātrī, skatoties iemīļoto aktieri galvenajā lomā, kas satrauc visas sirdis, izlauzās vētraini aplausi, tie cēlās augšup un plūda tālāk pa jomu. Turklāt šī gājiena parādīšanās ar gudru ziņu bija tā iekārtota, lai skaistaja vidē izceltos visā pilnībā tā varenais iespaids. Gājiens bija sakārtojies kulisēs — kapelā Pieta — pirmajā pie izejas labajā pusē; lai tur nokļūtu, svētajam tēvam, kurš nāca no savām telpām, kas atradās blakus Svētā sakramenta kapelai, bija jāslēpjas un jāiet aiz sānu joma dra-pērijām, izmantojot tās kā aizmugures aizkaru. Tur viņu gaidīja kardināli, arhibīskapi, bīskapi, visi pāvesta galma prclāti, sastājušies, sagrupējušies pēc hierarhijas pakāpēm, gatavi doties ceļā. Un tad, tāpat kā pēc baletmeistara signāla, gājiens ienāca pa galvenā joma lielajām durvīm un devās uz grēksūdzes altāri caur divkāršo ticīgo žogu, kuri, redzot šādu krāšņumu aplaudēja arvien skaļāk, jo augstāk cēlās viņu neprāta jūsma.

Tas bija seno svinību gājiens ar cildenajiem atribūtiem — krustu un zobenu —, tad nāca šveiciešu sardze parados tērpos, kalpotāji sarkanos, garos svārkos, apmetņa un zobena bruņinieki — Anrī 11 laikmeta tērpos, kanoniķi mežģīņu stihārijos, reliģisko savienību priekšsēdētāji, apustuliskie pronotari, arhibīskapi un bīskapi — viss pāvesta galms violetā zīdā; kardināli purpura parādes tērpos, svinīgi soļojot pa diviem blakus palielos atstatumos. Ap svēto tēvu grupējās viņa godasardzes virsnieki slepenās pieņemamās istabas prelāti, monsenjors majordoins, mon-senjors kambarkungs un Vatikāna augstmaņi, un romiešu aristokrāts, kas kalpo pāvesta tronim ka simbolisks baznīcas aizstāvis. Uz nestuvēm, kuras sargāja vēdinātāji ar savu augsto vēdekļu spalvām un kuru nesēji bija ietērpti sarkanās, ar zīdu izšūtas mantijās, sēdēja svētais tēvs sava svētajā ģērbā, kurā bija ietērpies Svētā sakramenta ka-

pelā, — plecu segā, stihārijā, stolā, baltajā mises tērpā un baltajā, ar zeltu bagātīgi greznotajā mitrā, — divi pēdējie tērpa piederumi bija izcili grezna Francijas dāvana. Pāvestam tuvojoties, rokas pacēlās un aplausi skanēja skaļāk saules gaismas viļņos, kas plūda pa logiem.

Tagad Pjērs guva jaunu iespaidu par Leonu XIII. Tas nebija vairs vienkāršais, nogurušais, ziņkārīgais sirmgalvis, kas pastaigājās pie pļāpīga prelāta rokas pa pasaules visskaistāko dārzu. Tas nebija arī svētais tēvs sarkanā apmetnī un pāvesta mitrā, saņemot kā tēvs svētceļniekus, kas tam nesa bagātību. Tas bija augstais virspriesteris, visvarenais valdnieks, dievs, kuru pielūdza visa kristīgā pasaule. Te viņš sēdēja kā zeltkaļa izgatavotā relikviju lādītē, trauslais vaska ķermenis šķita sastindzis savā baltajā ģērbā, un zelta izšuvumi vērta to smagu; lepns un nekustīgs viņš atgādināja kopš gadsimtiem upuru dūmos izkaltušu elku dievu. Vienīgi acis bija dzīvas stingajā sejā; kā melni, mirdzoši dimanti tās urbās tālē, ārpus šīs pasaules, bezgalībā. Nevienu skatienu viņš nepievērsa pūlim ne pa labi, ne pa kreisi, un viņu neskāra, kas notiek pie viņa kājām. Un šis elka dievs, kurls un akls kā iebalzamēts, ko nesa šī neprātīgā pūļa vidū, kuru viņš ne redzēja, ne dzirdēja, ieguva baigu diženumu, dogmas stingumu, tradīcijas nekustīgumu; viņš bija kā izrakta mūmija ar visiem saviem autiem, kas vienīgie viņu vēl saturēja staltu. Pjēram tomēr šķita, ka pāvests ir slims, noguris, droši vien no drudža lēkmes, par kuru monsenjors Nanī viņam vakar stāstīja, slavinādams šī astoņdesmit četrus gadus vecā cilvēka drosmi un cēlo dvēseli, jo vienīgi ar savu dzīvotgribu viņš vēl izpildot savu cildeno sūtību.

Ceremonija sākās. Nokāpis no nestuvēm pie grēksūdzes altāra, svētais tēvs lēnām un klusi noturēja misi, viņam aŠistēja četri prelāti un ceremoniju proprefekts. Roku mazgāšanas brīdī monsenjors majordotns un monsenjors kambarkungs, kurus pavadīja divi kardināli, lēja ūdeni uz svētā tēva majestātiskajām rokām. Īsi pirms mises beigām visi pāvesta galma prelāti ar aizdegtām svecēm rokās nometās ceļos ap altāri. Tas bija svinīgs brīdis; šeit sapulcējušies četrdesmit tūkstoši ticīgo nodrebēja un juta pāršalcam sev baigo un arī glāsaino neredzamā dvesmu brīdī, kad tika pacelta hostija un sudraba trompetes skandēja slaveno eņģeļu kori, kuru klausoties sievietes reizēm zaudēja samaņu. Gandrīz tai pašā brīdi no baznīcas

kupola lejup lidoja dziesma, no visaugstākās galerijas, kur slēpās simtdivdesmit koristu; visi gavilēja, šķita, ka paši eņģeļi atbild trompešu aicinājumam. BalŠis plūda lejup un viegli kā debesu arfas skaņas lidinājās zem velvēm, tad dzisa maigā akordā, iznira atkal un it kā gleznās, gaistošās spārnu šalkās aizvijās debeŠis un zuda. Pēc mises svētais tēvs, stāvēdams vēl pie altāra, uzsāka pats Te Deum, ko atkārtoja Siksta kapelas dziedātāji un kori, pārmaiņus katrs dziedot vienu pantu. Bet drīz tiem pievienojās visi klātesošie, un pacēlās četrdesmit tūkstoši balsu, un prieka un slavas himna milzīgajā jomā izskanēja ne ar ko nesalīdzināmā varenumā. Izrāde bija tiešām izcili skaista: ziediem greznotais, zeltītais Bernīni baldahīns pacēlās pār altāri, ko ietvēra pāvesta galms, kura vidu sveces mirgoja kā zvaigznes, ar zeltītā mises tērpā ģērbto pāvestu kā sauli centrā. Solu priekšā stāvēja kardināli purpura tērpos, arhibīskapi un bīskapi violetās zīda mantijas; tribīnēs zaigoja visāda veida parādes tērpi, diplomātiskā korpusa treses, ārzemju virsnieku uniformas; no tālajām bazilikas dzīlēm šurp plūda lielais ļaužu pūlis, vesela galvu jūra. Arī bezgalīgais dievnama plašums izraisīja jūsmu, sānu jomos varēja novietoties vesela draudze, šķērsjomi bija lieli kā biezi apdzīvotas pilsētas baznīcas, kā templis, kuru tūkstoši un atkal tūkstoši ticīgo tikko spēja aizpildīt. Un pati visas šīs tautas slavas himna kļuva visvarena un cēlās augšup kā vēja brāzma starp marmora kapenēm, starp pārcilvēciski lielajām statujām, pāri gigantiskajām kolonnām, līdz pat neaptveramajām akmens velvju debesīm, līdz pat kupola firmamentam, kur mozaīku zeltmirdzā atvērās bezgalība.

Pēc Te Deum nodziedāšanas, kamēr Leons XIII uzlika tiāru mitras vietā, pārmainīja mises tērpu pret pāvesta stihāriju un devās ieņemt savu troni uz paaugstinājuma pie kreisā šķērsjoma ieejas, sacēlās ilgstošs troksnis. No šejienes pāvests pārredzēja visus klātesošos. Drebuļi pār skrēja visiem ka pūsma, kas nākusi no nezināmā, kad viņš piecēlās pēc rituāla lūgšanām. Viņš šķita lielāks izaudzis zem trīskārtīgā simboliskā kroņa un ar zeltu apmalotajā mantijā. Pēkšņā, dziļā klusumā, ko traucēja vienīgi siržu puksti, ar cēlu kustību viņš pacēla roku un deva savu pāvesta svētību skaidrā, skaļā balsī, kas šķita esam dieva balss, tik ļoti tā visus pārsteidza, izskanēdama no šīm vaska lūpām, no šī auguma bez asinīm un bez dzīvības Iespaids bija satricinošs, atkal skanēja aplausi, tikko gā

jiens sāka kārtoties, lai dotos prom pa to pašu ceļu, pa kādu bija atnācis. Sajūsmas neprāts sasniedza tādu pa-rokŠismu, ka nepietika vairs ar plaukstās sišanu, bet tai piejaucās saucieni un kliedzieni, viss pūlis gavilēja, jūsmas pārņemts. Kāda kvēli aizrāvusies grupa blakus Svētā Pētera statujai uzsāka: «Evviva il papa re! Evviva il papa re!» — «Lai dzīvo pāvests karalis! Lai dzīvo pāvests karalis!» Sie saucieni skanēja visā gājiena ceļā un izplatījās kā ugunsgrēks, aizdedzināja citu pēc citas visas sirdis un izskanēja beidzot no tūkstošiem mutu kā pērkona grandu protesti par pāvestam atņemtām baznīcas valstiņām. Visu ticību, visu uzticīgo mīlu bija atmodinājusi šīs skaistās ceremonijas karaliskā izrāde, un atmodās arī sapnis un kvēlas ilgas pēc pāvesta, kas būtu reizē karalis un priesteris, valdnieks pār cilvēku miesu, tāpat kā tas bija neierobežots valdnieks pār dvēseli šeit, zemes virsū, Lūk, kur slēpās vienīgā patiesība, vienīgā laime, vienīgais glābiņš. Viss jādod viņam — cilvēce un pasaule! &lt;rEvviva il papa re! Evviva il papa re!» — «Lai dzīvo pāvests karalis! Lai dzīvo pāvests karalis!»

Ak, šis sauciens, šis kara sauciens, kura dēļ pieļāva tik daudz kļūdu, kura dēļ plūdis tik daudz asiņu, šis nevarības un apmulsuma lozungs, kura īstenošana būtu izraisījusi jaunus ciešanu gadus! Pjērs iesvilās sašutumā, un viņš izlēma steigšus atstāt tribīni, uz kuras atradās, it kā baidīdamies aplipt ar elku pielūgsmi. Kamēr gājiens vēl joprojām virzījās garām, viņš mēģināja drūzmā un apdullinošajā troksnī izspraukties pa kreiso sānu jomu, atsacījies no cerībām sasniegt ielu, viņš centās izvairīties no mudžekļa pie izejas, un viņam atausa doma izmantot kādās atvērtas durvis; Pjērs ieslīdēja priekštelpā, no kurienes kāpnes veda uz bazilikas kupolu. Pie durvīm stāvēja satraukts ķesteris, jūsmodams par gājienu; mirkli tas noskatījās uz Pjēru un jau gribēja viņu aizturēt, bet viņa sutana, bez šaubām, un dziļais saviļņojums, kādā ķesteris atradās, padarīja viņu iecietīgu. Ar rokas mājienu viņš palaida Pjēru garām, kurš tūlīt devās pa kāpnēm augšup, lai bēgtu, lai kāptu augstāk un augstāk — mierā un klusumā.

Un pēkšņi visapkārt bija dziļš klusums, sienas apslāpēja balss skaņu, vienīgi trīsas šķita palikušas tajās. Tās bija ērtas un gaišas kāpnes ar platiem, akmens plāksnēm segtiem pakāpieniem, kas vijās tornī. Kad Pjērs nokļuva pašā jomu augšienē — uz jumtiem, viņu pāršalca prieks,

redzot šeit gaišo sauli un jūtot skaidro gaisu, kas vēsmoja kā klajā laukā. Izbrīnā viņš tvēra skatieniem visu šo milzīgo alvas, svina un akmens klāstu, veselu gaisa pilsētu, kas dzīvoja pati savu dzīvi zem zilajām debesim. Pjērs (e redzēja kupolus, zvanu torņus, terases, pat mājas un dār zus, ko greznoja puķes, tās bija mājiņas strādniekiem, kas dzīvoja virs bazilikas, lai veiktu pastāvīgos labošanas darbus. Alaza ļaužu kopiņa dzīvo šeit, strādā, mīl, ēd un guļ. Pjērs tuvojās balustrādei, jo gribēja apskatīt tuvumā milzīgās pestītāja un apustuļu statujas, kas paceļas virs fa sādes Svētā Pētera laukumā, — šos sešus metrus augstos milžus, kuri vienmēr jālabo un kuru rokas, kājas un galvas brīvajā, svaigajā gaisā turas vienīgi ar cementa, stieņu un kāšu palīdzību; kad Pjērs noliecās, lai pa mestu skatienu uz Vatikāna sarkano jumtu grēdu, viņam likās, ka no laukuma ceļas augšup pūļa saucieni, no kā viņš bēga. Steidzīgi viņš atsāka kāpšanu augstāk, tuvāk kupolam. Sākumā tās bija kāpnes, tad šauri un slīpi gaiteņi, kurus vietām šķērsoja pakāpieni starp divkāršā kupola sienām — iekšējo un ārējo. Reiz viņš ziņkāri pavēra kādas durvis un iegāja atkal bazilikā, vairāk nekā sešdesmit metru augstumā no zemes, šaurā galerijā, kas vijas visapkārt kupolam, tieši zem frizēs, kur Pjērs izlasīja uzrakstu: «Tu es Petrus et super hanc petram..septiņas pēdas augstiem burtiem; kad viņš atbalstījās ar elkoņiem uz balustrādes, lai paskatītos lejā baigajā bezdibenī, kur visi šķērsjomi un pārējie jomi šķita kā dziļas spraugas, viņam sejā ielidoja pūļa neprātīgie kliedzieni. Vēl augstāk Pjērs atkal atvēra kādas durvis — tā bija cita galerija virs logiem, kur sākās mirdzošās mozaīkas, un pūlis lejā viņam likās mazāks, tālāks, it kā pazudis reibinošajā dziļumā, milzīgās statujas, grēksūdzes altāris un Bernīni triumfālais baldahīns izskatījās kā rotaļlietas; un tomēr pūļa satrauktie, kareivīgie elku pielūgsmes kliedzieni arī šoreiz iesitās Pjēram sejā kā nikns viesulis, kas kļūst arvien spēcīgāks. Viņam vajadzēja kāpt vēl augstāk, vienmēr augstāk, līdz pašai augšējai galerijai ap laternu zem klajas debess, lai nedzirdētu pūļa kliedzienus.

! …

Kādu burvīgu veldzi Pjērs vispirms izjuta, it kā ienirstot gaisa un saules plūsmā, it kā ienirstot bezgalībā! Virs viņa pacēlās vienīgi apzeltītā bronzas bumba, kurā kāpuši imperatori un karalienes, kā stāsta lepni uzraksti gaite-

«Tu esi klints, un uz šīs klints es celšu savu draudzi…» (lai.)

ņos; bumba ir tukša, un tajā cilvēka balss grand kā pērkons un vismazākā čaboņa dun gaisa telpā. Pjērs bija izgājis galerijā apsīdas pusē un vispirms ieraudzīja pāvesta dārzus, kuru masīvās koku grupas viņam no šī augstuma šķita kā krūmu puduri vienā līmeni ar zemi; iztēlē viņš atkal pārdzīvoja savu neseno pastaigu, plašais zāles laukums līdzinājās izbalējušam Smirnas paklājam; biezais, tumšzaļais krūmājs atgādināja dūņām aizauguša dīķa ūdeņus, un turpat arī bija rūpīgi koptie sakņaugi un vīna-dārzi. Strūklakas, observatorijas tornis, paviljons, kurā pāvests aizvadīja karstās vasaras dienas, bija vairs tikai kā mazi, balti plankumi uz šīs nevienādās zemes virsmas, kuru ietvēra Leona IV baigais mūris, kas vēl vienmēr izskatījās pēc veca cietokšņa. Tad Pjērs apgāja laternu pa šauro galeriju, un pēkšņi viņa priekšā pletās Roma visā savā milzīgajā plašumā; rietumos tālē vīdēja jūra, austru-mos un dienvidos nepārtrauktas kalnu grēdas, Romas līdzenums valdīja pār visu apvārsni kā vienmuļš, zaļgans tuksneŠis, bet pati pilsēta, Mūžīgā pilsēta gulēja pie viņa kājām! Nekad vēl Pjēram nebija uzauŠis priekšstats par tādu plašuma diženumu. Roma bija te, putna lidojuma augstumā, skaidra kā ģeogrāfiska karte reljefā. Tāda pagātne, tāda vēsture, tāds cildenums un — tāda atstatuma dēļ tik ļoti samazinātā Roma, šīs pundurmājiņas, skaistas kā rotaļlietas, un viss kā plankumiņš uz plašās zemes! Pjēru visvairāk valdzināja tas, ka viņš ar vienu skatienu aptvēra pilsētas sadalījumu: tur lejā antīkā Roma — Ka-pitolijs, Forums, Palatīns, pāvesta pilsēta — Borgo kvartālā, kas saistīja viņa skatienu, Svētā Pētera bazilika un Vatikāns, kas noraudzījās uz laikmetīgo pilsētu; itāliešu Kvirināls pacēlās pār viduslaiku pilsētu, iespiests labā .-Tura pašā leņķī, kādu veidoja Tibra, kas šeit vēla savus dzeltenos, smagos viļņus. Sevišķi Pjēra uzmanību saistīja krītainā josla — jaunie pilsētas kvartāli, kas veidojās ap veco, saules izdedzināto, rūsgano kvartālu centru; tas bija kā atjaunošanas mēģinājuma simbols — vecajā sirdī jauninājumi ieviesās lēnām, turpretī ārējie locekļi kļuva atkal jauni kā brīnumā.

Bet dedzinošajā pusdienas saulē Roma Pjēram nelikās vairs tik gaiša un tīra kā viņa atbraukšanas rītā uzlēkušās saules glāsainajā maigumā. Tā nebija vairs smaidošā, klusā Roma, kas tinusies zeltainā miglas plīvurā kā bērnības sapnī. Tagad tā šķita Pjēram spilgtas gaismas pārplūdināta un nekustīga nāves klusumā. Tās nomales šķita

pārlieku kvēlas liesmas izdedzinātas, mirgojošu putekļu apraktas, kuros tās grima un zuda. Pati pilsēta krasi atdalījās no savām blāvajām tālēm ar gaismas un ēnu klāstu pēkšņam pārejām. Tā atgādināja pamestu sirmsenu akmeņlauztuvi, kuru saule apspīd vertikāli un met savus starus uz retajām tumšzaļo koku grupām. No senās Romas viņš saskatīja rūsgano Kapitolija torni, Palatīna melnās cipreses un Septīmija Severa pils drupas, kas līdzinājās kāda briesmīga nezvēra — izrakteņa izbalējušiem kauliem, ko senlaikos atnesuši šurp plūdi. Tieši pretim pacēlās modernā pilsēta ar garajām, atjaunotajām Kvirināla celtnēm, kuru dzeltenais, spilgtais krāsojums izteiksmīgi atšķīrās no dārza zaļajām lapotnēm; otrā pusē — Vimi-nāla augstienēs pa labi un pa kreisi pletās jaunie kvartāli ģipša baltumā, tā bija krita pilsēta, kuru izraibināja logi kā tūkstošiem mazu tintes svītriņu. Tad šur un tur vēl bija saskatāmi Pinčo kā stāvoša ūdens peļķe, villa Medici ar dubulto zvanu torni, it kā ar rūsu segtais Svētā eņģeļa cietoksnis, kā svece spīguļojošais Santa Maria Alaggiore baznīcas zvana tornis, zem koku lapotnēm dusošās trīs Aventīna pakalna baznīcas, Farnēzes pils ar vasaras sau Ies izdedzinātiem veczelta kārniņu jumtiem, trīs baznīcu kupoli — 11 Gesū, San Andrea delta Valle, San Giovanni di Fiorentini baznīcu un vēl citi kupoli — baltkvēli, ka nokaitēti ugunīgajā debesu krāsnī. Pjērs juta, ka viņa sirds atkal sažņaudzas, redzot šo cietsirdīgo, bargo Romu. kas tik maz līdzinājās viņa sapņu Romai, atjaunošanas un cerību Romai, kādu viņš bija cerējis atrast savā pirmajā rītā šeit, bet kura tagad saules kveldē gaisa, lai dotu vietu citai — nemainīgai, lepnai un valdonīgai, savā spītā līdz nāvei ietiepīgai Romai.

Pēkšņi Pjērs visu saprata, kā gaismas stars viņam pavīdēja skaidrība šeit augšā, kur viņš atradās viens pats brīvajā, neierobežotajā gaisa telpā. Vai tas bija ceremonijas iespaids, kuru viņš bija noskatījies, verdziski padevīgā pūļa fanātiskais kliedziens, kas joprojām vēl skanēja viņa ausīs? Vai varbūt šo noskaņu radīja pie viņa kājām snaudošā pilsēta, kas kā iebalzamēta karaliene vēl valda no savu kapeņu putekļiem? Pjērs nespēja to pateikt; bez šaubām, viņu ietekmēja abas šīs patiesības. Tagad viņš skaidri saprata — katolicisms nevar pastāvēt bez pasaulīgās varas, saprata, ka tajā dienā, kad tas vairs nebūs šis pasaules karalis, tam jāpazūd. Izskaidrojums visam bija vispirms atavisms, vēstures tradīciju spēks, garā

virkne cēzaru, pāvestu, augsto virspriesteru, kuru dzīslās nepārstāja ritēt Augusta asinis, prasot pēc varas pār visu pasauli. Ja tie ari dzīvoja Vatikānā, tie nāca no Palatma, imperatoru mājokļiem, no Septīmija Scvera pils, un viņu politika tik daudzus gadsimtus lolojusi tikai sapni par romiešu kundzību pār uzvarētām, Romai pakļautām un paklausīgām tautām. Bez šīs varas pār visu pasauli, bez iaicīgās un garīgās varas apvienības, bez pilnīgas valdīšanas pār miesu un dvēselēm katolicisms zaudēja savas esamības nozīmi, jo baznīca var atzīt imperatora vai karaļa valsti vienīgi politiski, kur imperators vai karalis bija vienkārši laicīgi sūtņi, kas pārvalda tautas tikmēr, kamēr tās tiek atdotas atpakaļ baznīcai. Visas nācijas, pati cilvēce ar visu pasauli pieder baznīcai, kas tās saņēmusi no dieva. Ja arī tai vēl šodien nav tādas varas, tad vienīgi tādēļ, ka tā pakļaujas pārspēkam un samierinās ar notikušiem faktiem; bet baznīca dara to formālā atrunā, ka tā ir nosodāma piesavināšanās, ka baznīcai netaisni atrauj tās īpašumu un tā gaida Kristus pravietojumu īstenošanu, ka nākotnē tai uz mūžmūžiem tiks dota vara pār visu pasauli un tās tautām. Tāda ir īstā nākotnes pilsēta katoliskā Roma, otrreizējā pasaules valdniece. Roma pieder pie šī sapņa, Romai arī tika pareģota mūžība, uz Romas zemes katolicismā radās neremdināmas alkas pēc neierobežotas varas. Pāvesta vara bija tā savijusies ar Romas likteni, ka pāvests ārpus Romas nebūtu vairs katoļu pāvests. Atbalstījies uz tievajām dzelzs margām, Pjērs skatījās lejup no šī augstuma bezdibenī, kurā zem svelmainās saules it kā saira drūmā, bargā pilsēta, un pēkšņi saltums stindzināja Pjēru, viņam kļuva baigi, un viņš izprata cilvēku rīcību un vēsturiskos notikumus.

Daudz kas kļuva acīm redzami skaidrāks. Ja Pijs IX un Leons XIII bija izlēmuši sevi ieslodzīt Vatikānā, tad tāpēc ka nepieciešamība spieda tos palikt Romā. Pāvestam nav tādas brīvības, lai to atstātu un būtu baznīcas galva kaut kur citur. Tāpat kā pāvestam, lai cik attīstīta būtu pāvesta modernās pasaules izpratne, nav tiesības atteikties no laicīgās varas. Tas ir neatsavināms mantojums, kas tam jāsargā; un tas arī ir dzīvības jautājums, kuru nevar apstrīdēt. Tādēļ arī Leons XIII ir paturējis baznīcas apgabala laicīgā valdnieka titulu, jo, būdams vēl kardināls, tāpat kā visi citi Svētās kolēģijas locekļi, savā ievēlēšanas dienā zvērējis šo apgabalu saglabāt neskartu. Lai arī veselu gadsimtu vēl Roma paliktu Itālijas galvaspilsēta,

pāvesti, kurus ievēlēs šī gadsimta laikā, nepārstās protestēt pret apgabala piesavināšanu, kas pieder baznīcai, un atprasīs savu karaļvalsti. Ja arī kādu dienu tiktu panākta saprašanās, tad tās pamatā būtu kāda zemes gabala atdošana. Paklīda taču valodas, ka saprašanās panākta un tagadējais pāvests kā noteiktu prasību uzstādījis tam piešķirt daļu Romas, tā saukto Leona pilsētu ar «nevienam nepiederošu» ceļu uz jūru. Nekas nav atzīstams par pietiekamu, un no nekā arī neko nevar gūt. Bet Leona pilsēta, šis šaurais zemes stūrītis, ir tomēr gabaliņš karaliskās zemes; jāiegūst vienīgi pārējais — Roma, tad Itālija, tad kaimiņu nācijas un, beidzot, visa pasaule. Baznīca nekad vēl nav bijusi izmisusi, pat tajās dienās ne, kad tā pieveikta un izlaupīta šķita mirstam. Nekad tā neatteiksies no varas, neatteiksies no Kristus solījumiem, jo tā tic savai neierobežotai nākotnei, tic, ka ir nesagraujama un mūžīga. Iedodiet katolicismam akmentiņu, kur nolikt galvu, un tas jau tic, ka drīz vien iegūs lauku, uz kura atrodas šis akmentiņš, un tad visu valsti, kurā ir šis lauks. Ja viens pāvests nespēs atgūt Svētā Pētera mantojumu, tad pie tā ķersies otrs pāvests, desmit, divdesmit pāvestu. Gadsimtiem nav nozīmes. Sī doma ietekmēja astoņdesmit četrus gadus veco sirmgalvi uzņemties milzīga apjoma darbus, kas prasīja vairākus cilvēka mūžus, jo viņš bija pārliecināts, ka nāks pēcteči, kuri šos darbus turpinās un beidzot paveiks.

Un Pjērarn šķita ģeķīgs viņa sapnis par pāvestu kā garīgu valdnieku šajā vecajā pilsētā, kur, tinusies purpurā, lidoja slavas un valdonības dvesma. Viņa sapnis šķita tik dīvains, tik neatbilstošs, ka uzmācās izmisums un kauns par sevi. Romiešu prelāts, kas kļuvis pāvests, protams, nespēja būt jaunais evaņģēliskais pāvests, skaidrais dvēseļu valdnieks. Pjērs izjuta pāvesta izbīli, pat tā fizisko pretīgumu par domu atteikties no laicīgās varas, atceroties pāvesta galmu, kas bija sastindzis rituālos, lepnumā un kundzībā. Ak, cik gan pārsteigti un nicīgi viņi raudzījās uz šo ziemeļu dīvaino iedomu un iztēli par pāvestu bez zemēm un bez pavalstniekiem, bez militāras svītas, bez karaliska goda, vēlēdamies vienīgi garīgu varu un tīri morālu autoritāti, ieslēgušos sava tempļa dziļumā, valdot pār pasauli vienīgi ar svētīšanai paceltām rokām, ar labvēlību un mīlestību uz savu tuvāko! Nē, šai romiešu garīdzniecībai, šiem gaismas un krāšņuma priesteriem tā bija vienīgi gotu fantāzija, kas radusies miglainos

ziemeļos; priesteri šeit bija ticīgi, protams, pat māņticīgi, bet dievu tie atstāja pasargātu no visa savā svētā sakramenta šķirstiņā, lai paši valdītu viņa vārdā, lai rūpētos par debesu valstību ticīgiem, — un tie paši pievēršas viltum, politikai, kļūst kareivīgi cilvēku kaislību pārņemtajā vidē un lēniem diplomātu soļiem tuvojas Kristus galīgai uzvarai pār pasauli, kurš kādu dienu pāvesta personā valdīs pār visas pasaules tautām. Kāds pārsteigums tas būtu franču prelātam, tādam kā monsenjors Beržero, svētajam bīskapam ar pašuzupurēšanās un mīlestības pilnu sirdi, ja tas iekļūtu Vatikānā! Cik gan grūti viņam šeit būtu sākumā visu skaidri saskatīt, izprast — un cik smaga būtu nespēja saprasties ar šiem cilvēkiem bez dzimtenes, šiem kosmopolītiem, kas vienmēr noliekušies pār abu zemes pusložu kartēm, nogrimuši aprēķinos, kuri tiem nodrošinātu pasaules kundzībul Tur bija vajadzīgas dienas un nedēļas, bez tam bija jādzīvo Romā; Pjēram pašam gaisma bija uzaususi tikai pēc vesela mēneša, turklāt viņu ietekmēja karaliskais krāšņums Svētā Pētera katedrāles ceremonijā, viņu ietekmēja šī senā pilsēta, kas saulē gulēja dziļā miegā un sapņoja savu mūžseno sapni.

Pjēra skatiens pievērsās laukumam bazilikas priekšā, un viņš ieraudzīja cilvēku straumi, četrdesmit tūkstošus ticīgo, kas, līdzīgi kukaiņu uzbrukumam, mudžēja melna pār laukuma baltajām plāksnēm. Viņam likās, ka atkal skanēja saucieni: «Evviva il papa re! Evviva il papa re!» — «Lai dzīvo pāvests karalis! Lai dzīvo pāvests karalis!» Kad Pjērs nupat vēl kāpa augšup pa bezgalīgajām kāpnēm, viņam likās, ka šis akmens milzenis dreb neprātīgajos kliedzienos, kas izskanēja zem tā velvēm. Un tagad, uzkāpis gandrīz līdz mākoņiem, Pjērs tos dzirdēja atkal šeit augšā, brīvajā gaisā. Ja milzenis zem viņa arvien vēl nepārtraukti drebēja, vai tad tā nebija pēdējā dzīvības sula šajos vecajos mūros, katolisko asiņu atjaunošanās, kas šo milzi reiz vērta par visu tempļu karali, un tagad, kad nāve pavīdēja tā tukšajos, pārāk lielajos jomos, vai tagad tās necentās milzim dot vareno dzīvības elpu? Pūlis visu laiku vēl nāca ārā no baznīcas, laukums bija pilns; smagas skumjas žņaudza Pjēra sirdi, jo šie saucieni aizslaucīja viņa pēdējās cerības. Vēl vakar pēc svētceļnieku pieņemšanas Del Beatificazione zālē viņš varēja pievilt sevi, nodoties ilūzijām, atzīstot naudas nepieciešamību, kas saista pāvestu pie zemes, un saskatīt tikai trauslo, kā morālu simbolu starojošo veco vīru. Bet tagad Pjēra ticība

šim no visām zemes lietam brīvajam evaņģēlija ganam, vienīgi debesu karalim, bija zudusi. Ne tikai Svētā Pētera graša nauda saistīja smagā verdzībā Leonu XIII, bez tās viņš bija vēl ari tradīciju gūsteknis, mūžīgais Romas karalis, kurš piesaistīts šai zemei, viņš nevarēja ne pilsētu atstāt, ne arī atteikties no laicīgās varas. Un nākotnē gaidīja neizbēgama nāve, Svētā Pētera katedrāle sabruks, tāpat kā sabruks Kapitolija Jupitera templis, ar zāli aizaugs milzīgā katoliskā pieminekļa drupas; bet šķelšanās iesāksies citur, un jauna ticība ausīs jaunām tautām. Pjēra sapnis vērtās diženā, traģiskā skatījumā, viņa sapnis bija iris, viņa grāmatu aizrāva līdzi viesulis, kas brāzās no katoliskās pasaules visām četrām debesu pusēm, tic bija saucieninrEno/tia il papa re! Evviva il papa re!» — «Lai dzīvo pāvests karalis! Lai dzīvo pāvests karalis!» Un viņam šķita, ka marmora un zelta milzis zem viņa kājām drebēja, grīļojoties vecajai, trūdošajai sabiedrībai.

Beidzot, kad Pjērs kāpa lejup, viņu satrauca sastapšanās ar monsenjoru Nanī uz katedrāles jumtu saulainā laukuma, kas bija tik plašs, ka tur varēja novietot veselu pilsētu. Prelāts pavadīja abas franču dāmas, māti un meitu, kas izskatījās visai laimīgas un jautras, jo, bez šaubām, Nanī bija piesolījies kopā ar tām uzkāpt virs doma. Tikko monsenjors pazina jauno priesteri, viņš pienāca klāt.

— Nu, mans mīļais dēls, vai jūs esat apmierināts? Vai redzētais jūs iespaidoja, vai tas jūs pamācīja?

Pētījošiem skatieniem monsenjors Nanī ieurbās viņa dvēseles dzīlēs un redzēja, ko pārdzīvoja Pjērs. Tad apmierināts klusi iesmējās.

— Jā, jā, es redzu… Jūs tomēr esat saprātīgs zēns. Es sāku ticēt, ka jūsu nelaimīgais pasākums šeit beigsies visai labi.

VIII

Pjērs bija paradis tajos rītos, kad nekur neizgāja, aizvadīt augas stundas Bokanēru pils nelielajā, nolaistajā dārzā, kas senāk beidzās ar kaut ko līdzigu lodžijai ar

portiku, no kurienes divkāršas kāpnes veda uz Tibru. Tātad tur bija kāds burvīgs, vientuļš stūrītis, kuru piesātināja briestošo apelsīnu smarža; šo simtgadīgo apelsīnu koku simetriskās rindas vienīgās norādīja uz nezālēm aizaugušo aleju vietām. Arī rūgtenā buksusa smarža atplūda te, jo šie krūmi bija izauguši nobirām pilnajā, veclaicīgajā baseinā dārza vidū.

Sājos mirdzošajos oktobra rītos, kas bija tik gaiši, tik rēni glāsaini, bija izjūtams bezgalīgs dzīvesprieks. Bet priesteris bija atnesis sev līdzi ziemeļu sapņojumu, skumjas par ciešanām, savas līdzjūtīgās brāļa mīlestības pilno sirdi, kas gaišās saules siltumu un smaržpilno tvīksmaino gaisu vērta vēl liegāku. Pjērs parasti apsēdās labajā pusē pie mūra žoga uz kādas apgāztas kolonnas atlūžņa zem milzīga lauru koka, kura ēna krita melna un aromātiski smaržīga. Un viņam blakus senā, apsūnojušā sarkofāgā, uz kura reljefa baudkāri fauni apskāva sievietes, lāsoja sīka ūdens strūkliņa no lielas, sienā iedarinātas traģiskas maskas, lāsoja un skandēja dzidra kā kristāls. Priesteris te mēdza lasīt laikrakstus, vēstules, visu savu saraksti ar labo abatu Rožu, kas vienmēr vēstīja par savu labdarības darbu gaitu nabadzīgo ļaužu vidē drūmajā Parīzē, kuru tagad stindzināja migla un dubļi. Cik gan dīvaini skanēja vēsts par aukstās zemes postu, kur mātes ar maziem bērniem trīc saltumā caurajās jumtistabiņās un vīriem bezdarbs salā uzspiež dīkdieņa zīmogu, par šo trūcīgās pasaules cīņu ar badu zem sniega, cik dīvaini ši vēsts izskanēja te, siltajā zemē, kur gaisa vilnis nesa augļu smaržas, te — zilo debesu un svētlaimīga laiskuma zemē, kur pat ziemā piesaulītē bija labi paslēpties no vēja un pagulēt svaigā gaisā uz siltā bruģa!

Kādu rītu Pjērs atrada Benedetu sēžot uz kolonnas atlūžņa, kas viņam kalpoja sola vietā. Pārsteigumā viņa klusi iesaucās un mirkli samulsa, jo turēja rokās priestera grāmatu «Jaunā Roma», kuru bija reiz jau izlasījusi un nebija sapratusi. Tad viņa Pjēru aizturēja un lūdza apsēsties viņai blakus, un ar savu parasto atklātību atzinās, ka nākusi dārzā, lai būtu viena un kā nesapraša skolniece cītīgi iedziļinātos viņa grāmatā. Viņi draudzīgi sarunājās, un Pjēram tā bija burvīga stunda. Kaut arī Benedeta izvairījās par sevi runāt, viņš tomēr izjuta, ka tikai viņas skumjas abus tuvināja, šķita, ka ciešanas atvēra viņas sirdi un viņa pievērsās visiem, kas šajā pasaulē cieta. Savā patricietes lepnumā, kur hierarhija bija dieva likums,

viņa nekad nebija par šo jautājumu domājusi; laimīgie bija augšā, neveiksminieki — apakšā bez jebkādas iespējas šo likumu grozīt. Un kādu izbrīnu viņā bija radījušas atsevišķas lappuses Pjēra grāmatā, ar kādām pūlēm viņa centās tajās iedziļināties! Kā, vai tad jārūpējas par vienkāršo tautu, vai tad jādomā, ka tai ir tāda pati dvēsele kā mums, ka tā cieš tāpat kā mēs, ka mums jāpalīdz, jāstrādā, lai tā būtu laimīgāka, un jāuzskata par sev līdzīgu — kā savi brāļi? Benedeta tomēr mēģināja gremdēties pārdomās, lai gan sākumā bez sevišķiem panākumiem, jo viņu māca neskaidras bailes, vai tikai tas nav grēks; labāk taču ir dieva noteiktā un baznīcas svētītā sociālā kārtībā neko nemainīt. Jā gan, viņa bija līdzcietīga, deva parastās, nelielās dāvanas, bet viņa nedeva savu sirdi, viņa galīgi nepazina īstu līdzjūtību pret savu tuvāko, jo viņa bija dzimusi un augusi citas šķiras atavismā, aizspriedumos, kur šai šķirai arī augšā debeŠis būs savs tronis, kas pacelsies pāri plebejiem.

Visai bieži viņi sastapās rītos lauru koka paēnā pie čalojošās strūklakas; Pjērs, mocīdamies bezdarbībā un apnikumā gaidīdams atrisinājumu, kas no dienas dienā ievilkās garumā, centās cik spēdams šo jauno, skaisto, mīlestībā starojošo sievieti ietekmēt līdzjūtīgai mīlestībai pret savu tuvāko. Kāda doma nemitīgi iedvesmoja Pjēru — doma, ka viņš cenšas uzvest uz pareizā ceļa pašu Itāliju, savā neziņā vēl snaudošo skaistuma karalieni, kura atradīs atkal seno diženumu, ja tā jaunajā laikmetā atmodīsies ar plašāku dvēseli, kad tajā pavīdēs mīlestība un žēlums pret savu apkārtni un tajā dzīvojošām būtnēm. Pjērs lasīja Benedetai labā abata Poza vēstules un lika tai ieklausīties baigajās raudās, kas cēlās augšup no lielajām pilsētām. Kādēļ gan viņa, kuras acis bija tik glāstošas un kuras būtne izstrāvoja kvēlas ilgas mīlēt un mīlētai būt, kādēļ gan viņa neatzina līdz ar viņu, Pjēru, ka mīlas likums ir vienīgais glābiņš cilvēcei, kas slīd arvien zemāk un zemāk naida dēļ. Benedeta to atzina, gribēdama viņam sagādāt prieku, ticēja demokrātijai un brālīgai sabiedrības pārveidošanai, bet — citās tautās, tikai ne Romā, jo viņai bija neviļus klusi jāsmejas, kad priesteris iztēloja, ka Trastevērā palikusī nabadzīgā tauta pēkšņi brāļotos ar vecajām aristokrātu ģimenēm. Nē, nē! Pārlieku ilgi jau tas ir tā kā tagad, un šo kārtību vairs nevar grozīt. Visumā Pjēra skolniece neuzrādīja nekādas sevišķas sekmes, viņu saviļņoja vienīgi priesterī kvēlojošās

ilgas mīlēt, kuru izpausmi viņš bija savā dvēseles skaidrībā aizvirzījis no kādas atsevišķas būtnes un pievērŠis visai cilvēcei. Šajos saulainajos oktobra rītos starp viņiem vijās burvīgas, glāsainas lielas mīlestības saites, kas abiem lika ciest, viņi mīlēja viens otru dziļi un sirds-skaidri kā patiesi draugi.

Kādu dienu Benedeta, ar elkoni atbalstījusies uz sarko-fāga, sāka runāt par Dārio, kura vārdu līdz šim nebija minējusi. Ak, nabadziņš, kāds gan viņš tagad bija pazemīgs un nožēlas pilns pēc brutālās neprāta lēkmes! Sākumā, lai slēptu savu neveiklo sajūtu, viņš bija uz trim dienām aizceļojis uz Neapoli, uz kurieni, pēc nostāstiem, tam aizkaukusies līdz Tonieta, piemīlīgā sieviete ar baltajām rozēm, jo viņa bija bezprātīgi iemīlējusies Dārio. Kopš atgriešanās pilī viņš izvairoties palikt vienatnē ar savu māsīcu, viņi redzoties tikai pirmdienu vakaros, Dārio viņu uzlūkojot ar padevīgu smaidu, un viņa acis lūdzot piedošanu.

— Vakar es viņu sastapu uz kāpnēm, — Benedeta turpināja, — es viņam sniedzu roku, un viņš saprata, ka nedusmojos vairs; viņš bija ļoti laimīgs… Vai ne, abata kungs, nevar taču ilgi glabāt sevī dusmas. Un bez tam man ir bail, ka viņš ncsakomprotnitē sevi ar šo sievieti, ja gribēs izklaidēties un aizmirsties… Ak, viņš taču pieder man, vienīgi man! Viņš būtu mūžīgi šeit, manās rokās, ja tik es drīkstētu teikt vienu vārdu! Bet mūsu jautājumam sliktas izredzes, tik sliktas!

Benedeta apklusa, un divas lielas asaras parādījās viņas acīs. Process par laulības šķiršanu tiešām šķita apstājies visādu šķēršļu priekšā, kuri katru dienu radās no jauna.

Pjēru ļoti aizkustināja šīs asaras, kas viņas acīs bija redzamas reti. Reizēm viņa pati, mierīgi smaidot, atzinās, ka neprotot raudāt. Bet viņas sirds bija pārlieku smaga, mirkli viņa kā pagurusi atslējās pret apsūnojušo, ūdens pusizgrauzto sarkofāgu, un sīkā, skaidrā strūkliņa, lāsodama no traģiskās maskas atvērtās mutes, urdzēja pēr-ļainos flautas toņos. Mirkli Pjēram pavīdēja doma par nāvi, redzot Benedetu tik jaunu un daiļu sabrūkam pie šī marmora sarkofāga malas, kur aizrautīgā bakhanālijā fauni apskāva sievietes un visa aina pauda mīlas visvareno spēku, kuras simbolu senči likuši izcirst uz kapu plāksnēm, lai šādi izteiktu dzīvības mūžību. Viegla, silta vēja pūsma lidinājās saulainā, vientuļā dārza klusumā un atnesa sev līdzi apelsīnu un buksusu stipro smaržu,

— Mīla dod daudz spēka, — Pjērs murmināja.

•— Jā, jā, jums ir taisnība, — Benedeta turpināja, jau atkal smiedamās. — Es tiešām esmu bērnišķīga … Bet tur ir vainojama jūsu grāmata. Es to saprotu tikai tad, kad ciešu ,.. Bet tomēr man ir panākumi, vai ne? Jūs taču vēlaties, lai visi nabagie būtu mani brāļi un visas sievietes, kas tāpat cieš kā es, — manas māsas!

Parasti Benedeta pirmā atstāja dārzu, lai dotos savā istabā, un Pjērs uzkavējās ilgāk, palika viens zem lauru koka, ieelpodams vieglo sievietes smaržu, kas viļņoja, viņai aizejot. Viņa domas un sapņi bija miglaini, saldi un arī skumji. Cik gan smaga bija dzīve nabaga būtnēm, kuras mocīja mūžīgās slāpes pēc laimes! Klusums ap viņu bija kļuvis vēl dziļāks: visa vecā pils snauda savā smagajā drupu sapnī līdz ar blakus pagalmu, kas bija apaudzis ar zāli un ko ieskāva drūmais portiks, kur apauga ar sūnām izraktās marmora statujas — Apollons bez rokas un Veneras salauztais torss; un tālu visapkārt šo klusumu netraucēja nekas, vienīgi kādas prelāta karietes pēkšņas dimas; prelāts ieradās apmeklēt kardinālu, kariete dārdēdama iebrauca vārtos un tad iegriezās tukšajā pagalmā.

Kādu pirmdienas vakaru, apmēram ceturksni pēc desmitiem, donnas Serafīnas salonā bija vēl palikuši vienīgi jaunieši. Monsenjors Nanī bija tikai parādījies un atkal nozudis, un kardināls Sarno bija tikko aizgājis. Pie ka mīna savā ierastajā vietā sēdēja donna Seraīina; likās — viņa pati ir tālu projām, bet acis stingu skatienu raudzījās uz advokāta Morāno tukšo vietu; viņš iespītējās un vairs nenāca. Pie dīvāna, uz kura sēdēja Benedeta un Cēlija, Dārio, Pjērs un Narciss Abērs stāvēja kājās tērzēdami un smiedamies, Narciss kopš dažiem mirkļiem uzjautrinājās, kaitinādams jauno firstu, viņš apgalvoja, ka redzējis to nesen ļoti skaistas meitenes sabiedrībā.

— Mans dārgais, neliedzieties, viņa ir tiešām apburoša … Viņa gāja jums blakus, un jūs novirzījāties kādā tukšā ieliņā, Borgo Andžēliko ieliņā, tā man šķiet; turp aiz pieklājības es jums vairs nesekoju.

Dārio smaidīja visai brīvi un nepiespiesti, kā laimīgs cilvēks, kas nespēj atteikties no skaistuma pielūgsmes.

— Bez šaubām, bez šaubām, tas biju es, nenoliedzu to… Tikai viss ir pavisam citādi, nekā jūs to domājat.

Viņš pagriezās pret Benedetu, kas arī smējās bez mazākās greizsirdības ēnas sejā, gluži otrādi, viņas acīs

izpaudās prieks, jo viņa it kā priecājās, ka Dārio mirkli guvis iespēju tīksmināties par šādu skaistuli.

— Tu zini, runa ir par nabadzīgo meiteni, kuru es satiku apmēram pirms pusotra mēneša, asaras tai plūda toreiz pār vaigiem… Jā, tā bija pērļu fabrikas strād-niece, kura elsoja par fabrikas dīkstāvi un, tumši pietvīkusi, devās man pa priekšu, lai aizvestu pie saviem vecākiem, jo es viņai gribēju iedot sudraba monētu. Tā ir Pjerlna, tu taču atceries?

— Jā gan, Pjerlna.

— Iedomājieties, kopš tās dienas esmu viņu sastapis savā ceļā četras vai piecas reizes. Un tiešām, viņa ir tik izcili skaista, ka es reizēm apstājos un patērzēju ar viņu ,.. Nesen es viņu pavadīju līdz kādai fabrikai. Bet viņa nav vēl atradusi darbu un sāka raudāt, un, lai meiteni mazliet apmierinātu, es viņu noskūpstīju… Ak, viņa bija gluži pārsteigta un tik laimīga, tik laimīga!

Visi tagad smējās par šo dēku. Bet Cēlija pirmā nomierinājās. Ļoti nopietni viņa teica:

— Ziniet, Dārio, viņa jūs mīl. Nevajag būt ļaunam.

Bez šaubām, Dārio domāja tāpat kā viņa, jo viņš atkal

paskatījās uz Benedetu, jautri skurinādams galvu, lai pateiktu — ja arī viņš tiek rnilēts, viņš pats tomēr nemīl. Pērļu fabrikas strādniece, meitene no vienkāršās tautas! Ak nē, nē! Viņa varētu būt skaista kā pati Venera, bet par mīļāko viņa neder. Dārio pats uzjautrinājās par šo romantisko dēku, par kuru Narciss sacerēja sonetu, attēlojot to kā romānu, kāds senos laikos bija visai parasts, — skaista pērļu fabrikas strādniece iemīlas lidz nāvei daiļā, jaunā firstā, kuru sastapusi un kurš tai iedevis vienu ekiju, jo bijis viņas nabadzības aizkustināts; skaistā pērļu fabrikas strādniece, redzēdama, ka viņa sirds ir tikpat jauka, cik viņa seja skaista, sapņo vienīgi par viņu, staigā nopakaļ, un kvēlas mīlestības saites tuvina meiteni viņam; skaistā pērļu fabrikas strādniece, kura atraidījusi ekiju, ar savām maigajām, padevīgajām acim lūdz kā dāvanu jaunā firsta sirdi, ko tas ari kādu vakaru dāvā meitenei. Benedetai šī rotaļa visai patika. Bet Čē-lija ar eņģeļa sejiņu, kā maza, vēl nezinoša meitenīte, kļuva ļoti nopietna.

— Dārio, Dārio, viņa jūs mīl, — tā skumji atkārtoja. — Jūs nedrīkstat ļaut viņai ciest.

Tagad arī Benedeta iekvēlojās līdzjūtībā.

Un šie nabaga cilvēki nav laimīgi!

— Ak, — iesaucās firsts, — tā ir neiedomājama nabadzība! Kad viņa mani toreiz aizveda uz Prati di Castello, es biju pārsteigts, tās ir šausmas, neticamas šausmas!

— Bet es atceros, — Benedeta atsāka, — ka murns bija nodoms šos nelaimīgos apmeklēt; tas nav labi no mums, ka tik ilgi vilcināmies … Vai ta nav, Fromāna kungs, jūs taču gribējāt mūs pavadīt, jo jūsu pētījumiem ļoti nāktu par labu redzēt Romas nabadzīgos ļaudis?

Benedeta bija pievērsusi skatienu Pjēram, kurš tajā brīdī bija apkluŠis. Pjēru aizkustināja viņas doma par labdarīgu darbu, jo viņš nojauta no vieglajām trisām viņas balsī, ka viņa grib arī parādīt sevi kā paklausīgu skolnieci mīlestībā uz nelaimīgajiem un nabadzīgajiem ļaudīm. Un Pjērs bija atkal savas apustuļa mīlestības varā.

— Ak, es ātrāk neatstāšu Romu, iekams nebūšu redzējis ļaudis, kas cieš bez darba un maizes, — viņš sacīja. — Un šeit ir visas pasaules tautu ciešanas, glābiņš var nākt, vienīgi mazinot šo postu. Ja koka saknēm nav barības, mirst viss koks.

— Nu labi! — Benedeta turpināja. — Mēs dosimies turp nekavējoties, jūs nāksiet kopā ar mums uz Prati di Cas-tctlo … Dārio mūs turp aizvedis.

Jaunais firsts bija klausījies priesterī apmulŠis, labi neizprazdams salīdzinājumu — koku ar saknēm, un tagad, gluži apjucis, iesaucās:

— Nē, nē, māsīc, ved turp pastaigā abata kungu, ja tas tev dara prieku… Es tur esmu bijis un vairs neatgriezīšos. Goda vārds! Kad es atnācu mājās, man gandrīz bija jāliekas gultā, galva un visas iekšas man sagriezās … Nē, nē! Tas ir pārlieku bēdīgi, nav iespējams skat it tādu pretīgumu!

Šajā mirklī no kakta pie kamīna atskanēja kāda neapmierināta balss. Donna Serafīna bija pārtraukusi ilgo klusēšanu.

— Dārio ir taisnība! Aizsūti dāvanu, mana mīļā, un es labprāt pievienošu arī savu … Ir taču daudz ievērības cienīgāku vietu, ko apskatit, kur tu vari aizvest abata kungu… Patiesi, labas atmiņas gan viņam paliks par mūsu pilsētu!

Donnas Serafīnas sliktajā omā izpaudās romietes lepnums. Kādēļ gan savas vātis rādīt svešiniekiem, kas nāk šurp varbūt tikai naidīgā ziņkārē? Romai jābūt skaistai vienmēr, un tā jārāda tikai slavas skaistumā.

Bet Narciss jau pievērsās Pjēram.

— Ak, mans dārgais, tā ir taisnība, es aizmirsu jums ieteikt šo pastaigu… Nepieciešams redzēt jauno pilsētas kvartālu, kas uzcelts Prati di Castello. Tas ir tipiski ro-misks un it kā apvieno sevī visus citus kvartālus, un jus nebūsiet zaudējis velti laiku, jo nekas pasaulē jums labāk neizskaidros laikmetīgo Romu. Tā ir tiešām reta izdevība, reta izdevība!

Tad viņš pievērsās Benedetai.

— Tātad tas jau izlemts? Rīt no rīta jūs dosieties turp?… Jūs mūs sastapsiet jau tur, mani un abatu, jo es gribu visu iepriekš jau pastāstīt, lai viņš saprot… Pulksten desmitos, vai jums tā būtu ērti?

Pirms atbildēja, Benedeta pagriezās pret krustmāti un godbijīgi teica:

— Bet, krustmāmiņ, abata kungs jau redzējis diezgan nabagu mūsu ielās, viņš var apskatīt visu. Turklāt, secinot pēc viņa grāmatas, viņš Romā neredzēs vairāk, nekā viņš jau redzējis Parīzē. Visur, kā viņš pats saka, bads ir vienāds.

Tad Benedeta uzrunāja Dārio glāsainā balsī, bet nopietnu sejas izteiksmi.

— Tu zini, Dārio, tu man sagādāsi lielu prieku, aizvedot mani tur lejā. Bez tevis mēs tur nokritīsim kā no debesīm… Mēs aizbrauksim turp un sastapsim abus kungus, tā būs ļoti skaista pastaiga… Tik ilgi mēs neesam nekur kopīgi izbraukuši!

Tiešām, tas viņu sajūsmināja; viņai tagad bija iemesls būt ar Dārio kopā, lai abi galīgi izlīgtu. Viņš to juta un nevarēja atvairīt viņas vēlēšanos, tādēļ atbildēja vieglā, jautrā noskaņā:

— Ak, māsīc, tu būsi vainīga, ja mani visu nedēļu mocīs lietuvēni. Šāda pastaiga var cilvēkam sagandēt dzīvesprieku veselai nedēļai.

Dārio jau iepriekš drebēja aiz riebuma, un visi smējās no jauna; lai gan donna Serafīna mēmi protestēja, satikšanās tika norunāta nākamajā rītā pulksten desmitos. Aizejot Cēlija nožēloja, ka nevar piedalīties šai pastaigā. Bet balta, vēl neizplaukuša lilijas zieda sirdsskaidrībā viņa interesējās vienīgi par Pjerīnu.

— Apskati labi šo daiļavu, mīļā, — viņa priekštelpā iečukstēja draudzenei ausī. — Tu man pastāstīsi, vai viņa ir tik skaista, skaistāka par visām citām.

Kad nākamā rītā pulksten deviņos Pjērs sastapās ar

Narcisu pie Svētā eņģeļa pils, viņš izbrīnā vēroja, ka tas atkal ieslīdzis mākslinieka sapņojuma ilgu tvīksmē. Sākumā nemaz netika sarunā minēti jaunie pilsētas kvartāli, kas bija izraisījuši briesmīgo finansiālo katastrofu. Jaunais cilvēks stāstīja, ka piecēlies ar saules lēktu, lai varētu vienu stundu aizvadīt pie Bernīni «Svētās Terēzes». Ja viņš kādu nedēļu neesot to redzējis, viņš ļoti ciešot, sirds sāpot, it kā būtu jāatsakās no uzticīgas mīļākās. Viņam esot noteiktas stundas, kurās viņam tīkot šo gleznu aplūkot, tik skaistu dažādā apgaismojumā: rītos, vēl krēslas cauraustā gaismā, kas to ietērpj baltu, tā viņu vilinot mistiskā dvēseles trauksmē; pēcpusdienā, kad pār gleznu krīt rietošās saules slīpie stari, kas kā liesma šķiet strāvojam tās dzīslās, viņš mīlot to ar mocekļa kaisli.

— Ak, mans draugs, — Narciss teica ar nogurušu skatienu un gandrīz vijolīšzilām, aizplīvurotām acīm, — ak, mans draugs, jums nav priekšstata, kāda tā bija satraucoša, burvīga atmošanās šorīt… Nezinoša, tīra jaunava atver savas sapņainās acis, vēl pusnesamaņā, jo tā piederējusi Jēzum … Ak, tur skatoties, var nomirt!

Tad, pēc dažiem soļiem nomierinājies, viņš atsāka skaidrā, noteiktā balsī kā praktisks, dzīvē visai pieredzējis jauneklis:

— Ziniet, mēs tagad iesim gluži lēnām, dodoties uz Prati di Caslello, kura celtnes jūs redzat tur, mums pretim; pa ceļam es jums stāstīšu visu, ko es zinu, ak, tas ir aplamību stāstījums, bezprātīgs spekulācijas uzplūds, kas ir baigs un arī skaists, kā prātu zaudējuša ģēnija darbs… Man par to stāstīja mani radinieki, kas šajās spekulācijās piedalījušies un nopelnījuši patiešām ievērojamas summas.

Tad ar skaidru finanŠista noteiktību, veikli un droši lietodams tehniskos terminus, Narciss sāka stāstīt Pjēram šo neparasto avantūru. Tūlīt pēc Romas iekarošanas, kad visu Itāliju aiz sajūsmas bija pārņēmusi it kā vājprāta lēkme, jo beidzot tai piederēja ilgotā galvaspilsēta — senā, slavas apmirdzētā, mūžīgā pilsēta, kura bija pasludināta par virsvaldnieci pār pasauli, sākās pilnīgi saprotams un attaisnojams prieka un cerību uzplūds jaunai, kopš vakardienas piedzimušai tautai, kas gribēja nostiprināt savu varu. Romu vajadzēja visā pilnībā pakļaut, izveidot to par modernu galvaspilsētu, kas būtu lielās karaļvalsts cienīga; vispirms vajadzēja izdziedināt to, aizslaucīt netīrumus, kas tai darīja kaunu. Nav iespējams iedomāties, kādos netīru-

mos slīga pāvestu pilsēta, «Rona sporca» [5] , par ko skuma mākslinieki: nebija pat ateju, iela kalpoja visām vajadzībām, diženās drupas pārvērtās netīrumu gubās, senās firstu pilis bija piemēslotas visā apkārtnē, visur kāpa augšup atkritumu, gruvešu, pūstošu saslauku pretīgā smaka, vērzdama ielas saindētās notekās, kas allaž kļuva par cēloni epidēmijām. Bija nepieciešams veikt plaša apjoma darbus — tas būtu vajadzīgais glābiņš un atdzimšana, tas dotu pilsētai nodrošinātu un plašāku dzīvi; bet tikpat nepieciešams bija arī padomāt par jaunu ēku celsmi, lai jaunajiem iedzīvotājiem būtu kur apmesties, jo drīz taču tie plūdīs šurp no visām debess pusēm. Tas pats bija noticis Berlīnē, kad izveidojās Vācijas impērija; šī pilsēta bija pieredzējusi visai ātru pieaugumu — simtiem tūkstošu dvēseļu, bet Roma, protams, divkāršos, trīskāršos, pieckāršos šo skaitu, pievelkot provinču dzīvo spēku un pati kļūstot par jaunas valsts centru. Tagad šeit vēl pievienojās arī lepnums: kritušajai Vatikāna valdībai valsts taču gribēja parādīt, ko Itālija spēja, kādā spožumā zvīļos jaunā Roma, trešā Roma, kas pārspēs abas iepriekšējās — imperatoru un pāvesta Romu, pārspēs tās ar savu celtņu krāšņumu un pārplūstošo iedzīvotāju straumi.

Pirmos gadus tomēr celsmes drudzis risa piesardzības robežās. Bija pietiekoši saprāta, lai celtu ēkas, ievēroju' vajadzības. Pēkšņi iedzīvotāju skaits bija audzis, divkār šojics no divsimt tūkstošiem līdz četrsimt tūkstošiem. Vis lielākais vairums bija strādājošie, ierēdņi, kas ieradās 1 īri' ar pārvaldības iestādēm, vesels trokšņains bars, kuiš dzīvo vai arī cer dzīvot uz valsts rēķina, neskaitot dīkdie ņus un baudītājus, kuri aizvien velkas galmam līdzi. Tas bija pirmais skurbuma solis, neviens nešaubījās, ka šī augsme vēl palielināsies, pat kāpinātā steigā. Tagad bijusī pilsēta vairs nebija pietiekoši plaša, nekavējoties vs jadzēja ievērot nākotnes prasības, paplašinot Romu pāri visām antīkajām priekšpilsētām. Tika pārrunāta arī Otrās impērijas galvaspilsētas Parīzes tapšanas gaita, atcerējās, kā tā paplašinājusies un izvērtusies par gaismas un veselīgas tautas pilsētu. Bet Tibras krastos jau paša sākumā radās neveiksme, nebija vispārēja plāna, ne arī cilvēka ar skaidru skatienu, kas aptvertu stāvokli, balstoties uz spēcīgām finansiālām sabiedrībām. Ko lepnums un godkāre bija iesākuši — lai pārspētu cēzaru un pāvestu

Romu krāšņumā, lai veco, mūžīgo pilsētu, kurai bija pareģota pasaules kundzība, vērstu pasaules centrā, — to pabeidza spekulācija kā vētras brāzma, kas trako, visu iznicina un aiznes, un nekas to nespēj iepriekš pavēstīt, ne arī apturēt. Pēkšņi paklīda valodas, ka zemesgabali, kas maksāja piecus frankus metrā, tagad tiekot pārdoti par simt frankiem; naudas drudzis uzliesmoja, tas bija spekulācijās iekarsušas tautas drudzis. Vesels bars spekulantu no Augšitālijas metās uz Romu, uz cēlāko un vieglāko guvumu. Nabadzīgiem, izbadējušiem kalniešiem šeit baudkārajos dienvidos, kur dzīve ir tik salda, sākās alkatīgo iegribu medības, un maigais klimats sekmēja morālo sabrukumu. Un patiešām — vajadzēja vienīgi pieliekties, un ekiji paši savācās uz lāpstas, jo nauda gulēja starp pirmo noārdīto kvartālu drupām. Apķērīgi ļaudis, kas saošņāja, ka tiks būvētas jaunas ielas, kļuva par īpašniekiem tādiem zemesgabaliem, kam draudēja atsavināšana, un desmitkāršoja savu kapitālu nepilnos pāris gados. Šī slimība kļuva lipīga un pamazām saindēja visu pilsētu, aizraudama sev līdz visas vājprāta apmātās iedzīvotāju šķiras — firstus un vienkāršos pilsoņus, mazos namu īpašniekus, pat sīktirgotājus, maizniekus, pārtikas preču pārdevējus un kurpniekus; vēlāk stāstīja par kādu vienkāršu maiznieku, kas bankrotējot pazaudējis četrdesmit piecus miljonus. Tā bija vairs tikai azarta spēle, izmisīga, baiga, drudžaina spēle, kas, aizstājot mazo, zināmiem noteikumiem pakļauto pāvesta loteriju, bija izvērtusies spēlē par miljoniem, kur zemesgabali un celtnes kļuva par fiktīviem, vienkāršiem ieganstiem biržas operācijām. Vecais lepnums, kas gribēja Romu vērst pasaules galvaspilsētā, svelmainajā spekulācijas drudzī iekarsa līdz neprātam — visi pirka, cēla, lai atkal pārdotu, bez mēra sajūtas, bez apstājas, tāpat kā akcijas izlaida citu pēc citas, kamēr spiedēm pietika jaudas tās iespiest.

Protams, nekad neviena augoša pilsēta nebija rādījusi līdzīgu ainu. Ja šodien cenšas to izprast, cilvēks apmulst. Iedzīvotāju skaits ir jau pārsniedzis četrsimt tūkstošus un, šķiet, te arī apstāsies; tas nemaz netraucēja arvien jauniem un atkal jauniem kvartāliem it kā uzdīgt no zemes. Kādas gan nākotnes tautas labā tika izvērsta šāda neprātīga celsme? Kāds gan maldpilns novirziens ietekmēja ļaudis negaidīt jaunos iedzīvotājus, bet sagatavot tūkstošiem dzīvokļu ģimenēm, kas varbūt atnāks? Vienīgais attaisnojums bija tas, ka jau iepriekš bija pieņemta neapgāžama

patiesība — triumfējošai Romai, Itālijas galvaspilsētai, taču nevar būt mazāk nekā miljons iedzīvotāju. Tie vēl nebija atnākuši, bet viņi noteikti nāks, neviens patriots nevar to apšaubīt, neaizvainojot savu tēvzemi. Bet ēkas cēla, cēla, cēla bez mitas tiem piecsimt tūkstošiem pilsoņu, kas vēl atradās ceļā. Viņu ierašanās diena neradīja nemieru; pietika, ka tos gaidīja. Romā bija arī nodibinājušās sabiedrības, lai izbūvētu platas ielas cauri vecajiem, noārdītajiem, neveselīgajiem kvartāliem, un tās realizēja savus nekustamos īpašumus visai izdevīgi. Bet, jo vairāk šis ārprāts auga, jo vairāk auga šīs sabiedrības, lai apmierinātu savu peļņas kāri, lai celtu jaunus kvartālus arī ārpus Romas, arvien jaunus kvartālus, īstas mazas pilsētiņas, pēc kurām nebija nekādās vajadzības. Pie San Giovanni, pie San Lorenzo vārtiem priekšpilsētas izauga kā brīnums. Uz milzīgajiem villa Lu-dovici zemesgabaliem, no Salaria līdz Pia vārtiem, pat līdz Svētās Agneses baznīcai bija ieskicēts pilsētas plāns. Beidzot Prati di Caslello bija nodomāts uzreiz uzcelt — likt izaugt no zemes veselai pilsētai ar baznīcu, skolu un tirgu. Un šeit nebija runa par nelielām strādnieku mājiņām, par vienkāršiem dzīvokļiem mazajiem ļaudīm un ierēdņiem, bet par milzīgām celtnēm, īstām pilīm trim un četriem stāviem, ar vienādām, pārmērīgi lielām fasādēm, kas no šī jaunā, pārspīlētā kvartāla radīja Bābeles pilsētas daļas, kādas aizpildīt ar iedzīvotājiem bija spējīgas vienīgi galvaspilsētas ar strauju industriālu attīstību, līdzīgas Parīzei vai Londonai. Tās bija lepnības un biržas spekulācijas baigās sekas. Bet kāda tā tagad ir rūgta, vēsturiska mācība izputinātai Romai, kas redz savu negodu šai neglītajā lielo, krītaino, tukšo karkasu joslā, kur lielum lielā daļa celtņu vēl nav pabeigta un gruveši sen jau sedz ar zāli apaugušās ielas!

Liktenīgais sabrukums! Sī nelaime bija briesmīga. Nar-ciss minēja iemeslus un apgaismoja atsevišķos posmus tik skaidri, ka Pjērs visu saprata. Protams, spekulācijas augsnē, gluži dabiski, bija izaugušas bezgala daudzas finansiālas sabiedrības — «Immobilia», «Socielā edilizia», «Fon-diaria», «Tiberina», «Esquilino». Gandrīz visas tās cēla milzīgas mājas, pat veselas ielas, lai tās atkal pārdotu. Arī šīs sabiedrības spekulēja tāpat ar apbūves gabaliem un pārdeva tos ar peļņu mazākiem spekulantiem, kuru saradās arvien vairāk no visām pusēm un kuri savukārt sapņoja par guvumu aizvien vairāk pieaugošajā biržas spēļu

drudzī. Bet ļaunākais bija tas, ka sīkie, nepieredzējušie pilsoņi bez naudas arī aizrāvās tiktāl, ka gribēja celt ēkas. Viņi aizņēmās naudu bankās un griezās pie sabiedrībām, kas tiem bija pārdevušas apbūves gabalus, lai no tām aizņemtos vajadzīgo naudu celtņu pabeigšanai. Visbiežāk šīs sabiedrības, lai nebūtu viss aizdevums jāzaudē, bija spiestas nepabeigtās celtnes tiem atņemt. Tādējādi sabiedrību rokās masveidā saplūda nepabeigtas celtnes un bojāeja bija neizbēgama. Ja miljons iedzīvotāju, kuriem šīs celtnes tika gatavotas, būtu nācis, tad peļņa būtu neaprēķināma; desmit gados Roma būtu bagāta, kļūdama par vienu no ziedošākajām pasaules pilsētām. Tikai — iedzīvotāji, kā par spīti, negribēja nākt, telpas nevarēja izīrēt, un dzīvokļi palika tukši. Un tad nāca krīze kā zibens spēriens, kurai līdzīga pasaulē vēl nebija pieredzēta; tai bija divi iemesli: pirmām kārtām sabiedrību celtās ēkas bija pārlieku lielas, nebija pircēju, jo ne visai bagātie rantjē, kuri gribēja naudu ieguldīt nekustamos īpašumos, nespēja tās nopirkt. Atavisms bija savu darbu padarījis: celtnieki bija visu saskatījuši pārlieku lielā apjomā, skatījuši veselu sēriju lepnu piļu, kas bija celtas, lai aizēnotu citus laikmetus; tādēļ tām bija jāpaliek drūmām un atstātām kā vēl nebijuša nespēcīga lepnuma lieciniekiem. Nebija tādu privātu kapitālu, kas varētu vai gribētu atlīdzināt šo sabiedrību ieguldītos kapitālus. Bet citur — Parīzē, Berlīnē — ir uzcelti jaunie pilsētas kvartāli un to izdaiļošana ir veikta ar nacionālo kapitālu, ar ietaupītu naudu. Turpretim Romā viss ir celts uz kredīta, uz trīs mēnešu vekseļiem un, galvenais, par svešu naudu. Šeit izšķērdēto, milzīgo summu var aptuveni aprēķināt viena miljarda apmērā, no kuras četras piektdaļas bija franču nauda. Tas bija vienkāršs baņķiera darījums ar otru baņķieri; franču baņķieri aizdeva itāliešu baņķieriem naudu uz trīs ar pusi vai četriem procentiem, un tie savukārt aizdeva spekulantiem romiešu būvuzņēmējiem naudu uz sešiem, septiņiem un pat astoņiem procentiem. Tagad var iedomāties šo katastrofu, kad Francija, uzzinājusi par Itālijas savienību ar Vāciju, atprasīja savus astoņsimt miljonus nepilnos divos gados. Tas nozīmēja milzīgus naudas atplūdus, kas tukšoja visas itāliešu bankas; visas būvsabiedrības un tie, kas spekulēja ar apbūves gabaliem un mājām, bija spiesti dzēst savus vekseļus un griezties pie emisiju sabiedrībām, kas varēja izdot akcijas. Bet vienlaikus tie arī biedēja valsti, draudēdami apturēt darbus

un četrdesmit tūkstošus strādnieku izmest uz Romas ielas bez darba, ja valsts nepiespiedīs emisiju bankas aizdot būvniecības spekulantiem piecus sešus miljonus, kas tiem bija vajadzīgi; vispārējā bankrota iebiedēta, valsts to ari beidzot darīja. Protams, šie pieci seši miljoni netika termiņos nomaksāti, jo uzceltās mājas nevarēja ne pārdot, ne ari izīrēt. Sabrukums sākās un izplatījās ātri; sabrukums sekoja sabrukumam, sīkie spekulanti vainoja celtniekus, tie savukārt zemes bankas, tās uzbruka emisiju bankām, kuras beidzot vainoja atklāto kredītu, kas pazudinot nāciju. Un, lūk, pavisam vienkārša pilsētas būvniecības krīze izvērtās briesmīgā finansiālā katastrofā, kas draudēja ar pilnīgu nacionālu bojāeju; vesels miljards bija izšķiests nevajadzīgi. Roma, kļuvusi neglīta, nesa savu kauna traipu — jaunās drupas, tukšos, atvērtos dzīvokļus, kas bija domāti piecsimt vai sešsimt tūkstošiem iedzīvotāju, kurus arvien vēl gaida.

Slavas vētra bija aizrāvusi lielummānijā arī pašu valsti. Vajadzēja ar vienu vēzienu radīt triumfējošu Itāliju, kurai vienotība un varenība bija jāsasniedz divdesmit piecos gados, turpretim citām valstīm bija pagājuši gadsimti, lai šo uzdevumu godam veiktu. Sākās drudžaina steiga un naudas izdošana par kanāliem, ceļiem, ostām, dzelzceļiem, par uzsāktiem milzu apjoma darbiem visās pilsētās. Valsts taču radīja un veidoja lielu nāciju bez jebkāda apdoma. Kopš savienības ar Vāciju kara un jūras budžets veltīgi aprija miljonus. Aizvien vairāk pieaugošās vajadzības varēja apmierināt vienīgi ar emisijām, un aizņēmumi turpinājās gadu no gada. Kara ministrijas celtne Romā viena pati izmaksāja desmit miljonus, Finanšu ministrijas ēka — piecpadsmit miljonus, un simts miljoni tika izdoti piekrastes izbūvei, ko nepabeidza; pilsētas nostiprināšanas darbiem tika izdots vairāk nekā divsimt piecdesmit miljoni. Tas ir liktenīgā lepnuma uzliesmojums, tā ir šīs zemes sula, kas izpaužas pārlieku diženos plānos, pārlieku lielā gribēšanā apžilbināt pasauli un to iekarot, tas ir lepnums, kas mostas, tiklīdz kāja skar Kapitolija kalnu, kaut arī to klāj varenu dinastiju pelni; tās šeit sabrukušas cita pēc citas!

— Jā, mans mīļais draugs, — turpināja Narciss, — ja es sāktu stāstīt jums par valodām, kas klīst, ko čukst cits citam pie auss, ja es jums minētu dažus faktus, jūs būtu pārsteigts, jūs izbītos par neprāta pakāpi, kādā šī īstenībā gudra, bet kūtra un savtīgā pilsēta nonākusi biržas

spekulācijas drudzi. Ne vien mazie ļautiņi, neprašas un muļķi bija sevi izpostījuši, bet arī lielie. Visa Romas aristokrātija zaudēja savus mūžsenos īpašumus, naudu, pilis un mākslas darbu galerijas, par kurām tiem jāpateicas daudzu pāvestu dāsnajām rokām. Lai savāktu šis milzīgās bagātības dažu cilvēku rokās, bija vajadzīgi veseli gadsimti ncpotisma. Bet tagad tās izkusa kā vasks nepilnu desmit gadu laikā visu aprijošās modernās spekulācijas ugunī.

AizmirŠis, ka runā ar priesteri, Narciss stāstīja tam kādu divdomīgu nostāstu.

— Paskatieties uz mūsu labo draugu Dārio, firstu Boka-nēru, pēdējo savas cilts vārdnesi, kam jādzīvo no sava tēvoča — kardināla žēlastības, turklāt arī tam nav nekā cita kā tikai alga. Dārio droši vien dzīvotu plaši, ja nebūtu notikusi nelaime ar villa Montefiori… Jums tas jau laikam būs stāstīts: šīs villas plašie zemesgabali tika atdoti kādai finanšu sabiedrībai par desmit miljoniem. Tad firstu Onofrio, Dārio tēvu, sagrāba spekulācijas drudzis. Viņš atpirka par visai dārgu cenu savus paša zemesgabalus, spekulēja biržā, lika celt namus; beidzot katastrofa bez šiem desmit miljoniem aizrāva sev līdzi vēl visu pārējo mantību, kas tam piederēja, visas Bokanēru milzīgi lielā īpašuma atliekas… Bez šaubām, jums netika stāstīti šīs dēkas cēloņi, ko vispār slēpj, un jūs nezināt, kādu lomu šeit tēlojis grāfs Prada, apburošās grāfienes Benedetas — kuru mēs tagad gaidām ierodamies — atraidītais vīrs. Viņš bija firstienes Bokanēras — skaistās Flāvijas Montefiori mīļākais, viņa taču atnesa firstam Onofrio šo villu pūrā. Ak, viņa ir brīnišķīgs radījums, daudz jaunāka par savu vīru; stāsta, ka Prada ar Onofrio sievas palīdzību turējis vīru savās rokās, jo tajos vakaros, kad vecais firsts atteicies dot savu parakstu un ielaisties avantūrā, kurā nojauta briesmas, sieva tam liegusies. Prada šajos darījumos nopelnīja miljonus, kurus tagad izdod ļoti apdomīgi. Kas attiecas uz nu jau nobriedušo skaisto Flāviju, tad jātcic, ka viņai izdevies visā šajā katastrofā saglabāt nelielu kapitālu un viņa, drosmīgi atteikdamās no firstienes Bokanēras titula, nopirkusi sev vīru — otru vīru. Šoreiz tas ir daudz jaunāks par viņu pašu; Flāvija to pārvērtusi par marķīzu Montefiori, kas gādā par viņas priekiem un skaistumu, lai gan viņai apritējuši jau piecdesmit gadi… Bet vienīgais upuris ir mūsu labais draugs Da-rio. Viņš ir galīgi izputināts un turklāt nolēmis ap-

precēt savu māsīcu, kas nav daudz bagātāka par viņu. Benedeta gan par katru cenu grib iegūt vienīgi viņu, un viņš nespēj nemīlēt savu māsīcu tikpat sirsnīgi, ka viņa mīl viņu. Ja nebūtu šīs mīlestības, viņš jau sen būtu apprecējis kādu amerikānieti, daudzu miljonu mantinieci, ka to dara citi firsti; bet ir arī iespējams, ka donna Sera-fina un kardināls to nevēlas, jo abi savā ziņā ir varoņi. Abi ir lepni, ietiepīgi romieši, kas grib saglabāt savas asinis tīras no ikkatra svešu asiņu piejaukuma… Cerēsim, ka labais Dārio un daijā Benedeta apprecoties būs laimīgi.

Narciss apklusa, bet pēc dažiem soļiem turpināja klusinātā balsī:

— Man ir kāds radinieks, kurš villa Montefiori notikumā nopelnījis gandrīz trīs miljonus. Ak, es nožēloju, ka ierados šeit par vēlu, kad leģendārie spekulāciju laiki jau bija garām! Cik tas viss acīmredzot ir bijis_interesanti! Ko visu toreiz varēja panākt aukstasinīgs spēlmanis!

Pēkšņi, pacēlis galvu, Narciss ieraudzīja sev priekšā jauno, plašo Prati di Castello kvartālu, un viņa seja pārvērtās; viņā atkal ierunājās mākslinieka dvēsele, sašutusi par mūslaiku nejēdzību, kura aptraipa pāvesta Romu. Viņa acis bālēja un mute izteica aizvainota sapņotāja, kurš jūsmo par pagājušiem gadsimtiem, rūgtas nievas.

— Skatieties, skatieties! Ak, Augusta pilsēta, Leona X pilsēta, mūžīgās varas un mūžīgā skaistuma pilsēta!

Arī Pjērs pats bija pārsteigts. Šajā vietā gar Tibras krastiem līdz pat Mario kalna nogāzēm kādreiz pletās Svētā eņģeļa pils pļavas un šur tur pavīdēja kāda papele; tic bija plaši, mākslinieku iemīļoti zālāji, jo ar savu zaļumu tie radīja dzīvespriecīgu priekšplānu Borgo rajonam un tālumā redzamajai Svētā Pētera katedrālei. Tagad izrakņāta, bālgana klajuma vidū pacēlās vesela pilsēta ar milzīgi lieliem vienādi masīviem namiem, kas atgādināja regulārus akmens kubus; starp tiem pletās plašas ielas, kuras savukārt šķērsojās taisnstūros; tas bija milzīgs šaha galds, sadalīts simetriskos kvadrātos. No viena ielas gala līdz otram atkārtojās vienas un tās pašas fasādes. Varēja iztēloties, ka šie nami ir klosteri, kazarmas vai slimnīcas, kuru saskaņotās līnijas nemitīgi turpinājās. Bet pārsteigums un nepatīkamais iespaids, ko šī aina izraisīja skatītājā, radās galvenokārt sākumā neizskaidrojamas katastrofas dēļ, kura bija visu šo pilsētas jauncelsmes plūsmu pēkšņi apturējusi; šķita, ka ļauns burvis kādā nolādētā rītā pacēlis nūjiņu un apturējis visus darbus;

trokšņainie būvlaukumi apklusa, ēkas palika tādā celsmes pakāpē, kādā tās bija bijušas nelaimīgajā mirklī. Šeit varēja redzēt visas citu citai sekojošas ēku celšanas stadijas — sākot ar zemesdarbiem, dziļām pamatu vajadzībām izraktām bedrēm, kas pēc tam bija aizaugušas ar nezālēm, un beidzot ar galīgi pabeigtām un jau apdzīvotām ēkām. Bija arī tādas mājas, kuru sienas tik tikko pacēlās virs zemes, citas uzceltas līdz otrajam un pat trešajam stāvam; bet to griestu dzelzs sijās un tukšajās logu ailēs lūkojās debeŠis; bez šīm redzēja arī mājas, kam bija uzceltas sienas un uzlikts jumts; tās stāvēja kā visu vēju varā atdoti ģindeņi vai tukši būri. Turpat slējās arī līdz galam uzcelti nami, bet acīmredzot bija pietrūcis laika apmest ārējās sienas. Citām trūka koka daļu — nebija ne durvju, ne logu; citām mājām bija gan durvis un logu slēģi, bet tie bija aiznagloti ciet kā zārku vāki, un tukšajās istabās nebija nevienas dzīvas dvēseles; citas bija apdzīvotas tikai daļēji, citas pilnīgi; tur bija apmetušies visdažādākie ļautiņi. Visas stāvēja un gaidīja iedzīvotājus, bet tie neradās. Dziļās skumjas, ko iedvesa ši aina, nebija attēlojamas: tā bija Apburtās princeses pilsēta, kuru bija pārņēmis nāvei līdzīgs miegs, iekams tā paguvusi izjust dzīvesprieku, un kura tagad, gaidot atmodas stundu, ko laikam gan nesagaidīs, karstajā saulē gāja bojā.

Sekojot savairi biedram, Pjērs gāja pa platajām, tukšajām ielām, kur valdīja kapsētas vientulība un klusums. Neredzēja ne ratus, ne gājējus. Dažām ielām nebija pat trotuāru un vēl nobruģēto braucamo ceļu klāja nezāles kā lauku, kas atstāts atmatā. Vietām tomēr bija redzamas pagaidu gāzes ienccs — vienkāršas, garām kārtīm piestiprinātas svina caurules, kas tādā stadijā te jau atradās krietni ilgi. Namu īpašnieki abās ielas pusēs ar bieziem dēļiem bija hermētiski noslēguši pagrabstāva un pārējo stāvu logus, lai nebūtu jāmaksā logu un durvju nodeva. Citās mājās, kuras bija tikai iesāktas celt, pagrabi bija aizsprostoti pāļiem, jo īpašnieki baidījās, ka pagrabos varētu iekārtoties bandīti. Bet visskumjāko ainu radīja jaunās drupas — augstās, krāšņās, nepabeigtās, pat vēl neapmestās ēkas, kas nebija vēl paspējušas uzsākt savu akmens milžu mūžu, bet jau no visām pusēm sāka grūt; lai tās pilnīgi nesagāztos gruvešos, mājām bija pielūkoti balsti. To redzot, sirds sažņaudzās tāpat kā pilsētā, kur iedzīvotājus iznīcinājusi sērga; izskatījās tā, it kā šeit būtu plosījies karš, mēris vai nežēlīgs bombardēšanas uz-

brukums, pēc kura palikuši namu kailie karkasi. Bet kļuva vēl smagāk ap sirdi un to māca bezgalīgs izmisums, ja iedomājās, ka šī aina neatspoguļoja nāvi, bet priekšlaicīgas radības, ka šeit viss iznīks, iekams veltīgi gaidītie iedzīvotāji nedzīvi piedzimušajām mājām iedvesīs dzīvību. Visam vēl pievienojās baiga ironija: katrā ielas stūrī redzēja lepnas marmora plāksnes ar ielu nosaukumiem. Tie bija lepni, vēsturiski slavenu personu vārdi: Grakhu, Sci-pionu, Plīnija, Pompeja, Jūlija Cēzara vārdi, kas mirgoja uz šīm nepabeigtajām, grūstošajām sienām kā izsmiekls, kā pagātnes pļauka šīs dienas nevarībai.

Vēl lieku reizi Pjērs pārliecinājās par veco patiesību, ka ikkatru Romas valdnieku pārņem marmora neprāts, ka viņu māc vēlēšanās celt un atstāt nākamajām paaudzēm savas slavas pieminekli. Pēc cēzariem, kas savas pilis ceļa Palatīna kalnā, pēc pāvestiem, kas izveidoja viduslaiku Romu un apzīmogoja to ar saviem ģerboņiem, nāk itāliešu valdība; bet arī tā nevar kļūt par pilsētas noteicēju, neizjutusi tūlīt velēšanos to padarīt krāšņāku un lielāku, nekā tā jebkad bijusi. Pati zeme to prasīja, jo atkal tās bija imperatora Augusta asinis, kas pēdējiem atnācējiem no jauna sakāpa galvā un iedvesa tiem neprātīgas ilgas izveidot no trešās Romas pasaules karalieni. Tādēļ radās milzīgi plāni, ciklopiskās piekrastes, vienkāršas ministrijas, kas sacentās ar Kolizeju; tādēļ jaunie pilsētas kvartāli ar saviem milzu namiem izauga ap veco pilsētu kā mazas pilsētiņas. Pjērs atcerējās krīta balto jostu, kas ietvēra rūsganos vecos jumtus. To viņš bija redzējis no Svētā Pētera katedrāles, un no tālienes tā viņam bija šķitusi pamesta akmeņlauztuve. Taču ne tikai Prati di Ca-stello, arī ap Forta San Giovanni un San Lorcnzo, ap villa Ludovici, Vimināla un Eskvilīna augstienēs nepabeigtie, tukšie kvartāli jau sāka sabrukt nezālēm aizaugušajās tukšajās ielās. Beidzot pcc divtūkstoš brīnišķīgas auglības gadiem zeme likās izsmelta, un monumentu akmeņi nespēja tajā vairs turēties. Tāpat kā ļoti vecos augļu dārzos pārstādītās plūmes un ķiršu koki nonīkst un nokalst, tāpat arī, bez šaubām, jaunie mūri neatrada sev dzīvības sulu Romas augsnē, kuru savā simtgadu augšanas laikā bija noplicinājuši daudzi tempļi, cirki, triumfa arkas, bazilikas un baznīcas. Un modernās celtnes, kurām atkal gribēja likt šeit izaugt, nevajadzīgi lielās, mantotā godkārē uzpūstās mājas nespēja šeit nogatavoties. Pus-celtajām, logu ailēm izraibinātajām fasādēm nebija pieticis

spēka pacelties līdz jumtam; tās palika neauglīgas kā sīki, nokaltuši ērkšķu krūmi, kas auga augsnē, kura kādreiz devusi pārlieku lielu ražu. Visas šīs ainas dziļais traģisms slēpās galvenokārt tagadnes nevarības atziņā, pie kādas bija nonācis radošās pagātnes diženums; Roma, kura reiz bija visā pasaulē izraisījusi apbrīnu ar saviem nesagraujamiem pieminekļiem, tagad spēja radīt tikai drupas.

— Bet ēkas taču kādreiz pabeigs! — Pjērs iesaucās.

Narciss izbrīnā paskatījās viņā.

— Kam tad tās vajadzīgas?

Briesmīgais vārds bija izteikts. Piecsimt vai sešsimt tūkstoši iedzīvotāju, par kuru ierašanos bija sapņots, kurus vēl joprojām gaidīja, kur gan tie bija? Kādās kaimiņzemēs, kādās attālās pilsētās tie mita? Ja pirmajās dienās pēc Romas iekarošanas vienīgi patriotiskā jūsmā varēja cerēt, ka radīsies šāds iedzīvotāju skaits, tad šodien bija vajadzīga dīvaina apmātība, lai vispār ticētu, ka tie kādreiz ieradīsies. Mēģinājums bija izdarīts, Roma apstājās savā attīstībā, nebija nekādu cēloņu, kas varētu divkāršot pilsētas iedzīvotāju skaitu; to nebija ne izpriecās, kādas tā sniedza, ne arī peļņā, kādu tā deva, jo tirdzniecības vai rūpniecības tai nebija; cēlonis nebija meklējams arī rosīgā sociālā un intelektuālā dzīvē, uz kādu acīmredzot Roma nebija spējīga. Vismaz paies neskaitāmi daudz gadu, līdz Romas iedzīvotāju skaits divkāršosies. Kur tad lai ņem iedzīvotājus jau uzceltajām un tukšajām mājām, kuras gaida īrniekus? Kādēļ tad vēl pabeigt mājas, kuras ir palikušas skeleta stadijā un aiziet bojā saulē un lietu? Vai tiešām tās paliks tādas mūžam, bez dzīvības, visiem vējiem atdotas, aizvērtas un mēmas kā kapi, nožēlojami neglītas, nevajadzīgas un pamestas? Kādu baigu liecību tās sniedza zem brīnum dzidrajām debesīm! Jaunie Romas saimnieki bija slikti uzsākuši savu valdīšanu. Bet, ja viņi tagad arī apjēdza, kā tiem bija vajadzējis rīkoties, vai tad tiem jebkad pietiks drosmes jau padarīto noārdīt? Tā kā šeit izšķiestie miljardi bija zuduši, tad tauta sāka ilgoties pēc kāda neierobežoti enerģiska Nerona, kas ņemtu rokās lāpu un kapli, nodedzinātu visu un visu nolīdzinātu līdz ar zemi atriebīga saprāta un daiļuma vārdā.

— Ak, — Narciss pēkšņi iesaucās, — tur nāk jaunā grāfiene un firsts.

Benedela bija likusi apturēt karieti vientuļā ielu krustojumā un soļoja tagad pie Dārio rokas pa plašajām, klu-

ajām, nezālēm aizaugušajām ielām, kas bija piemērotas mīlētājiem. Abi jūsmoja par šo pastaigu, nedomādami vairs par bēdām, kuru dēļ tie bija šurp nākuši.

— Ak, kāds skaists laiks! — jautri iesaucās Benedeta, sastopot abus draugus. — Paskaties, kāda _ glāsain i saulei… Un cik labi mazliet pastaigāties kājām kā uz laukiem!

Dārio pirmais pārstāja jūsmot par zilajām debesīm un par pastaigu ar māsīcu zem rokas.

— Mana mīļā, mums tomēr jāaiziet pie šiem cilvēkiem, ja jau tu gribi sagandēt visu dienu… Bet man mazliet jāattopas. Ziniet, apkārtnē, kur es nelabprāt esmu nokļuvis, es nespēju orientēties… Turklāt šis kvartāls ir nejēdzīgs ar savām nedzīvajām ielām, nedzīvajām mājām; te nav nevienas vietiņas, kas paliktu atmiņā, nevienas bodītes, kas uzvestu uz pareizā ceļa … Manuprāt, viņi dzīvo šeit, nāciet tik man līdzi, gan redzēsim.

Četri pastaigas dalībnieki devās uz kvartāla centru Tib-ras virzienā, kur bija sākuši apmesties nedaudz iedzīvotāju. Dažu līdz galam uzcelto māju īpašnieki guva no tā sev cik vien iespējams lielu labumu, izīrēdami dzīvokļus par visai zemām cenām, un neņēma ļaunā, ja īrnieki kavējās ar maksu. Tāpēc arī šeit bija apmetušās trūcīgas ierēdņu un citas nabadzīgas ģimenes, kuras maz, taču tomēr kaut ko maksāja. Bet vislielākais ļaunums bija tas, ka pēc kādreizējā geto noplēšanas un dažu ielu likvidēšanas Traste-vērā ar nolūku gūt lielāku gaisa pieplūdumu nepabeigtās mājas bija apsēduši veseli bezpajumtnieku bari, cilvēki bez maizes, gandrīz bez apģērba. Tie bija ieperinājušies šeit ar savām ciešanām, ar saviem parazītiem; bet vajadzēja aizvērt acis un paciest šo varmācīgo telpu piesavināšanos, ja briesmīgo postu negribēja parādīt uz ielas. Tātad šiem baismīgajiem viesiem bija lemts apdzīvot lielās sapņu pilis, milzīgās četru un piecu stāvu celtnes, pie kuru parādes durvīm stāvēja stalti izslējušās statujas un gar fasādēm no viena gala līdz otram pletās akmenī cirsti, kariatīdēm atbalstīti balkoni. Durvīm un logiem trūka koka apdares, un katra nožēlojamā ģimene bija iekārtojusies, kā varēja; daži iemītnieki bija aiznaglojuši logus ar dēļiem un durvis aizbāzuši ar lupatām, aizņemdami vai nu veselu greznās celtnes stāvu, vai izvēlējušies istabas ar mazāku platību, lai tur sablīvētos pēc patikas. Skrandaini veļas gabali bija izkārti uz akmenī cirstajiem balkoniem un plandījās līdzīgi karogiem pie nelaikā dzimušajām,

savā lepnumā dziji aizvainotajām fasādēm. Skaistās, baltās celtnes ļoti ātri novecoja, tās izraibināja netīras svītras un traipi; krāšņās namu vārtu iebrauktuves, kas bija darinātas, lai pa tām slīdētu karaliskas karietes, bija pārvērtušās par smirdošām atkritumu bedrēm, kur stāvoša ūdens peļķes izplatīja puvuma smaku.

Jau divreiz Dārio bija licis saviem pavadoņiem griez- ļ ties atpakaļ pa to pašu ceļu, arvien vairāk maldīdamies. 1

— Man vajadzēja iet pa kreisi. Bet kā to varēja zināt? Vai tad iespējams orientēties šādā apkārtnē?

Vesels bars utainu bērnu vārtījās smiltīs. Viņi bija ' drausmīgi netīri, gandrīz kaili, miesa putekļos nomelnē- ļ jusi, un cietie, pinkainie mati atgādināja zirga astrus. Sic- j vietes staigāja netīros svārkos un atpogātās jakās, atseg- t dainas noliesējušus gurnus un krūtis, atgādinot nodzītas ķēves. Daudzas sievietes, kājās stāvēdamas, sarunājās spiedzošā balsī; citas, uz veciem krēsliem sēdēdamas, rokas uz ceļiem izstiepušas, kvernēja tā stundām ilgi, neko nedarot. Vīriešus redzēja maz. Daži bija izstiepušies rūsganajā zālē un gulēja uz mutes dziļā miegā karstajā saulē, degunus zemei piebāzuši.

Bet neciešamāka par visu bija pretīgā smaka, netīrīgās nabadzības smaka; cilvēki bija izlaidušies līdzīgi lopiem un dzīvoja netīrumos. Smirdoņa vēl pastiprinājās, šķērso jot nelielo tirdziņu; te tvanēja bojātu augļu, vārītu,, ieskā bušu dārzeņu un vakardienas rūgtenā, sasmakušā eļļ; ceptu zivju dvaka. Visas šis preces nabadzīgi tirgotāj pārdeva, turpat izklātas uz zemes, izsalkušam bērnu ba ram kāri noskatoties.

— Galu galā, mīļā, es nezinu vairs, kur tas bija! — teica firsts Dārio māsīcai. — Esi nu prātīga, esam diezgan redzējuši, dosimies tagad atpakaļ uz karieti.

Viņš tiešām cieta un — kā Benedeta pati izteicās — ne prata ciest. Ciest viņam likās briesmīgi, ciešanas viņš uz skatīja par kaut ko aplamu; viņš negribēja tīšu prātu sagandēt sev dzīvi ar šādu pastaigu. Dzīve taču bija dota, lai to aizvadītu viegli un patīkami. Jautrāku to var vērst tikai ar pievilcīgām ainām, dziesmām un dejām. Un savā bērnišķīgajā savtīgumā viņš izjuta īstas bailes no visa neglītā, no nabadzības un ciešanām; bet visa šejienes aina pati par sevi izraisīja viņā nelabumu, kaut ko līdzīgu fiziskām un morālām mokām.

Benedeta, kura cieta tāpat kā viņš, tomēr gribēja būt drosmiga Pjēra klātbūtnē. Viņa skatījās uz Pjēru un re-

dzeja, kā viņu viss valdzināja, kāda dzija līdzjūtība saviļņoja, — un viņa nepadevās, pūloties būt līdzjūtīga pret nelaimīgajiem un cietējiem.

— Nē, nē, mums jāpaliek, Dārio.,. Kungi taču grib visu redzēt, vai nav tā?

— Ak, — Pjērs ieteicās, — modernā Roma ir šeit. Ko mēs te redzam, tas stāsta cilvēkam vairāk nekā visas pastaigas starp antīkajām drupām un pieminekļiem.

— Mans dārgais, jūs pārspīlējat, — Narciss iebilda. — Bet es piekrītu, ka tas ir interesanti,visai interesanti… Sevišķi vecās sievietes, ak, cik gan izteiksmīgas sejas ir vecām sievietēm!

Šajā mirklī Benedeta nespēja apvaldīt jūsmu, ieraudzīdama sev priekšā jaunu, brīnumdaiļu meiteni.

— 0, che bellezzal [6]

Dārio, meiteni ieraudzījis, iesaucās tādā pašā sajūsmā:

— Ak, tā ir Pjcrīna … Viņa mūs aizvedīs.

Meitene jau labu brīdi bija sekojusi mazajai grupiņai, neuzdrošinādamās tai tuvoties. Viņas acis bija pievērstas firstam un staroja padevīgā verdzenes priekā; tad viņa uzmeta ātru skatienu Benedetai; viņa neizjuta nekādas dusmas, viņa pakļāvās nenovēršamajam; viņai Benedeta ļoti patika. Pjerīna patiešām bija tāda, kādu firsts to bija aprakstījis: slaida, stipra, ar dievišķīgi daiļu augumu. Viņa atgādināja dievieti Junonu, zods tikai mazliet par daudz izcēlās, toties mute un deguns bija brīnumskaisti, acis platas un maigas kā jaunai telītei, un seja zem smago, melno matu vainaga mirdzēja kā saules staru zeltīta.

— Vai tu mūs aizvedīsi? — Benedeta vaicāja, draudzīgi pasmaidot; doma, ka pasaulē var būt šādas būtnes, bija viņu jau samierinājusi ar neglīto apkārtni.

— Jā, jā, kundze, jā! Tūlīt.

Pjerīna skrēja tiem pa priekšu. Viņai kājās bija lielas, stipras kurpes, mugurā — veca, kastaņbrūna vilnas kleita, kuru viņa droši vien nesen bija mazgājusi un lāpījusi, No viņas šķita dvešam zināma koķetība, rūpība, tieksme pēc tīrības, ko citiem nemanīja, bet iespējams arī, ka tā tas tikai likās viņas neizsakāmā skaistuma dēļ, kas apmirdzēja nabadzīgo apģērbu un pašu meiteni vērta dievietē.

— Che bellezza, che bellezza! — nerimās atkārtot grāfiene, sekojot meitenei. — Skatīties viņā — tā ir bauda, mans Dārio.

— Es zināju, ka viņa tev patiks, — viņš vienkārši atbildēja; glaimots par savu atradumu, viņš nerunāja vairs par aiziešanu, jo tagad viņš varēja atļaut sev prieku skatīt skaistumu.

Viņiem abiem nopakaļ soļoja savukārt pārsteigtais Pjērs, kuram Narciss klāstīja savus iebildumus, jo viņam patika trauslas un maigas sievietes.

— Jā, jā, bez šaubām, viņa ir skaista… Tikai, mans mīļais, šī romiešu tipa sievietes ir smagnējas, bez dvēseles, bez augstāka lidojuma … Zem viņu ādas rit parastas asinis, viņām nepiemīt nekā dvēseliska’.

Pjerīna apstājās klusēdama un ar rokas mājienu rādīja uz savu māti, kura sēdēja uz pussalauztas kastes pie nepabeigtas pils augstajām durvīm. Varēja redzēt, ka viņa kādreiz bijusi ļoti skaista, bet tagad četrdesmit gadu vecumā bija jau galīgi sabrukusi: acu mirdza bija posta izēsta, mute ar melnajiem zobiem neglīta, seja dziļām grumbām izvagota, kakls ļoti resns un ļengans; viņa bija drausmīgi netīra, sirmie, nesukātie mati plandījās nekārtīgās šķipsnās, svārki un jaka bija notraipīti un saplēsti. Viņa auklēja klēpī zīdaini, savu pēdējo jaundzimušo, kurš bija aizmidzis. Viņa skatījās uz bērnu kā pagurusi, kā savam liktenim padevīga nastu nesēja ēzeļa māte, kas bērnus dzemdējusi un uzaudzinājusi, nezinādama, kādēļ.

— Ā, labi, labi! — viņa teica, paceldama galvu. — Tas ir tas pats kungs, kurš bija atnacis un iedeva man vienu ekiju, jo bija tevi sastapis raudot. Nu viņš ir atnācis ar saviem draugiem mūs apciemot. Labi, labi! Ir taču tomēr arī krietnas sirdis.

Viņa stāstīja viesiem savu dzīves stāstu gurdenā balsī, nemaz necenzdamās tos noskaņot līdzjūtīgi. Viņu sauca — Džačinta, un viņa bija izgājusi par sievu pie mūrnieka To-māzo Goco, no kura tai bija septiņi bērni: Pjerīna, Tito — liels astoņpadsmit gadus vecs puiŠis un četras meitenes, kas bija piedzimušas ik pa diviem gadiem. Beidzot pasaulē nāca šis mazulis — atkal zēns, kuru viņa tagad turēja klēpī. Ilgus gadus viņi bija aizvadījuši Trastevērā kādā vecā mājā, kura nesen tikusi noārdīta. Un likās, ka vienlaikus tikusi noārdīta arī viņu dzīves iztika, jo, kopš ģimene pārnākusi dzīvot šeit, Prati di Casiello, viņus vajājot viena nelaime pēc otras: briesmīgā krīze celtniecībā, kuras dēļ Tornāzo un dēls Tito bija spiesti dzīvot bez darba; vaska pērļu darbnīcas slēgšana, kas atņēma Pje-

rīnai iespēju nopelnīt divdesmit sū. Pašlaik neviens nebradāja ģimenē, kas dzīvoja no rokas mutē.

— Ja jūs, kungi, vēlētos uzkāpt augšā, jūs sastaptu Tomāzo ar brāli Ambrodžo, ko mēs pieņēmām pie sevis. Viņi ar jums labāk parunāsies nekā es un pastāstīs jums visu, ko vajag pastāstīt… Ko lai dara? Tomāzo atpūšas. Viņš dara tāpat kā Tito — guļ, jo nekā labaka nav, ko darīt.

Ar roku viņa norādīja uz sausajā zālē izstiepušos gara auguma puisi — viņam bija liels deguns, bargu izteiksmi mute, bet Pjerīnas brīnišķīgās acis. Viņš mazliet pacēla galvu, jo šie ļaudis viņu traucēja. Niknuma grumba iegūla pierē, kad viņš pamanīja jūsmīgos skatienus, kādus Pje-rīna raidīja firstam. Galvu viņš atkal nolaida zālē, bet acu plakstus neaizvēra, viņš skatījās uz atnācējiem.

— Pjcrīna, uzved kungus augšā, jo viņi vēlas tur ieskatīties.

Dažas sievietes tuvojās, šļūkdamas savās čībās; bērnu bari ņudzēja apkārt, pusapģērbtas meitenes, kuru vidū droši vien bija arī Džačintas meitas; visas bija tik līdzīgas cita citai ar melno matu izspūrušajiem cekuliem, ka vienīgi viņu mātes varēja tās pazīt; te nu bija straujais dzīvo būtņu pieaugums karstaja saulē, posta nometnē šīs majestātiskās ielas vidū, ko ietvēra nepabeigtas, sen drupās sagruvušas pilis.

Klusi, ar maigu smaidu uz lūpām, Benedeta teica savam brālēnam:

— Tu nenāc līdzi augšā… Es negribu tevi nogalināt, mans Dārio. Jau tā bija liela laipnība, ka tu atnāci līdzi, gaidi mani šeit, skaistajā saulītē, jo mani pavadīs abata kungs un Abēra kungs.

Dārio iesmējās, bet labprāt pieņēma priekšlikumu; viņš aizsmēķēja cigareti un pastaigājās sīkiem solīšiem, apmierināts ar liego gaisu.

Pjerīna bija ātri iegājusi lielajos vārtos zem augstās velves, kuru rotāja rozetveida laukumiņi; bet iebrauktuvē, kura bija pa pusei izklāta ar akmens plāksnēm, pacēlās īsta mēslu guba, bet tai tūlīt sekoja monumentālas kāpnes ar akmens mežģīņu margām, pakāpieni bija jau iedauzīti un ar tik biezu netīrumu kārtu notriepti, ka izskatījās pavisam melni. Visur uz margām bija redzamas taukainu roku pēdas. Kauna pilns negods dvesa no sienām, kas bija palikušas vēl neapdarinātas un gaidīja krāsojumu un apzeltījumus, kam vajadzēja tās greznot.

Pirmā stāva plašajā kāpņu laukumā Pjerīna apstājās un lielajā, tukšajā ailē, kurā nebija ne durvju, ne to ietvara, skaļi sauca:

— Tēt, te ir viena dāma un divi kungi, kas grib tevi redzēt.

Tad, pagriezdamās pret Benedetu, piebilda:

— Pašā galā, trešajā zālē.

Viņa ātri aizskrēja pa kāpnēm lejup, lai nokļūtu atpakaļ pie savas jūsmas elka, un viņas gaita bija daudz steidzīgāka, nekā šurp nākot.

Benedeta un viņas pavadoņi šķērsoja divas milzīgas zāles, kuru grīdas bija noklātas ar ģipša gružu kalniem; vidēja tukšie logu iedobumi. Beidzot viņi nonāca kādā mazākā zālē, kur bija novietojusies visa Goco ģimene ar savam grabažām, kas tai kalpoja kā mēbeles. Zemē uz neapmestajām dzelzs sijām atradas pieci vai seši netīri, sviedru saēsti salmu maisi. Istabas vidū stāvēja garš, vēl stiprs galds; redzēja arī dažus vecus, ar virvēm salāpītus salmu pinuma krēslus. Bet vislielākais darbs šeit bija pastrādāts, divus no trim logiem aiznaglojot ar dēļiem, trešo un durvis aizklājot ar vecām, caurām un notrieptām matraču drānām.

Mūrnieks Tomāzo šķita visai pārsteigts, un bija acīm redzams, ka viņš nebija pieradis pie šādiem žēlsirdības apmeklējumiem. Viņš sēdēja pie galda, ar elkoņiem atbalstījies uz tā virsmas, zodu iespiedis plaukstās; viņš snauda, izlēmis atpūsties, kā jau sieva Džačinta bija teikusi. Tas bija spēcīgs četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis ar biezu bārdu un kupliem matiem, lielu, garenu seju, kas, par spīti trūkumam, vēl dīkdienībā pauda romiešu senatora mieru. Ieraugot abus svešiniekus, kurus Toināzo nojauta apmeklētājos, viņš piecēlās ar neuzticības izteiksmi sejā. Bet, tikko ieraudzījis Benedetu, viņš pasmaidīja un, kad tā paskaidroja viņam savas ierašanās iemeslus un stāstīja par Dārio, kurš palicis lejā pagalmā, atbildēja:

— Es zinu, es zinu, grāfien … Jā, es ļoti labi zinu, kas jūs esat, jo es reiz mūrēju kādu logu Bokanērn pilī, kad mans tēvs vēl bija dzīvs.

Tad viņš labprāt atļāva sevi izvaicāt; pārsteigtajam Pjēram viņš atbildēja, ka varētu jau dzīvot pietiekoši labi un ne tik lielā nabadzībā, ja rastos iespēja strādāt kaut divas dienas nedēļā. Bet varēja saprast, ka viņš labprāt savilktu jostu ciešāk ap vēderu, lai tikai varētu dzīvot

pēc patikas, pārlieku sevi nepiepūlot. Tas atgādināja nostāstu par atslēdznieku, kuru aicinājis kāds ceļinieks, lai tas atvērtu viņa somu, kurai pazudusi atslēga; bet atslēdznieks kategoriski atteicies strādāt atpūtas stundā. Tomāzo turpināja savu stāstījumu — par dzīvokli, protams, tagad neesot jāmaksā, jo esot daudzas tukšas, neapdzīvotas pilis, kas atvērtas nabadzīgajiem ļaudīm. Ja cilvēks ir pieticīgs un neprasa daudz, visai ģimenei pietiktu uzturam ar dažiem sū.

— Ak, abata kungs, pāvesta laikos klajās tomēr labāk… Mans tēvs, kurš arī bija mūrnieks, tāpat kā es, strādāja visu savu mūžu Vatikānā; arī es pats, kad meklēju tagad kādu pagaidu darbu, atradu to vienīgi tur… Redziet, mēs esam izlutināti pa tiem desmit gadiem, kad bija tik daudz darba, ka visu dienu no sastatnēm nevarēja nokāpt ne brīdi un nopelnīja, cik vajadzēja. Protams, mēs toreiz ēdām labāk nekā šodien, apģērbāmies un neaizliedzām sev neviena prieka; tādēļ šodien mums šī atsacīšanās no visa ir grūtāka… Bet pāvesta laikos, abata kungs, ja jūs tad būtu atnākuši mūs apciemot! Nodokļi nebija nekādi, viss par velti, vajadzēja tikai dzīvot!

Šajā brīdī no veca salmu maisa aiznagloto logu ēnā bija sadzirdama rūkšana.

— Tas ir mans brālis Ambrodžo, kurš nav vienisprātis ar mani. Četrdesmit devītajā gadā, kad viņam bija četrpadsmit gadu, viņš bija republikāņu piekritējs … Bet nekas, mēs viņu pieņēmām pie sevis, kad uzzinājām, ka viņš kādā pagrabā beidzas nost no bada un slimības.

Apmeklētājiem pārskrēja līdzjūtības tirpas. Brālis bija piecpadsmit gadus vecāks par Tomāzo, tikko sasniedzis sešdesmit gadu; bet viņš bija galīgi sabrucis, drudža nomocīts; viņa kājas bija tā izdēdējušas, ka viņš savas dienas aizvadīja tikai uz salmu maisa, nekur neizejot. Būdams mazāks, kalsenāks un nemierīgāks par savu brāli, viņš bija strādājis galdnieka darbu. Lai gan viņš bija fiziski sabrucis, viņa galva bija neparasta; viņam bija apustuļa un mocekļa seja ar cēlu un traģisku izteiksmi; to ietvēra balta, kupla bārda un biezi mati.

— Pāvests, pāvests, — viņš rūca, — nekad neesmu neko sliktu teicis par pāvestu, bet viņš tomēr ir vainojams, ka šī apspiešana vienmēr vēl turpinās. Viņš vienīgais jau četrdesmit devītajā gadā varēja mums dot republiku, un tad mēs nebūtu tiktāl nonākuši kā tagad.

Ambrodžo bija pazinis Madzīni un vienmēr bija ticējis

tā sapnim par republikānisku pāvestu, kas beidzot nodibinās pasaulē brīvību un brālību. Bet vēlāk viņa jūsma par Garibaldi aizēnojusi šo uztveri — pāvesta vara viņa acīs kļuvusi nespēcīga un necienīga veicināt cilvēces atbrīvošanu. Un tā viņš nu svārstījās tagad starp savu jaunības sapni un rūgtās dzīves pieredzi. Viņš tomēr allaž bija paklausījis sajūsmas uzplūdam un aizrāvies no skaistiem vārdiem un nepiepildāmām, neskaidrām ilgām.

— Ambrodžo, manu brāli, — mierīgi atsāka Tomāzo,

— pāvests ir pāvests, un, kas ir gudrs, tas turas pie viņa tādēļ, ka viņš vienmēr būs pāvests, tā sakot, pats stiprākais; ja rit būtu jābalso, es balsotu par viņu.

Vecais strādnieks nesteidzās ar atbildi. Sī viņa ģimenei 1$ raksturīgā apdomīgā piesardzība bija viņu padarījusi mie- i rīgāku.

— Es, Tomāzo, brālit, es balsotu pret viņu, vienmēr pret… Un tu labi zini, ka mums būtu vairākums. Ar pāvestu-karali ir beigas. Borgo pati saceltos pret viņu …

Bet ar to es negribu teikt, ka ar viņu nevajag saprasties, jo jebkura ticība ir jāciena.

Pjērs klausījās ar dzīvu interesi. Beidzot viņš uzdrošinājās jautāt:

— Vai Romas vienkāršajā tautā ir daudz sociālistu?

Šoreiz atbilde bija jāgaida vēl ilgāk.

— Sociālisti, abata kungs, jā, bez šaubām, daži sociālisti strādnieku vidū ir, bet šeit to ir daudz mazāk nekā -f

citās pilsētas … Tas ir jaunums, kam pievēršas nepacieti- iļ

gie, lai gan varbūt paši daudz nekā no tā nesaprot… Mēs, i vecie, mēs cīnījāmies par brīvību, mēs nedomājām ne par dedzināšanu, ne par slepkavībām.

Ambrodžo aprāvās, bīdamies, ka dāmas un kungu sabiedrībā ir par daudz pateicis, un viņš sāka atkal vaidēt, izstiepdamies uz sava maisa; Benedetai sliktajā gaisā kļuva nelabi, un viņa sāka atvadīties, kad bija pačukstējusi priesterim, ka dāvanu labāk iedot sievai pagalmā.

Tomāzo bija atkal ieņēmis savu vietu pie galda, zodu iespiedis plaukstās. Viņš atvadījās no viesiem, par to aiziešanu neuztraukdamies vairāk kā par to atnākšanu.

— Uz redzēšanos, man bija prieks, ka varēju jums pakalpot.

Viņi jau bija uz sliekšņa, kad spēji izlauzās Narcisa jūsma. Viņš atskatījās, lai apbrīnotu vecā Ambrodžo galvu.

— Ak, mans dārgais abat, kāds tas ir meistardarbs! Lūk, tas ir brīnums, tas ir skaistums! Sī galva nav tik ba-nala kā meitenes seja!… Te es jūtos drošs par to, ka nekādi zemisku jūtu valgi neievilks mani netīrā kārdināšanā. Mani nesajūsmina pasaulīgs daiļums… Kāda bezgalība mīt šajās grumbās, kāds noslēpums izbalējušo acu dzīlēs, izspūrušajā bārdā un matos! Tādu var iztēloties pravieti vai pašu dievu to kungu!

Lejā Džačinta vēl joprojām sēdēja uz pussalauztās kastes ar zīdaini klēpī; dažus soļus tālāk stāvēja Pjerīna Dārio priekšā un jūsmīgu skatienu vēroja, kā viņš izsmēķē cigareti; Tito, saulē gozēdamies un zālē icplacis ka zvērs, joprojām vēl nenolaida acis no tiem.

— Ak, kundze, — atsāka māte savā padevīgajā, rāmajā balsī, — jūs redzējāt, ka ērta dzīvošana mums nav. Vienīgais labums, ka tur pietiekoši daudz vietas. Bet, no otras puses, — tur ir tāds caurvējš, ka rītos un vakaros tu, cilvēks, vari savu nāvi saķert. Bez tam es nemitīgi baiļojos par bērniem, jo visās malās ir tik daudz caurumu.

Viņa stāstīja par kādu sievieti, kura kļūdījusies un naktī, izejot uz kāpņu laukumiņa, durvju vietā iekāpusi logā un nositusies, nokrītot uz ielas. Arī kāda maza meitenīte lauzusi abas rokas, krītot no kāpnēm, kurām nebijušas margas. Un bez tam tur iekšā taču varēja nomirt un neviens to nezinātu un neietu jūs pacelt no zemes. Vakar kādā attālākā istabā atraduši veca vīra līķi; vecītis nomiris badā apmēram pirms nedēļas; viņš droši vien tur būtu vēl ilgāk palicis guļot, ja kaimiņi nebūtu sajutuši nelabo smaku.

— Ja vismaz būtu ko ēst, — Džačinta turpināja, — bet, ja nav ko ēst un jāzīda bērns, nav piena. Mazulis sūc manas asinis! Viņš badu ņem ļaunā, viņš.grib pienu, vai ne? Tad es sāku raudāt, jo tā taču nav mana vaina, ka viņš to nevar dabūt.

Viņas izbalējušās acīs patiešām bija sariesušās asaras. Bet pēkšņi viņā uzliesmoja dusmas, redzot, ka Tito joprojām vēl nebija pakustējies zālē, gulēdams tur izstiepies kā dzīvnieks, kas grib, lai saule to silda; mātei likās, ka ir nepieklājīgi nepiecelties, ja šeit ieradušies smalki ļaudis, kuri droši vien atstās naudu.

— Ak tu, slaists tāds, Tito, vai tu nevari piecelties, kad atnākuši viesi?

Sākumā Tito izlikās nekā nedzirdam, beidzot tomēr negribīgi piecēlās; Pjērs, kuram radās interese par viņu,

centās viņu piedabūt pie runāšanas un iztaujāt kā tēvu un tēvoci augšā. Bet Pjērs saņēma vienīgi īsas, neuzticības pilnas, dusmīgas atbildes. Tā kā darba nebija, tad jau cilvēkam nekas cits neatlika kā gulēt. Ar dusmām tur neko grozīt nevar. Vispareizākais bija dzīvot, cik labi vien iespējams, nebojājot vēl vairāk savu dzīvi. Sociālisti? Jā, varbūt daži bija, bet viņš nevienu nepazina. No viņa gļēvajām, vienaldzīgajām atbildēm bija skaidri nojaušams —, ja arī tēvs piekrita pāvestam un tēvocis republikai, tad viņš, dēls, nepiekrita nekam. Pjērs te saskatīja tautas galu vai drīzāk miegu, kas bija pārņēmis tautu, kura vēl nebija nobriedusi demokrātijai.

Kad priesteris vēl turpināja vaicāt, gribēdams uzzināt viņa vecumu, kādu skolu viņš apmeklējis, kurā kvartālā dzimis, Tito pēkšņi šo vaicāšanu pārtrauca drūmā balsī, pirkstu taisni izslējis un pavērŠis pret savām krūtīm:

— Io son Romano di Roma. [7]

Tiešām, vai viņš nepateica visu? — Esmu romietis, dzimis Romā. Pjērs skumji pasmaidīja un apklusa. Nekad viņš nebija tik skaidri izjutis šīs tautas augstprātību, tik smagi uz pleciem uzgulušo senās slavas mantojumu. Šajā pagrimušajā puisī, kurš tikko prata lasīt un rakstīt, atdzīvojās cēzaru valdonīgā lielība. Šis bada cietējs pazina savu pilsētu un instinktīvi mācēja uzminēt tās vēstures dažas visskaistākās lappuses. Viņam bija zināmi dižo imperatoru un pavestu vārdi. Kādēļ gan strādāt, ja tavi senči bijuši pasaules valdnieki? Kādēļ gan visskaistākajā pilsētā zem visskaistākajām debesīm nedzīvot lepnībā un laiskumā?

io son Romano di Roma.

Benedeta bija mātei iespiedusi rokā savu dāvanu, un Pjērs ar Narcišu, gribēdami pievienoties viņas labajam darbam, darīja to pašu. Tad Dārio, kurš ari bija sekojis māsīcas piemēram, atausa skaista doma — neaizmirst Pjerīnu; bet viņš neuzdrošinājās meitenei dāvināt naudu. Viegli uzspiedis pirkstu lūpām, viņš liegi pasmaidīja un teica:

— Daiļumam!

Tas tiešām viss bija skaisti — gaisa skūpsts, mazliet nicīgie smiekli un sirsnīgais firsts, kurš bija ieguvis skaistās pērļu darinātājas mēmo apbrīnu kā seno laiku mīlas stāstā.

Pjerīna aiz prieka nosarka kā magone; viņa zaudēja galvu, metās pie Dārio rokas un uzspieda tai savas karstas lūpas neapdomībā, kurā izpaudās sirsnīga pateicība un arī dziļa mīla. Tito acis uzliesmoja dusmās, viņš rupji satvēra māsu aiz svārkiem un ar dūri atgrūda viņu, nikni iesaukdamies:

— Zini, es nogalināšu tevi un viņu arī!

Bija pēdējais laiks aiziet, jo tuvojās citas sievas, kas, saodušas naudu, izstiepa rokas un stūma sev pa priekšu raudošus bērnus. Dziļš satraukums bija pārņēmis visu šo posta kvartālu ar lielajām, pamestajām celtnēm, tas bija izmisuma kliedziens, kas izraisījās no mirušajām ielām ar skanīgajām marmora plāksnēm. Ko darīt! Nebija taču iespējams dot visiem. Neatlika nekas cits kā bēgt, bēgt ar smagu sirdi, atzīstot labdarības bezspēcību.

Kad Benedeta un Dārio bija sasnieguši savu karieti, viņi steidzīgi iekāpa un piekļāvās viens otram priecīgi, ka šim murgam izbēguši. Benedeta tomēr jutās laimīga, ka bija varējusi Pjēram parādīt savu drosmi, un kā aizkustināta skolniece spieda viņa roku, kad Narciss paskaidroja, ka viņa nodoms esot priesteri kādu brīdi aizturēt, lai aizvestu to pabrokastot uz mazo restorānu Svētā Pētera laukumā, no kura atklājas interesants skats uz Vatikānu.

— Dzeriet Dženzāno baltvīnu, — viņiem nopakaļ sauca Dārio, kurš bija kļuvis visai jautrs. — Nav nekā labāka, ar ko aizdzīt skumjas domas.

Pjēra zinātkāre visos sīkumos nebija apmierināma. Ceļā viņš izvaicāja Narcišu par Romas tautu, tas dzīvi, paražām un tikumiem. Vispārējie paskaidrojumi neko nedeva. Šeit nebija rūpniecības, nebija arī ārējās tirdzniecības. Vīrieši darbojas tais amatniecības nozarēs, kuru izstrādājumiem bija noiets tepat pilsētā. Sievietes bija pērļu darinātājas un izšuvējas; reliģisko sīki ietu, medaļu un rožukroņu, kā arī vietējo dārglietu izgatavošanā agrāk bijis nodarbināts liels skaits strādnieku. Bet, tiklīdz sieviete apprecējās un kļuva māte veselam bērnu baram, tā viņa vairs nestrādāja. Vārdu sakot, tauta dzīvoja un strādāja tikai tik daudz, lai varētu paēst; tā pieticīgi, bez kurnēšanas, bez nākotnes godkāres apmierinājās ar dārzeņiem, makaroniem un mazliet aitas gaļas. Vienīgās rūpes viņiem sagādāja nedrošā dzīve. Tautas vienīgie netikumi bija azarta spēles un Romas apkārtnes vīnadārzu vīni. Vīns, kā baltais, tā sarkanais dzina tautu ķildās un mudināja uz slepkavībām. Svētku dienu vakaros pēc

krodziņu slēgšanas uz ielām gulēja nažiem sadurti, gārdzoši vīrieši. Meitenes reti nogāja neceļos, un tādas, kas bija atdevušās kādam pirms apprecēšanās, varēja saskaitīt uz pirkstiem. Tas bija izskaidrojams ar to, ka ģimene bija ļoti vienota, pilnīgi pakļauta neierobežotai tēva autoritātei. Brāļi sargāja māsu godu, tāpat kā Tito sargāja Pje-rinas godu. Viņš dusmojās uz Pjerīnu, nevis apslēptas greizsirdības kūdīts, bet vēlēdamies uzturēt ģimenes labo slavu un godu. Tas notika bez reliģiozitātes, bet bērnišķīgā elku pielūgsmē, jo visas sirdis piederēja madonnai un svētajiem, kurus vienīgos pielūdza, kurus vienīgos atzina, aizmirstot pilnīgi dievu, par kuru domāt nevienam neienāca prātā.

Tagad kļuva saprotams Romas vienkāršās tautas sastingums. Aizritējuši taču bija gadsimti, kas veicināja laiskumu, glaimoja iedomībai un pavedināja uz mīkst-čaulību. Ja romiešu strādnieki nebija mūrnieki, ne galdnieki, ne arī maiznieki, tad tie bija mājkalpotāji; tie apkalpoja priesterus un atradās lielākā vai mazākā atkarībā no pāvesta. Tāpēc arī izveidojās divas partijas: pirmkārt, kādreizējie karbonāri, vēlākie madzīnieši un gari-baldieši, kuri bija vairākumā un izveidoja Trastcvēras eliti; otrkārt, Vatikāna mīluļi, kuri savu iztiku, vienalga, vai tie dzīvoja tepat Romā vai arī citur, saņēma no baznīcas; tie bija pāvesta piekritēji un ļoti nožēloja, ka pāvests zaudējis laicīgo varu. Bet kā vienā, tā otrā pusē valdīja savi uzskati, par kuriem gan mēdza spriest, bet kuru dēļ nevienam neienāca prātā doties briesmās. Tur bija nepieciešama pēkšņa sajūsma, kas aizmēztu kā nebijušu tautas stingumā ieslīgušo saprātu un atmodinātu ta vietā īsu neprata uzplūdu. Kam tas bija vajadzīgs? Posts taču valdīja jau tik ilgi, debeŠis bija tik zilas, un karstajās dienvidus stundās atpūta bija dārgāka par visu! Viens guvums, kā likās, tautai tomēr bija palicis — patriotisms. Tautas vairākums bija noteikti par Romu kā valsts galvaspilsētu, par tās atkal iekaroto slavu, jo Leona pilsētā gandrīz bija notikusi sacelšanās, kad sāka klīst valodas, ka starp Itāliju un pāvestu panākta vienošanās, kuras pamatā esot pāvesta laicīgās varas nodibināšana pār šo pilsētu. Ja posts tomēr šķita audzis un Romas strādnieks vēl vairāk žēlojās, tad iemesls bija tāds, ka lajā laikā, kad Romā ritēja bezgala plaši darbi, kas aizņēma veselus piecpadsmit gadus, romietis patiešām nebija neko nopelnījis. Pirmkārt, Romā bija ieplū-

duši vairāk par četrdesmit tūkstošiem strādnieku; kuru vairums nāca no ziemeļiem; tie strādāja par zemu atalgojumu un bija centīgāki un izturīgāki; otrkārt, romietis,

saņēmis savu darba algu, dzīvoja labāk nekā ienācēji, bet neietaupīja neko; kad izcēlās krize un četrdesmit tūkstošus strādnieku vajadzēja sūtit atpakaļ uz provincēm, romietis atradās tādā pašā situācijā kā agrāk — mirušā pilsētā, kur visas darbnīcas bija aizvērtas un cerības iegūt darbu sen zudušas. Tādēļ viņš atslīdēja atpakaļ agrākajā laiskumā; sirds dziļumos viņš jutās pat apmierināts par to, ka nebija pārlieku jānomokās ar darbu, un, cik labi vien varēdams, centās sadzīvot ar savu veco draugu — postu; viņam kabatā nebija ne graša, bet viņš jutās kā saimnieks.

Pjēru sevišķi pārsteidza Parīzes un Romas posta dažādie raksturi. Protams, šeit nabadzība bija vēl lielāka, pārtikās vēl mazāk un netīrība vēl atbaidošāka. Bet ar ko (as izskaidrojams, ka cilvēki šādos briesmīgos apstākļos tomēr vēl bija nepiespiesti un dabiski jautri? Pjēra atmiņā atausa Parīzes ziema, nabadzīgie kambari, kurus viņš tik bieži bija apmeklējis, kur pa cauro jumtu krita sniegs un ģimenes sala bez uguns un bez maizes; viņš atcerējās, ka toreiz viņa sirds bija sažņaugusies, bet tādas sāpes viņš vēl nebija nekad izjutis Prati di Castello. Un beidzot viņš saprata: Romas posts nenesa sev līdzi salu. Te valdīja vienmēr gaišā saule un labsirdīgās debeŠis, kas aiz līdzcietības pret nabago vienmēr spulgoja zilas, un tas bija lielisks, nemitīgs mierinājums! Kāda gan nozīme pretīgajai mītnei, ja cilvēks var gulēt ārā siltā vēja glāstos! Kāda gan nozīme badam, ja ģimene saulainajās ielās un sausajā zālē varēja cerēt sagaidīt kādu laimīgu gadījumu! Klimats cilvēku vērš mierīgu. Šeit nebija aukstuma un miglas, pret kuru glābiņu vajadzēja meklēt alkoholā vai gaļas ēdienos. Dievišķā slinkošana izšalkoja smieklos zeltaini liegajos vakaros, kur dzīvot cilvēkiem nozīmēja būt laimīgiem. Tā bija neierobežoti izjusta bauda. Neapolē, tā stāstīja Narciss, ostas un Svētās Lūcijas kvartālos, šaurajās, pretīgajās ielās, kas bija piekārtas ar veļu žāvēšanai, tautas dzīve risa brīvā dabā. Sievas un bērni, kas nebija nonākuši lejā uz ielas, uzturējās viegli būvētajos koka balkonos, kas atradās pie visiem logiem. Tur sievietes šuva, dziedāja un mazgājās. Taču galvenā kopējā dzīvojamā telpa bija iela: te viri uzģērba bikses, te puskailas sievas utoja bērnus

un sukāja sev matus; te izbadējušai tautai allaž bija galds klāts. Pie ratiem, pie maziem galdiņiem par lētu naudu pārdeva visdažādāko ēdamo — pārgatavojušos granātābolus un melones, vārītus makaronus, vārītus dārzeņus, ceptas zivis, gliemežus, tas viss jau pagatavots ēšanai turpat uz vietas bez jebkādas vajadzības kurt virtuvē uguni. Un kāds te vienmēr bija ņudzošs ļaužu bars: mātes, kas bez mitas mētājās rokām un runāja, tēvi, kas sēdēja rindā gar ietves malām, bērni, kas joņoja pa ielu šurp turpl Valdīja neizsakāms troksnis, dzirdēja klaigas, dziesmas un mūziku, un viss norisinājās visdīvainākā bezbēdībā! Skarbas balŠis skaļi iesmējās, melnīgsnējās, neglītās sejās atmirdzēja brīnišķīgas acis, kas liesmoja esamības priekā zem naktsmelnajiem, pinkainajiem matiem. Ak, nabaga, jautrā, bērnišķīgā, naivā tauta, kuras vienīgā vēlēšanās aprobežojās ar dažiem sfi, kas ir nepieciešami, lai apmierinātu izsalkumu šai nepārtraukti atvērtajā tirgū! Protams, šāda demokrātija vēl neapzinās savu spēku. Un, ja šai tautai bija žēl kādreizējās monarhijas, kuru tā iedomājās spēcīgāku par tagadējo iekārtu, tad uzmācās jautājums, vai vispār ir vērts šīs tautas dēļ uztraukties un censties tai dot pretēji tās gribai zināšanas, pašapziņu, labklājību un pašcieņu? Dziļas skumjas iezagās Pjēra sirdī, noraugoties šajos bada cietējos, kas skurba saules spulgā. Jā, zem šīm skaistajām debesīm tauta vēl ilgi dzīvos kā bērni; tikai tā ir izskaidrojams, kādēļ demokrātiskā apziņa vēl nemodās. Protams, nabadzīgie ļaudis Neapolē un Romā cieta vispārēju trūkumu, bet viņu sirdīs nebija iegūlis baigo ziemas dienu rūgtums, kad tiem bija jātrīc saltumā, bet bagātie sildījās pie liesmojošiem kamīniem; viņi nepazina sūrmes pilnos sapņus caurās būdās, kur sniegs krīt iekšā lielām pārslām, nepazina šīs ilgas pie dziestošas sveces, nepazina uzliesmojošo sašutumu, vēlēšanos nodibināt taisnību, vēlēšanos sacelties, lai glābtu sievu un bērnus no diloņa, vēlēšanos ierīkot ģimenei siltu, cilvēka cienīgu mājokli. Ak, saltuma posts ir sociālās netaisnības pārmērīgums, baismīga skola, kurā nabagais iepazīst ciešanas, saceļas pret tām un zvēr darīt tām galu, kaut arī būtu jāsagrūst visai vecajai pasaulei.

Tagad arī Pjēram kļuva saprotams, ka zem šādām brīnišķīgām debesīm varēja rasties svētais Francisks, ubags, kas staigāja pa ceļiem, slavinādams dievišķo mīlestību un nabadzības burvīgumu. Protams, pats to rieapzināda-

mies, svētais Francisks bija revolucionārs; protestēdams pret Romas galma pārlieko greznību, viņš sludināja mī-Iestību pret nelaimīgajiem un atgriešanos pie pirmatnējās baznīcas vienkāršības. Nekad taču šāda mudināšana uz šķīstību un atturību nebūtu varējusi rasties kādā ziemeļzemes decembra sala stindzinātā nostūrī. Te bija nepieciešama dabas burvestība un pieticīga tauta, ko izauklējusi saule, tauta, kuras gaitas svētītas ar siltuma piesātinātiem ceļiem. Tikai te svētais Francisks spēja galīgi aizmirst sevi pašu. Bet tad Pjērā modās mulss jautājums: kā gan šajā zemē varēja piedzimt svētais Francisks, dvēsele, kas pret visām radītām būtnēm, dzīvniekiem un pat nedzīvām lietām izjuta tik dziļu, tik kvēlu mīlestību, kā gan viņš varēja piedzimt šajā zemē, kura mūsdienās ir tik nežēlīga, tik netaisna pret mazajiem ļautiņiem, kura nicina tos un pat savam pāvestam nedod dāvanas? Vai tad tiešām sensenais lepnums izkaltējis sirdis? Vai ļoti senu tautu pieredze beidzot noved pie savtīguma? Itālijas dvēsele šķita iemigusi savā dogmatiskajā un krāšņajā katolicismā, bet ilgas pēc atgriešanās pie evaņģēliskā ideāla, pēc tuvāku mīlestības atdzimst ziemeļu zemju drūmo līdzenumu tautās, kuras saule nelutina. Un tas arī ir izskaidrojums tam, kādēļ svētais Francisks, kad bija ieguvis savu sirds mīļāko — Nabadzību, varēja to vadāt apkārt basām kājām un puskailu, jo dabā valdīja pavasaris un cilvēku sirdīs mīlestība un līdzjūtība pret savu tuvāko.

Sarunājoties Pjērs un Narciss bija nonākuši Svētā Pētera laukumā un tuvu restorānam, kur jau reiz bija brokastojuši; iegājuši viņi apsēdās pie viena no mazajiem, ar apšaubāmi tīru galdsegu klātajiem galdiņiem, kas rindojās gar ietves malu. Skats no šejienes bija patiesi brīnišķīgs: tieši pretim atradās bazilika, pa labi, virs majestātiskajām kolonādēm pacēlās Vatikāns. Pjērs tūlīt vērsa skatienus turp, jo Vatikāns neatlaidīgi nodarbināja viņa domas. Sevišķi cieši viņš vēroja trešo stāvu ar vienmēr aizvērtajiem logiem, kur dzīvoja pāvests un kur nekad nebija redzama neviena dzīva dvēsele. Kad viesmīlis pasniedza uzkožamos — fenheļus un anšovus, priesteris klusi iesaucās, lai pievērstu sev Narcisa uzmanību.

— Ak, paskatieties taču, mīļais draugs… tur pie tā loga, par kuru man teica, ka tas ir svētā tēva logs… vai jūs neredzat tur stāvam baltu, nekustīgu tēlu?

Jaunais cilvēks sāka smieties.

— Jā gan, svētais tēvs! Jūs viņu tik ļoti vēlaties redzēt, ka jūsu griba viņu atsaukusi.

— Apgalvoju jums, — Pjērs atkārtoja, — ka tur aiz loga rūtīm stāv balts tēls un skatās uz mums.

Narciss, kurš bija ļoti izsalcis, dūšīgi ēda, turpinādams uzjautrināties. Bet pēkšņi viņš teica:

— Nu, mans mīļais, ja jau pāvests uz mums skatās, tad ir pienācis laiks atkal interesēties par viņu… Es jums apsolīju pastāstīt, kā viņš briesmīgajā finansu krīzē zaudēja svētā Pētera mantojuma miljonus. Nupat jūs redzējāt šīs krīzes radītās drupas, un apmeklējums Prati di Castello nebūtu pilnīgs, ja noslēgumā jūs nedzirdētu šo stāstu.

Dūšīgi ēzdams, Narciss sāka plaši un gari stāstīt. Pēc Pija IX nāves svētā Pētera mantojums pārsniedza divdesmit miljonus. Kardināls Antonelli, kurš veikli spekulēja un visumā guva lielu peļņu, bija noguldījis šo naudu pa daļai Rotšilda bankā, pa daļai uzticējis dažādiem nun-cijiem, kuriem bija uzdots raudzīties, lai ārzemēs tā nestu augļus. Bet pēc kardināla Antonelli nāves viņa pēctecis kardināls Simeoni šo naudu nuncijiem atprasīja, lai to noguldītu Romas bankā. Tiklīdz Leons XIII bija uzkāpis tronī, tā viņš sasauca kardinālu komisiju, lai tā pārvaldītu svētā Pētera mantojumu. Komisijas priekšsēdētājs bija monsenjors Folki. šis prelāts jau divpadsmit gadus spēlēja ievērojamu lomu Romas dzīvē. Viņš bija pāvesta kancelejas ierēdņa dēls. Šis ierēdnis pēc savas nāves atstāja vairākus miljonus, kas bija gūti veiklos darījumos. Monsenjors Folki savukārt arī bija veikls finanŠists un sekoja sava tēva pēdās. Tādēļ komisija pakāpeniski pilnvaroja naudas lietās viņu un atļāva rīkoties pilnīgi pēc savas patikas, un akceptēja pārskatus, kurus viņš katrā sēdē sniedza. Mantojums neienesa gadā vairāk procentu par vienu miljonu. Tā kā izdevumu budžets bija septiņi miljoni, vajadzēja dabūt vēl sešus miljonus. Pāvests izsniedza no svētā Pētera graša ziedojumu kases monsen-joram Folki katru gadu trīs miljonus. Monsenjors savas divpadsmit gadu ilgās darbības laikā veica īstu brīnumu, šo kapitālu dubultojot. To viņš paveica ar veiklām spekulācijām un izdevīgiem noguldījumiem. Tāpēc Vatikānam izdevās iekļauties budžeta ietvaros, neaizskarot svētā Pētera mantojumu. Pirmajā laikā viņš guva ievērojamu peļņu, spekulējot Romā ar zemesgabaliem. Viņš uzpirka visu jauno uzņēmumu akcijas — dzirnavu, omnibusu,

ūdensvadu, iesaistoties bez tam plašās finansiālās operācijas ar kādu katolisko Romas banku, ar tā saucamo banca Romānā. Pāvests bija pārsteigts par šo viņa lielo veiksmi. Līdz šim ari viņš pats bija spekulējis ar kāda uzticības vīra, vārdā Sterbīni, palīdzību. Tagad svētais levs savu uzticības vīru atlaida un uzdeva monsenjoram Folki laist darbā viņa naudu, tāpat kā monsenjors Folki lo veiksmīgi darīja ar svēta krēsla naudu. Tas bija prelāta ziedu laiks un viņa varas kalngals. Pēc tam uzbruka ļaunas dienas un pamati sagrīļojās, sabrukums nāca pēkšņi ka zibens spēriens. Nelaimīgā kārtā viens no Leona XIII galvenajiem spekulācijas veidiem bija lielu summu aizdošana Romas firstiem, kuri bija naudas ieraušanas drudža apsēsti un sapinušies namu celšanas darījumos. Sie firsti kā garantiju deva pāvestam akcijas. Kad nāca sabrukums, pāvesta rokās bija nevērtīgi papīri. Bez tam bija vēl viena ļoti neglīta avantūra: pāvesta vara bija centusies nodibināt banku Parīzē, lai turienes dižciltīgajai ticīgajai klientūrai iesmērētu obligācijas, kuras Itālijā nevarēja nekur noguldīt; lai šie ticīgie uzķertos uz izmestās makšķeres, tiem iegalvoja, ka arī pats pavests noguldot savus līdzekļus šajā bankā. Bet visļaunākais bija tas, ka pāvests šeit zaudēja trīs miljonus. Visumā stāvoklis kļuva jo kritiskāks tad, kad svētais tēvs viņa rīcībā esošos miljonus ieguldīja baigās spekulācijās, kas norisinājās Romā, Vatikāna pievārtē; arī viņu bija sagrābusi peļņas kaisle un varbūt arī cerība, ka viņš ar naudas palīdzību atgūs šo viņam ar varu atņemto pilsētu. Atbildību nesa tikai viņš viens pats, jo monsenjors Folki nekad neuzsāka nevienu svarīgu darījumu bez pāvesta padoma. Tādējādi vienīgi viņš, dzīdamies pēc naudas un vēlēdamies padarīt baznīcu par modernu lielkapitāla varu, bija īstais nelaimes vaininieks. Bet, kā jau tas vienmēr mēdz notikt, tā tas notika arī šoreiz — prelāts kļuva par vienīgo grēkāzi. Viņam bija valdonīgs un smags raksturs, komisijas kardināli viņu neieredzēja, atrodot, ka kopējās sanāksmes ir galīgi liekas, jo viņš tikpat rīkojās kā neierobežots valdnieks un visi sapulcējās vienīgi tādēļ, lai akceptētu to, ko viņš uzskatīja par vajadzīgu viņiem ziņot par saviem darījumiem. Kad notika katastrofa, kardināli organizēja sazvērestību. Viņi biedēja pāvestu ar ļaunām valodām, kādas klīda apkārt, un piespieda monsenjoru Folki komisijas priekšā atskaitīties par pašreizējo baznīcas kapitāla stāvokli. Stāvoklis bija ļoti

slikts, jo milzīgie zaudējumi vairs nebija novēršami. Tad Folki krita nežēlastībā un kopš tā laika veltīgi lūdz audienci Leonam XIII, kurš vienmēr kategoriski atsakās viņu pieņemt, it kā gribēdams sodit kardinālu par abu kopīgi pastrādāto kļūdu, par naudas kāri, kas abus bija apstulbojusi; bet inonsenjors Folki nekad nav par to žēlojies, viņš ir ļoti ticīgs, ļoti padevīgs liktenim, viņš liecas tā priekšā un glabā savus noslēpumus. Neviens nespēja noteikti minēt miljonus, ko svētā Pētera mantojums' bija zaudējis šajā juceklī, šajā spēles zaņķī pārvērstajā; Romā. Ja vieni runā par desmit miljoniem, tad otri apgalvo, ka zaudēti trīsdesmit. Visticamāk, ka zaudējums ir apmēram piecpadsmit miljoni.

Pēc kotletēm tomātu mērcē viesmīlis atnesa ceptu cāli,; un, to ēdot, Narciss beidza savus paskaidrojumus.

— Ak, es jau jums to teicu, caurums tagad aizbāzts ar ievērojamām summām, ko atmet svētā Pētera graŠis, ziedojumu īsto summu zina tikai pāvests, un ar šo naudu viņš rīkojas neierobežoti… Galīgi izdziedināts viņš tomēr nav, zinu no drošiem avotiem, ka viņš vēl joprojām spekulē, tikai daudz piesardzīgāk. Arī tagad viņa uzticības vīrs ir prclāts; man šķiet, ka tas ir monsenjors Mar- ļ colini, jo tas kārto pāvesta naudas lietas… Bet svēta- j jarn tēvam ir taisnība, mans mīļais. Velns lai parauj, jā- ļ iet taču lidzi laikam!

Pjērs klausījās aizvien augošā pārsteigumā, kam pie- ! vienojās izbīlis un skumjas. Tas viss bija saprotams, pat ļ attaisnojams; bet viņš nekad nebija varējis iedomāties , savos sapņos, ka kaut ko tamlīdzīgu var darīt dvēseļu gans, kas ieņem augstu stāvokli un ir tik tālu pasaulei un visām laicīgam rūpēm. Kā tas iespējams, ka pāvests — nabagu un cietēju garīgais tēvs — spekulē ar apbūves laukumiem, ar biržas papīriem! Viņš bija spekulējis, no- ļ guldījis kapitālus ebreju baņķieru bankās, bija tiecies iegūt savai naudai cik vien iespējams augstus procen- j tus — viņš, kas bija apustuļa pēcnieks, Jēzus Kristus un evaņģēlija augstais priesteris, dievišķais visu trūcīgo un pazemoto draugs! Kāds tas bija sāpīgs kontrasts: tik daudz miljonu šeit augšā Vatikāna istabās, tik daudz noglabātas naudas kādas noslēpumainas mēbeles dziļumā, tik daudz miljonu, kas, apgrozībā likti, vairojās! Tik daudz naudas, kura tika ieguldīta bankās, izņemta ārā, atkal ielikta, lai tā nestu vēl vairāk procentu, kas tika kā zelta j olas apjūsmoti! Bet turpat netālu lejā — pretīgajās ne-

pabeigtajās jaunceltnēs slēpās tik daudz posta; tur bija daudz nabaga cilvēku, kas mira badā savos netīrumos; tur cieta mātes, kam nebija piena, ko dot zīdaiņiem, vīri, kas spiesti dzīvot laiskumā darba trūkuma dēļ, sirmgalvji,

kas pamesti novārtā kā nastu nesēji, kurus nogalina, kad tie vairs nav noderīgi! Ak žēlsirdības dievs, ak mīlestības dievs! Vai tas bija iespējams? Protams, baznīcai bija materiālas rūpes, tā nevarēja pastāvēt bez naudas; tā bija gudra un politisku apsvērumu pamatota doma iegūt baznīcai kapitālu, lai tā varētu savus pretiniekus uzvarēt, liet cik aizvainojoši, cik netīri tas bija. Baznīca nokāpa no saviem dievišķajiem karaliskās cieņas augstumiem, lai nebūtu nekas cits kā vienīgi kāda politiska partija, kada milzīga internacionāla savienība, kas noorganizēta tikai tādēļ, lai iekarotu un paturētu savā varā pasauli!

Dīvainais stāstījums modināja aizvien lielāku izbrīnu Pjērā. Vai bija iespējams sacerēt kādu vēl pārsteidzošāku, vēl aizraujošāku drāmu? Šis pāvests, kurš ieslēdzās savā pili, kas gan bija cietums, tomēr tāds, kura simt logi vērās bezgalībā, Romā, Romas līdzenumā un tālajos kalnos; šis pāvests, kurš no sava loga katrā dienas vai nakts stundā, katrā gadalaikā spēja ar skatienu aptvert savu pilsētu un to vienmēr redzēt sev pie kājām guļam — savu pilsētu, kas tam bija nolaupīta, ko viņš tiecās dabūt atpakaļ, nemitīgās žēlabās prasot, lai viņam to dod atpakaļ. Šis pāvests, kurš katru dienu no paša sākuma bija noskatījies pārvērtībās, kādas pārdzīvoja viņa pilsēta, kurš bija redzējis, kā tika noārdīti vecie kvartāli, kā zemesgabali pārdoti, kā pamazām slējās augšup jaunceltnes, beidzot izveidojot baltu jostu ap vecajiem, sarkanajiem jumtiem; pāvestu, kurš ik dienas skatīja celsmes drudzi, kurš tam sekoja no rīta līdz vakaram, līdz beidzot arī viņu pašu sagrāba šī spekulācijas kaisle, kas bija jūtama visā pilsētā; šis pāvests, kurš no savas noslēgtās istabas dziļuma pats saka sajūsmināties par savas pilsētas izskaistinājumiem, kurš gribēja ar naudas darījumu palīdzību bagātāks kļūt, pats bija piedalījies darījumos, ko bija uzsākusi Itālijas valdība, kuru viņš uzskatīja par laupītāju, un beidzot zaudēja miljonus milzīgajā katastrofā, ko viņam gan vajadzēja vēlēties, bet ko viņš nespēja paredzēt! Nē, nekad vēl neviens no troņa padzīts karalis nebija padevies dīvainākai iegribai, nekad neviens no troņa padzīts karalis nebija kompromitējis

sevi traģiskā avantūrā, par kuru viņš saņēma sodu. Bet pāvests nebija karalis, viņš bija dieva sūtnis, jūsmīgi ticīgās kristietības acīs pats dievs!

Viesmīlis atnesa desertu — kazas sieru un augļus; kad Narciss bija apēdis vīnogu ķekaru, viņš, paceldams skatienu, iesaucās:

— Jums ir taisnība, mans dārgais, tagad arī es skaidri redzu balto ēnu tur augšā pie loga svētā tēva istabā.

Pjērs, nenolaizdams acis no loga, klusi teica:

— Jā, jā, tā pazuda, bet tagad atkal parādījās; tā vēl joprojām tur stāv nekustīga un balta.

— Bet ko tad citu lai viņš dara? — turpināja Narciss, vērdamies logā ar gurdu un sapņainu skatienu; nebija uzminams, vai viņš uzjautrinās vai ne. — Pāvests taču ir tāds pats cilvēks kā jebkurš cits, viņš arī skatās ārā pa logu, kad grib mazliet izklaidēties; vēl jo vairāk tāpēc, ka viņam paveras skats, kas nekad nevar apnikt.

Tieši šī patiesība Pjēru mulsināja un satrauca. Tā kā viņš arvien bija dzirdējis stāstam par cieši noslēgtu Vatikānu, viņš bija sev iztēlojies drūmu pili, ar augstām mūra sienām iežogotu. Neviens viņam nebija teicis un, šķita, neviens to ari nezināja, ka šī pils valdīja pār Romu un pāvests no sava loga redzēja pasauli. So bezgalību Pjērs labi pazina, jo viņš bija tajā noraudzījies no Jani-kula pakalna virsotnes, no Rafaela lodžijām un no bazilikas kupola. Ko Leons XIII šajā mirklī vēroja, stāvot nekustīgs un balts pie loga, to vēroja ari Pjers līdz ar viņu. Milzīgajā Sabīņu un Albāņu kalnu ietvertajā Romas līdzenuma centrā Leons XIII redzēja slavenos pakalnus: Janikulu, kuru vainago Pamfīli villas koki; Aventīnu, no kura palikušas tikai trīs zaļajām lapotnēm pus-aizsegtas baznīcas; vēl vientuļāko Mateji villas briestošo apelsīnu smaržā līto Kēlija pakalnu; Palatinu, kuru robežoja šaura, it kā uz cēzaru kapiem izplaukusi ciprešu rinda; Eskvilīna pakalnu ar Santa Marta Maggiore baznīcas slaido zvanu torni; Viminālu, kurš ar savu kritaini balto jaunceltņu jūkli bija līdzīgs pamestai akmeņlauztuvei; Kapitoliju ar Senatoru pili, kura priekšā tik tikko bija saskatāms četrstūrainais zvana tornis; Kvirinālu, kur žilbinoši dzeltena starp tumšajām dārzu ēnām pletās karaļa pils. Bez Santa Maria Maggiore baznīcas viņš redzēja ari visas citas bazilikas. San Giovanni in Lalerano baziliku, pāvesta varas šūpuli, San Paolo fuori te Mūra, Santa Croce in Gerusaleimne, Santa Agnese baziliku, re-

dzēja il Gesu katedrāli, San Andrea della Valle katedrāli, San Carlo katedrāli, San Giovanni de Fiorentini katedrāli un visas pārējās četrsimt Romas baznīcas, kuras šo pilsētu vērš ar krustiem nosētā, svētā laukā. Viņš redzēja arī slavenus pieminekļus, visu gadsimtu lepnuma lieciniekus; Svētā eņģeļa pili, šo par pāvesta cietoksni pārvērsto imperatora pēdējo dusas vietu un tieši pretējā pusē citas gar Apija ceļu izvietotās dusas vietas. Viņš redzēja ari Karakallas termu drupas, Septīmija Severa mājokļa drupas, kolonnu, portiku, triumfa arku paliekas un, beidzot, renesanses laikmeta kardinālu greznās pilis un villas: Palazzo Farnese, Palazzo Borghese, villa Medici un vēl citas, — veselu jumtu un fasāžu jūkli. Bet turpat no tā paša loga pa kreisi pāvestam pavērās arī atbaidošais jauno celtņu kvartāls Prati di Castello. Kad viņš pēcpusdienā pastaigājās pa saviem dārziem, kurus Leona IV mūris ietver kā cietokšņa iekšējo pagalmu, viņa acu priekšā Montē Mario pakājē pletās pretīgais skats uz bedri — dziļo ieleju, kuru valdība baigajā ēku celtniecības drudža laikā bija likusi izrakt, lai celtu tur plašu ķieģeļu rūpnīcu. Zaļās nogāzes izrakņātas, un tagad uz visām pusēm vijas iedzelteni grāvji. Slēgtās fabrikas ir tikai nožēlojamas drupas ar saviem augstajiem, mirušajiem skursteņiem, no kuriem vairs neceļas augšup dūmi. Arī visās pārējās dienas stundās pāvests nevar tuvoties savam logam, lai acu priekšā tam nebūtu skats ar pamestajām celtnēm, kuru labā bija strādājušas tik daudzas ķieģeļnīcas. Visas celtnes bija jau nomirušas, neuzsākušas pat dzīvot, un šobrīd te bija redzams tikai posts, kurš bija uzveicis Romu, kas šeit sapuva kā pamestas veco sabiedrību paliekas.

Pjērs iedomājās, kā Leons XIII — baltā ēna tur augšā, aizmirsdams visu pārējo pilsētu, savu sapņaino skatienu pievērš vienīgi Palatīnam. Slavas oreols tam ir atņemts, un zilgmē slejas augšup vienīgi melnās cipreses. Pāvests, bez šaubām, savā iztēlē atkal uzcēla cēzaru pilis, viņam patika atsaukt atpakaļ diženās, slavas vainagotās, purpurā tērptās ēnas, savus senčus, lielos imperatorus un augstos priesterus, tikai tie varēja viņam pastāstīt, kā tie neierobežoti valdījuši pār visām pasaules tautām. Pēc tam viņa skatieni aizslīdēja līdz Kvirinālam un iedziļinājās pretī esošajā karalistes mītnē. Kāda dīvaina sagadīšanās, ka abas šīs pilis, Kvirināls un Vatikāns, raugās viena otrā, ka tās abas paceļas pār viduslaiku un renesanses

Romu, kuras saules svelme dedzina un zeltā tin vecos jumtus, kas piekļaujas cits citam Tibras krastos. Pāvests un karalis varēja ar vienkāršu teātra binokli, kad tie stāvēja katrs pie sava loga, skaidri viens otru saskatīt. Abi nav nekas vairāk kā niecīgi, bezgalīgajā telpa pazūdoši punkti. Bet kāds bezdibenis viņus šķir, cik vēstures gadsimtu, cik paaudžu, kuras cīnījušās un cietušas, kāds miris diženums un kāda sēkla nezināmajai nākotnei! Viņi redz viens otru, un vēl joprojām viņu starpā norisinās mūžīga cīņa par tautu, kas plūst viņu acu priekšā, nāk un aiziet. Kurš no viņiem būs neierobežotais valdnieks — piiesteris, dvēseļu gans vai monarhs, kuram pieder vara par cilvēku miesu? Pjērs vaicāja sev, kādās pārdomās, kādos gan sapņos iegrimst Leons XIII, stāvēdams pie šā loga rūtīm, baltais, rēgainais tēls, kuru, likās, viņš joprojām vēl saskata. Redzot jauno Romu, vecos, nopostītos un jaunos, it kā nelaimei pamestos kvartālus, pāvestam, protams, vajadzēja priecāties par Itālijas valdības milzīgo neveiksmi. Viņam taču bija nolaupīta viņa pilsēta, viņam taču Itālijas valdība bija gribējusi parādīt, kā veidojama liela galvaspilsēta, — rezultāts bija šī katastrofa ar daudzām pamestām neglītām un nevajadzīgam celtnēm. Neviens pat nezināja vairs, kā tās pabeigt. Pāvestam taču vajadzēja priecāties par grūtībām, kādās bija ieslīgusi uzurpatoru valdība, priecāties par politisko un finansiālo krīzi, par augošo tautas postu, kas draudēja pazudināt tagadējo valdību; bet tomēr — vai tad ari viņa krūtīs nepukstēja patriota sirds, vai tad arī viņš, būdams Itālijas dēls, nemīlēja savu dzimteni, kuras dvēsele un mūžsenais lepnums mita arī viņa asinis? Ak nē, viņš nekaros pret Itāliju, gluži pretēji, viņš darīs visu, lai tā atkal kļūtu pasaules valdniece! Droši vien pāvesta cerību priekā jaucās arī sāpes, redzot, cik ļoti nopostīta ir viņa dzimtene, redzot tai draudošo bankrotu, redzot izjaukto, nepabeigto Romu, kurā izpaudās vispilnīgākā nevarība. Ja Savojas dinastija kādu dienu kristu — vai tad viņš nebija šeit, lai to aizvietotu, lai beidzot atkal atgūtu savu pilsētu, kuru viņš jau piecpadsmit gadus bija redzējis no sava loga ārdītāju un mūrnieku rokās? Tad pāvests būtu atkal valdnieks pār pasauli, sēdētu tronī dieva izraudzītajā pilsētā, kurai pravieši bija sludinājuši mūžīgu pastāvēšanu un varu pār pasauli.

Apvārsnis paplašinājās, un Pjērs vaicāja sev, ko gan Leons XIII saskata aiz Romas robežām, aiz Romas līdze-

numa, aiz Sabīņu un Albāņu kalniem, ko viņš saskata visā kristietibā. Viņš bija ieslēdzies Vatikānā pirms astoņpadsmit gadiem, viņš redzēja pasauli vienīgi pa savas istabas logu. Ko viņš redzēja, kadas atbalŠis, kādas patiesības, kādas atziņas sasniedza viņu no mūsdienu pasaules? Reizēm lokomotīvju svilpieni taču viņam jāsadzird, kas plūda šurp no Vimināla augstienes, kur atrodas dzelzceļa stacija; dzelzceļš atspoguļoja pašreizējo zinātnisko civilizāciju, tas bija tautu savstarpējās tuvināšanās līdzeklis, lai cilvēce varētu soļot pretī gaišākai nākotnei. Varbūt arī pāvests sapņoja par brīvību, kad viņš, pavērsdams skatienus pa labi, lejā viņpus Apija ceļa kapenēm nojauta jūru? Vai ari viņam kādreiz ir bijusi vēlēšanās atstāt Romu un tās paražas, lai kaut kur citur nodibinātu jaunās demokrātijas pāvesta valstību? Stāstīja taču, ka pāvestam piemītot skaidrs un gudrs prāts. Bet tad viņam vajadzētu visu saprast, viņam vajadzētu nodrebēt, kad neskaidras valodas atplūda līdz viņam no tālām cīņas pārņemtām valstīm, piemēram, no Amerikas, kur sazvērnieki bīskapi gatavojās iekarot tautu. Vai tie pūlējās viņa labā vai tikai savā labā? Ja viņš nespēja tiem līdzi iet, ja viņu sasaistīja dogmas un tradīcijas, ja viņš ietiepīgi palika savā Vatikānā — vai tad nebija jābaidās, ka vienu dienu notiks lūzums? Un no tālienes nāca draudīgi vēji, kuri vēstīja šķelšanās briesmas, un modināja viņa sirdī bažas, kas kļuva aizvien lielākas. Šķita, ka ša iemesla dē] viņš bija kļuvis īsts samierināšanās politikas piekritējs. Viņš gribēja apvienot savā vadībā visus izkaisītos baznīcas spēkus un raudzījās caur pirkstiem uz dažu bīskapu pārdrošībām, cik daudz iecietība pieļāva, un centās pats iekarot tautu, nostādamies tās pusē cīņā pret gāztajiem monarhiem. Bet vai viņš ies vēl tālāk? Vai nenāks pie atziņas, ka viņš Vatikānā aiz smagajām bronzas durvīm ir iemūrēts un viņu tur gūstā stingrā, katoliskā dogma, pie kuras viņu saistīja gadsimti? Pie tās viņam vajadzēja turēties. Viņš gluži vienkārši nemaz nespētu aprobežoties ar savu īsteno visvarenību, ar savu morālo autoritāti, kas lika cilvēcei mesties viņam pie kājām, kas lika svētceļniekiem krist ceļos un sievietēm zaudēt samaņu. Atstāt Romu, atteikties no laicīgās varas — tas nozīmēja pārvietot katoliskās pasaules centru uz citu vietu. Tas nozīmēja, ka tad pāvests vairs nebūtu katolicisma galva, bet vadonis kādai citai reliģijai. Cik gan satrauktām jābūt domām, kas viņu nodarbina, kad vakara vējš atnes sev līdzi neskaidru ainu par šo «citu pāvestu», bailes no jaunās, vēl neskaidrās reliģijas, kas radusies dobjajos uz priekšu ejošo tautu soļos. Bet šo soļu dima aizsniedza viņa auŠis no visām debesu pusēm.

Šajā brīdī Pjērs nojauta, ka baltās, nekustīgās ēnas atbalsts ir nemitīgā uzvaras apziņa. Ja cilvēks nekā nevarēja darīt, tad palīgā nāks brīnums. Pāvests bija cieši pārliecināts, ka Roma atkal piederēs viņam; un, ja ne viņam, tad viņa pēctecim. Vai tad katoļu baznīcai, kam piemita nesalaužama dzīvotgriba, nevajadzēja pastāvēt mūžīgi? Kāpēc gan ne? Kādēļ netiekties pēc pasaulīgās varas? Vai tad dievs nav visuvarens? Ja dievs gribēs, tad jau rit pat viņa pilsēta var tikt atdota viņam ar kāda negaidīta brīnuma palīdzību par spīti visiem cilvēciskiem spriedumiem un šķietamai loģikai. Ai, kā gan viņš apsveiks savu pazudušo meitu, kuras divdomīgās avantūrās viņa asarām pārplūdušās tēva acis bija noskatījušās! Cik ātri viņš aizmirsīs pārkāpumus, kurus bija redzējis astoņpadsmit gadus, bija redzējis katru stundu un katrā gadalaikā! Varbūt pāvests pat sapņoja par to, ko viņš darīs ar jaunajiem pilsētas kvartāliem, kas izkropļoja viņa pilsētu; vai lai tos nojauc vai atstāj par pierādījumu troņa laupītāju neprātam? Roma kļūs atkal par diženo, mirušo pilsētu, kura nievāja visas veltīgās rūpes par tīrību un materiālo labklājību, un mirdzēs atkal pār pasauli visšķīstākā dvēseles skaidrībā savā pagājušo gadsimtu slavā. Un pāvests sapņoja tālāk. Viņš iztēlojās, kā viss veidosies no jauna, bez šaubām, sākot jau ar rītdienu. Lai būtu kā būdams, viss tomēr bija labāk nekā Savojas dinastijas valdīšana, pat republika. Kāpēc gan nevarētu būt federatīva republika, kas Itāliju atkal sašķeltu pēc vecā politiskā iedalījuma parauga? Pāvestam atdotu atkal atpakaļ Romu, un viņu izvēlētu par šādā veidā atjaunotās valsts aizstāvi. Tad pāvesta skatieni aizklīda pāri Romai, pāri Itālijai. Viņa sapnis kļuva aizvien plašāks. Tas jau aptvēra republikānisko Franciju, Spāniju, kas atkal varēja kļūt tāda, kāda kādreiz bija, Austriju, kas kādu dienu pakļausies viņa iespaidam, visas katoliskās nācijas, kas visas kopā izveidos Eiropas Savienotās Valstis un augstā virspriestera vadībā dzīvos mierā un brālībā. Un pēc tam iestāsies pilnīga svētlaime zemes virsū, izzudīs visas citas konfesijas, visas citu ticību tautas nāks pie viņa kā pie vienīgā gana, pie viņa, un Jēzus viņa vārda valdīs pār vispasaules tautām…

Pjēru pēkšņi skarbi iztraucēja no sapņa, kuru viņš piedēvēja Leonam XIII.

— Ak, dārgais, — viņu uzbilda Narciss, — paskatie-lies taču uz brīnišķīgo kolonādes statuju nokrāsu!

Narciss bija licis atnest sev tasi kafijas un, kā jau izsmalcināts estēts, gurdi aizsmēķēja cigāru.

— Vai ne, tās ir rožainas, bet rožainais tonis pāriet mēļā, it kā viņu akmens dzīslās ritētu eņģeļu zilās asinis… Tā ir Romas saule, mans draugs, kas tām dāvā šo mūžīgo dzīvošanu, tās patiešām dzīvo, skaistajās nokrēslas stundās esmu redzējis statujas smaidām un sniedzam rokas man pretim… Ak Roma, brīnišķā, daiļā Roma! Te varētu dzīvot tāds nabags kā Ijabs un aizvien justies līksms, elpojot šo burvīgo gaisu!

Šoreiz Pjērs nespēja apvaldīt izbrīnu, atceroties, kādā balsī Narciss runāja par darījumiem. Un Pjēra domas aiztrauca atpakaļ uz Prati di Castello. Tur redzētā drausmīgā nabadzība žņaudza viņa sirdi. Viņš atkal redzēja acu priekšā šo apkaunojošo netīrību, kur bojā gāja tik daudz būtņu, drausmīgo sociālo netaisnību, kas cilvēces vairumam nolēmusi nolādētu lopa dzīvi bez prieka, bez maizes. Pjēra skatieni atkal tiecās uz Vatikāna logiem, un viņam šķita, ka redz aiz rūtīm paceļamies pāvesta svētībai paceltu bālu roku. Svētību Leons XIII veltīja no saviem augstumiem pāri Romai, pāri līdzenumam un kalniem visiem ticīgajiem un visai kristietībai. Bet šī svētība Pjēram pēkšņi likās kā izsmiekls un nevarības izpausme. Jau tik daudzus gadsimtus tā nespēja mazināt cilvēces ciešanas, nespēja atnest pat mazliet taisnības nelaimīgajiem, kas mira badā turpat pāvesta loga priekšā.

IX

Tā kā Benedeta bija likusi Pjēram pateikt, ka vēlas ar viņu parunāt, viņš pievakarē nokāpa lejā salonā un sastapa to Cēlijas sabiedrībā. Abas dzīvi sarunājās.

— Zini, es redzēju jūsu Pjerīnu, — iesaucās jaunā meitene brīdī, kad viņš ienāca. — Jā, jā, turklāt kopā ar

Dārio; mati šķiet, viņa tam ir sekojusi; Dārio ieraudzīja to kādā Pinčo alejā, kur meitene viņu gaidīja, un uzsmaidīja tai. Es tūlīt visu sapratu… Ak, cik viņa ir skaista!

Benedeta mierīgi smaidīja par Cēlijas jūsmu. Bet ap viņas muti iegula mazliet sāpīgs vaibsts; lai gan viņa bija ļoti saprātīga, viņai beidzot tomēr sagādāja ciešanas meitenes kaisle, kura, kā viņa nojauta, bija bērnišķīga, bet stipra. Ka Dārio amizējas, — jo viņa liedzas un viņš bija jauns un nebija nekāds atturībnieks, — to viņa saprata. Bet nelaimīgā meitene mīlēja Dārio pārlieku, un Benedetu biedēja doma, ka viņš varētu aizmirsties; tik liels daiļums taču attaisnoja visu. Savas sirds slepeno nemieru Benedeta uzticēja Pjēram, pievēršoties citam sarunas tematam.

— Apsēdieties, abata kungs… Jūs redzat, mēs pašlaik tenkojam. Martu nabaga Dārio apsūdz, ka viņš visas Romas skaistules dzenot nelaimē… Stāsta pat, ka viņš esot tas laimīgais, kas dāvina Tonietai baltās rozes, kuras tā vadā sev līdzi Korso jau veselas divas nedēļas.

Čēlija tūlīt iekaisa:

•— Bet tas taču skaidrs, mana dārgā! Vispirms ļaudis vēl šaubījās un domāja, ka laimīgais ir jaunais Ponte-korvo vai leitnants Moretī. Tu vari iedomāties, ko gan visu nesarunāja… Šodien visa pasaule jau zina, ka To-nieta savu sirdi dāvinājusi Dārio. Turklāt viņš Tonietu apmeklējis ložā Constanci teātrī.

So sarunu klausoties, Pjērs atcerējās Tonietu, kuru jaunais firsts viņam bija rādījis Pinčo kā vienu no tām retajām pērkamās mīlestības pasaules dāmām, par kuru interesējas Romas augstākā sabiedrība. Un Pjērs atcerējās arī galanto īpatnību, kas padarīja šo sievieti par savdabīgu personību, atcerējās viņas nesavlīgo mīlu, kas reizēm Tonietā iedegās pret īslaicīgu mīļāko. No tā viņa nepieņēma neko citu kā vienīgi katru rītu ballu rožu pušķi; tāpēc tajās reizēs, kad Tonieta parādījās Korso ar baltajām rozēm pat vairākas nedēļas pēc kārtas, augstākās sabiedrības dāmas uztraucās, kvēlā ziņkārē cenzdamās izdibināt izraudzītā un dievinātā vīra vārdu. Kopš vecā marķīza Manfredī nāves, kad Tonietai palika mazā pils Tūkstoša ielā, viņa kļuvusi slavena sava nevainojami skaistā pajūga un dārgo, vienkāršo tērpu elegances dēļ. Daiļo skatu tikai mazliet bojāja fantastiskās cepures. Bija jau aizritējis vesels mēneŠis, kopš bagātais anglis, kas viņu uzturēja, atradās ceļojumos.

— Tonieta Ir ļoti jauka, ļoti jauka, — Cēlija atkārtoja ar pārliecinošu izteiksmi skaidrajā madonnas sejiņā. Meitene interesējās vienīgi par mīlestību. — Un skaista viņa ir ar savām lielajām, maigajām acīm, ak, bet ne tik skaista kā Pjerīna, nē, tas nav iespējams; tomēr uz viņu ir patīkami skatīties; īsta paija acīm!

Neviļus pamājot ar roku, Benedeta šķita Pjerīnu atvairām; turpretī Tonieta viņu neuztrauca, jo viņa saprata, ka šī sieviete Dārio nozīmē vienīgi izklaidēšanos un bija tikai īslaicīga «paija acīm», kā draudzene teica.

— Ak, — Benedeta smaidot turpināja, — mans nabaga Dārio, viņš taču sevi izputinās ar šīm baltajām rozēm! Man viņš tāpēc mazliet jāpazobo… Galu galā šīs skaistules man viņu nozags, neatstās man, ja laulības šķiršana ieilgs… Par laimi, man ir jaunas ziņas. Jā, mūsu process tiek atsākts, un krustmāte šā iemesla dēļ pašlaik izgājusi.

Kad Cēlija piecēlās un Viktorīna ienesa lampu, Benedeta pievērsās Pjēram, kas arī bija piecēlies:

— Palieciet, man ar jums jārunā.

Arī Cēlija vēl aizkavējās. Viņu ļoti interesēja draudzenes laulības šķiršana, viņa gribēja zināt, kādā stāvoklī tā atradās un vai abi mīlētāji drīzumā varēs svinēt kāzas. Viņa cieši apskāva draudzeni.

— Tātad tev ir cerības, tu tici, ka svētais tēvs tev atdos brīvību? Ak, mana mīļā, cik laimīga esmu, cik tas būs skaisti, kad tu būsi kopā ar Dārio!… Es, mana mīļā, arī esmu visai apmierināta, jo redzu, ka manam tētim un māmiņai apnikusi mana ietiepība. Vēl vakar es viņiem teicu, zini, giuži mierīgi: «Es gribu Atīlio un jūs man viņu dosiet.» Tad tētim uznāca drausmīga dusmu lēkme, viņš mani izrāja, draudēja ar dūri un kliedza — kaut arī viņš man kā mantojumu esot devis tikpat lielu spītību, kāda esot viņam pašam, tomēr viņš to salauzīšot. Un tad viņš savā niknumā uzbruka mātei, kura sēdēja visai mierīga un garlaikodamās: «Tad dod taču viņai šo Atīlio, lai viņa atstāj mūs mierā.» Ak, cik es esmu laimīga, cik laimīga es esmu!

Pjērs un Benedeta iesmējās, tik līksmu prieku pauda Cēlijas tīrā lilijas ziedam līdzīgā sejiņa. Beidzot viņa aizgāja istabenes pavadībā, kas viņu gaidīja pirmajā salona.

Kad Benedeta bija palikusi viena ar priesteri, viņa lūdza viņu apsēsties.

— Mans draugs, man uzdots jums dot steidzošu padomu… Acīmredzot izplatījušās baumas, ka jūs uzturaties Romā, un tagad sāk klīst visādas satraucošas valodas par jums. Jūsu grāmata esot kvēls aicinājums uz baznīcas šķelšanos, un jūs pats esot godkārs un nemiera vajāts atkritējs, kurš savu grāmatu publicējis vispirms Parīzē un tagad esot atbraucis Romā, lai to izplatītu šeit un saceltu briesmīgu skandālu. Ja jūs tomēr vēl gribat redzēt svēto tēvu, lai sevi aizstāvētu, tad jums dod padomu divas vai trīs nedēļas nekur nerādīties un pazust, lai jūs aizmirstu.

Pjērs pārsteigts klausījās. Droši vien viss beigsies ar to, ka viņu beidzot izvedīs no pacietības! Izdomājot visādus šķēršļus, viņu beidzot saniknos un taisni uzvedinās uz domām par šķelšanos, un tad izceltos taisnīgs skandāls, kas viņam reiz atvēlētu brīvu rīcību! Viņš taču gribēja aizstāvēties, iebilst. Bet paguris viņš tikai pamāja ar roku. Ak, kādēļ gan uztraukties šīs jaunās sievietes klātbūtnē, viņa taču bija tik godīga un laba!

— Kas jūs lūdza man dot šo padomu?

Benedeta neatbildēja, bet tikai pasmaidīja. Pēkšņi viņam ienāca kaut kas prātā.

— Monsenjors Nanī, vai ne?

Neatbildot tieši, Benedeta sāka slavināt prelātu, kas tomēr galu galā esot nolēmis vadīt viņas laulības šķiršanas procesu. Viņš esot ilgi apspriedies ar krustmāti, donnu Serafīnu, kura pašreiz tieši aizgājusi uz Svētās kolēģijas pili, lai tur sniegtu paskaidrojumus par dažiem šajā sakarībā veiklajiem pasākumiem. Arīpāteram Lorcnco, krustmātes un māsasmeitas biktstēvam, bija jāierodas uz šīm pārrunām, jo laulības šķiršanas ierosinājums taču bija viņa darbs un viņš vienmēr uz to bija mudinājis abas sievietes. Viņš gribēja pārcirst mezglu, kuru ar skaistām ilūzijām bija sasējis patriotiskais kirē Pizoni. Benedeta atdzīvojās un izstāstīja iemeslus, kas viņai dāvāja jaunas cerības.

— Monsenjors Nanī var visu, tādēļ arī tagad esmu tik laimīga, ka mans iesniegums atrodas viņa rokās… Mans draugs, esiet arī jūs prātīgs un nepretojieties, bet piekāpieties. Saku jums, ka tas viss nāks jums vienīgi par labu.

Pjērs bija noliecis galvu pārdomās. Roma viņu valdzināja; savu augošo ziņkāri viņš te varēja apmierināt katru brīdi, un doma šeit aizvadīt vēl divas vai trīs nedēļas

viņam nebija nepatīkama. Bez šaubām, viņš izjuta, ka ada vilcināšanās varētu ietekmēt viņa gribasspēku, vandu to sašķelt, izraisīt pagurumu un viņš zaudētu drosmi un spēku. Bet viņam taču nebija jābaidās, ja bija apņēmies neko savā grāmatā nenoliegt un svēto tēvu satikt vienīgi ar nolūku savu jauno ticību apliecināt vēl skaļāk? Velreiz viņš klusi zvērēja sev neko nenoliegt un tad paklausīt padomam. Kad viņš sāka atvainoties, ka viņam esot neērti un viņš tikai apgrūtinot pils saimniekus ar savu klātbūtni, Benedeta iesaucās:

— Nē, es esmu priecīga, ka jūs šeit esat! Es negribu, lai jūs aizbraucat, iedomājos, ka jūsu klātbūtne nesīs mums visiem laimi — tagad, kad tā uzsmaida mums.

Tika norunāts, ka viņš vairs nestaigās ap Svētā Pētera katedrāli un Vatikānu, kur, pastāvīgi redzot viņa sutanu, cilvēki kļūst uzmanīgi. Pjērs apsolīja veselu nedēļu gandrīz nemaz neiziet no pils, jo gribot izlasīt dažas grāmatas, atsevišķas Romas vēstures lappuses. Tad viņš patērzēja vēl kādu brīdi, jo bija laimīgs par lielo klusumu, kas valdīja salonā, kopš lampa lēja pār to savu mierīgo vizmu. Pulkstenis bija tikko nositis seši, un ārā valdīja melna nakts.

— Vai viņa eminence varbūt šodien jūtas nevesels? — Pjērs vaicāja.

— Jā gan, — Benedeta atbildēja. — Ak, viņš ir tikai mazliet saguris, mēs neuztraucamies ,,. Tēvocis man paziņoja ar dona Vidžilio starpniecību, ka ieslēgsies savā istabā uz visu dienu, lai diktētu vēstules… Jūs tātad redzat, tas nevar būt nekas nopietns.

Atkal iestājās klusums. Ne mazākais troksnītis neatskanēja no vientuļās ielas, ne arī no vecās, tukšās pils, kas bija mēma kā kaps. Šajā brīdī liegi snaudošajā salonā, kur tagad vijās liega cerība, iebrāzās vētra, svārku čaukstoņa un bailēs satraukta nevienmērīga elpa. Tā bija Viktorīna, kas tikko bija atnesusi lampu un tad aizgājusi. Tagad viņa atgriezās, izbīlī elsdama.

— Konlesīna, kontesīna …

Benedeta piecēlās, pēkšņi viņa nobāla un sastinga, kā nelaimi nojauzdama.

— Kas? Kas? … Kāpēc tu tā skrēji un trīci?

— Dārio, Dārio kungs ir lejā… Biju tur nokāpusi, lai paskatītos, vai laterna vārtu velvē ir aizdegta, jo to bieži aizmirst izdarīt. Un tur vārtu telpā es tumsā paklupu

pār Dārio kungu … Viņš guļ zemē, un viņam ir iedurts ar nazi.

Mīlošā meitene iekliedzās:

— Miris!

— Nē, nē, ievainots.

Benedeta to nedzirdēja, viņa turpināja kliegt vēl skaļāk:

— Miris! Miris!

— Nē, nē, viņš runāja ar mani… Un, dieva dēļ, apklustiet! Viņš arī man lika klusēt, jo negrib, ka to kāds zina; viņš man lika atnākt pēc jums un jūs — jūs vienīgo atvest. Bet, ja nu abata kungs ir šeit, tad viņš nāks kopā ar mums un palīdzēs. Viņš mums noderēs.

Pjērs, kurš arī jutās uztraukts, klausījās. Kad Viktorīna gribēja paņemt lampu, kļuva redzams, ka viņas labā roka, kas trīcēja, bija notraipīta asinīm, jo tā droši vien bija aptaustījusi zemē guļošo. Sis skats likās Bcnedetai tik baigs, ka viņa sāka atkal skaļi raudāt.

— Klusējiet taču, klusējiet taču!… Kāpsim lejā un nesacelsim troksni. Es paņemšu lampu, jo citādi mēs neko neredzēsim … Ātri, ātri!

Lejā, šķērsām pār vārtu telpu pie pašas ieejas pils priekštelpā, Dārio gulēja uz bruģa akmens plāksnēm, it kā pēc uzbrukuma uz ielas viņam būtu pietrūcis spēka un viņš būtu šeit pakritis. Viņš tikko bija zaudējis samaņu un gulēja ļoti bāls, sakniebtām lūpām un aizvērtām acīm. Benedeta, kura lielajās sāpēs bija atguvusi savas ģints drosmi, nežēlojās vairs un neraudāja, tikai skatījās uz Dārio lielām, sausām, neprātīgām acīm, neko nesaprazdama; visbaismīgākais bija tas, ka šī katastrofa notika pēkšņi, negaidot. Kādēļ gan un kāpēc bija izdarīts šis slepkavības mēģinājums tumšajā naktī vientuļās, vecās pils klusumā? Ievainojums šķila asiņojam maz, jo vienīgi uzvalks bija notraipīts asinīm.

— Ātri, ātri, — pusbalsī atkārtoja Viktorīna, lampu zemu noliekusi, lai pārskatītu apkārtni. — Vārtu sarga šeit nav, viņš vienmēr uzturas tepat blakus pie galdnieka, lai triektu ar tā sievu. Redziet, viņš nav pat laternu iededzinājis, bet viņš var atgriezties… Abata kungs un es — mēs ātri uznesīsim firstu viņa istabā.

Vienīgi Viktorīna, šī saprātīgā un apdomīgā sieviete, valdīja pār sevi. Abi pārējie apjukumā, kas tos turēja savā varā, klausījās kā padevīgi bērni, nezinādami, ko teikt.

— Kontesīna, jums jārāda gaisma. Ņemiet lampu un turiet to mazliet zemāk, lai redzam pakāpienus … Jūs, abata Kungs, paceliet viņu aiz kājām, es satveršu aiz pleciem. Un nebaidieties, nabadziņš nav nemaz tik smags!

Ak, šī kāpšana augšup pa monumentālajām kāpnēm, pa lēzenajiem pakāpieniem, pār kāpņu laukumiem, kas bija plaši kā ieroču zāles! Smago uzdevumu tas viss gan atviegloja, bet cik drūms bija pats gājiens bālajā, šaudīgajā gaismā, kas lija no lampas, ko Benedeta turēja izstieptajā, liela gribasspēka savaldītajā, saspringtajā rokā. Neviena skaņa, neviena nopūta nebija samanāma vecajā, izmirušajā mājā, kur dzirdēja vienīgi mūrus sadrūpam, lēno sabrukumu, kas lika plaisāt griestiem. Viktorīna čukstēdama deva norādījumus, bet Pjērs, baidīdamies paslīdēt uz gludajam akmens plāksnēm, pārlieku sasprindzināja spēkus, tā ka viņam aizrāvās elpa. Lielas, ķēmīgas ēnas dejoja gar pīlāriem, pār plašajām, kailajām sienām līdz pat augstās velves greznajiem griestu laukumiņiem. Kāpnes šķita bezgalīgas, un tāpēc vajadzēja apstāties un mazliet atvilkt elpu. Pēc tam lēnais gājiens turpinājās.

Par laimi, Dārio dzīvojamās telpas trīs istabas — guļamistaba, ģērbislaba un viesistaba — atradas otrajā stāvā blakus kardināla istabām pils spārnā, kas bija vērsts uz Tibru. Viņiem vajadzēja vēl tikai, apvaldot soļu troksni, iziet cauri gaitenim, un tad viņi varēja beidzot, juzdamies atviegloti, nolikt ievainoto gultā.

Viktorīna, klusi smaidot, apmierināta ieminējās:

— Tas nu būtu padarīts!… Nolieciet lampu, konle-sīna! Tepat uz šā galda… Es jums saku, neviens mūs nedzirdēja; bez tam dorina Serafina, kā par laimi, ir izgājusi, un viņa eminence ar donu Vidžilio sēž aiz slēgtām durvīm… Es kunga plecus ietinu savos svārkos, tā ka neviena asins lāsīte nevarēja nopilēt uz kāpnēm. Drošības labad es tomēr lejā vēlreiz ar mīkstu sūkli noslaucīšu pakāpienus.

Viktorīna apklusa, paskatījās uz Dārio un iesaucās:

— Viņš elpo… Es jus abus atstāšu, un jūs uzmaniet viņu; es aizskriešu ātri pie lādzīgā daktera Džordāno, kas jūs, kontesīna, saņēma, kad ieradāties pasaulē; uz šo vīru var droši paļauties.

Kad Benedeta ar Pjēru pustumšajā telpā palika vieni ar nemaņā guļošo ievainoto, viss notikušais šķita viņiem kā ļauns sapnis; viņi stāvēja abpus gultas un nespēja izteikt ne vārda. Savās sirdssāpēs meitene laiku pa laikam

klusi ievaidējās un lauzīja rokas, lai mazinātu dvēseles saspringumu. Noliekusies pār Dārio, viņa vēroja dzīvības pazīmes bālajā sejā ar aizvērtajām acīm. Viņš gan elpoja, bet ļoti vāji, tikko jūtami. Taču ievainotā vaigos iesitās tikko jaušams sārtums, un beidzot viņš atvēra acis.

Benedeta tūlīt satvēra Dārio roku un to paspieda, it kā gribēdama izteikt visas savas bažas; viņa bija ļoti laimīga, kad manīja, ka Dārio viegli atbild viņas rokas spiedienam.

— Saki — vai tu mani redzi, vai tu mani dzirdi?,.. Kas tad ir noticis, ak dievs!

Dārio neatbildēja, bet Pjēra klātbūtne šķita viņu uztraucam. Kad viņš abatu pazina, tad acīm redzami nomierinājās, taču bažīgiem skatieniem meklēja, vai istabā ne- ; atrodas vēl kāds cits. Tad klusi nomurmināja:

— Vai neviens neredzēja, vai neviens nezina?…

— Nē, nē, esi mierīgs. Mēs tevi uznesām augšā, Viktorīnai piepalīdzot, un nesastapām ceļā nevienu dzīvu dvēseli. Krustmāte ir izgājusi, un tēvocis ieslēdzies savā istabā.

Tagad Dārio šķita nomierināmies; viņš pat pasmaidīja.

— Es negribu, lai kāds to uzzinātu, tas ir diezgan muļķīgi!

— Ak dievs, kas tad noticis? — Benedeta atkal jautāja.

— Ak, es nezinu, es nezinu …

Dārio noguris aizvēra acu plakstus, gribēdams izvairīties no jautājumiem. Bet tad viņš tomēr saprata, ka vislabākais būs tūlīt pateikt daļu patiesības.

— Tumšajā vārtu telpā bija paslēpies kāds vīrietis… tas acīmredzot gaidīja mani… droši vien. Kad es nācu mājās, viņš man ietrieca nazi plecā.

Benedeta drebēdama noliecās zemāk un jautāja, pētījoši ieskatīdamās viņam dziļi acīs:

— Bet kas tas bija, kas bija šis cilvēks?

Kad ievainotais pavisam vārgā balsī atbildēja, ka viņš nezinot, jo tas aizbēdzis tumsā un viņš nevarējis to pazīt, Benedeta skaļi iekliedzās:

— Tas ir Prada, tas ir Prada! Pasaki taču, es jau to zinu!

Viņa drausmīgi uztraucās.

— Es to zinu, vai tu dzirdi! Es neesmu bijusi viņa sieva; viņš negrib, ka mēs piederam viens otram; viņš tevi nogalinās, iekams pienāks diena, kad es būšu brīva un

varēšu atdoties tev. Es viņu labi pazīstu, nekad nevarēšu justies laimīga… Tas bija Prada, tas bija Prada!

Pēkšņi neapjausts spēks pārņēma ievainoto, un viņš godīgi iebilda:

— Nē, nē! Tas nebija Prada; tas arī nebija cilvēks, kas to būtu darījis viņa uzdevumā… To es tev apzvēru. Es to cilvēku nepazinu, bet Prada tas nebija, nē, nē!

Dārio vārdi skanēja tik pārliecinoši, ka Benedelai vajadzēja tiem noticēt. Tomēr jauno sievieti atkal sagrāba bailes; viņa juta, ka roka, kuru viņa turēja, kļuva mikla un slābana viņas plaukstā, gluži kā sastingdama. Dārio, noguris no lielās piepūles, ko viņam sagādāja runāšana, bija atslīdzis atpakaļ nesamaņā; viņa seja bija atkal pavisam bāla, acis aizvērušās. Šķita, ka viņš mirst.

Izbīlī Benedeta aptaustīja viņu.

— Abata kungs, redziet taču, redziet taču.., Viņš jau mirst, viņš mirst! Viņš jau ir pavisam auksts… Ak lielais dievs, viņš mirst!

Pjērs, kuru viņa uztrauca ar saviem kliedzieniem, centās viņu mierināt:

— Viņš pārāk daudz runāja, viņš atkal zaudēja samaņu, tāpat kā pirmīt. Ticiet man, es jūtu viņa sirds pukstus. Pataustiet, uzlieciet šeit savu roku… Dieva dēļ, neuztraucieties tik ļoti, tūlīt atnāks ārsts un viss būs labi.

Benedeta neklausījās, ko Pjērs teica, un viņš ar izbrīnu noskatījās ļoti neparastā ainā. Pēkšņi Benedeta pārkrita pār mīļoto, kā neprātā apskāva to un, asarām ritot, skūpstīdama murmināja kvēlus vārdus:

— Ak, ja es tevi zaudētu, ja es tevi zaudētu … Es neatdevos tev, es biju tāda nelga, ka liedzos, kad mēs vēl varējām būt laimīgi… Jā, to darīju madonnas dēļ; domāju, ka viņai patīk jaunavība un ka sievietei jāsaglabā šķīstība, ja viņa grib, lai svētā jaunava šo laulību svētī… Ko tad viņa būtu zaudējusi, ja mēs būtu tūlīt kļuvuši laimīgi? Un tad, un tad… ja viņa mani piekrāpj, ja atņem man tevi, iekams esam dusējuši viens otra skāvienos, tad — tad es nožēlošu tikai vienu, to, ka neesmu pazudinājusi sevi kopā ar tevi. Jā, jā, labāk mūžīga pazušana nekā atteikšanās no laimes, kuru varēja baudīt mūsu asinis, mūsu lūpas.

Vai tā bija tā pali mierīgā, saprātīgā sieviete, kas pacietīgi gaidīja, lai viņas laime būtu pilnīga? Pjērs izbīlī Benedetu vairs nepazina. Līdz šim viņš jauno sievieti bija redzējis tik atturīgu, tik kautrīgu, ka bērnišķīgais

burvīgums šķila Benedetas rakstura izraisīts. Droši vien draudošo briesmu ietekmē viņā bija atmodušās no senčiem mantotās karstās Bokanēru asinis — nesavaldīgas, lepnas, kaislīgas. Viņa tagad prasīja no dzīves savu daļu laimes, savu daļu mīlas. Viņa kurnēja, sašuta, it kā nāve, atņemot viņai mīļoto, plosītu viņas pašas miesu.

— Es jūs ļoti lūdzu, kundze, — atkārtoja priesteris, — nomierinieties… Viņš dzīvos, sirds pukst… Jūs tikai kaitējat sev.

Bet Benedeta gribēja mirt kopā ar Dārio.

— Ak, mans mīļais, ja tu aizej, ņem mani līdzi, ņem mani līdzi… Es dusēšu pie tavas sirds, es tevi tik cieši apskaušu savām rokām, ka tās ieaugs tavējās un mūs vajadzēs aprakt abus kopā… Jā, jā, mēs būsim miruši un tomēr apprecējušies pēc nāves. Apsolīju tev, ka būšu vienīgi tava un piederēšu tev kapā, ja tam tā jānotiek… Ak, mans mīļais, atver lūpas un skūpsti mani, ja tu negribi, lai es mirstu līdz ar tevi!

Kvēlas kaisles liesma, uguns un asiņu liesma plandīja skumjajā telpā ar vecajām, snaudošajām sienām. Asaras uzveica Benedetu; viņa izplūda skaļos šņukstos un bezspēkā nokrita uz gultas malas. Par laimi, tobrīd ieradās Viktorīnas atvestais ārsts un darīja galu baigajam skatam.

Ārsts Džordāno bija jau vecāks par sešdesmit gadiem, neliela auguma sirmgalvis, kura gludi noskūto, sārto seju ietvēra sudrabainas cirtas un tēvišķīgais izskats atgādināja laipnu prelālu savas draudzes locekļu vidū. Viņš bija, kā dzirdēja runājam, godavīrs, ārstēja trūcīgos par velti un visos kutelīgos gadījumos izturējās smalkjūtīgi un savaldīgi. Jau trīsdesmit gadus viņš ārstēja visu Bokanēru dzimtu; bērni, sievietes un pat viņa eminence, pats kardināls, paļāvās viņa saudzīgajām rokām.

Kamēr Viktorīna rādīja gaismu, ārsts, Pjēratn piepalīdzot, uzmanīgi izģērba Dario, kuru sāpes bija atmodinājušas no nemaņas, apskatīja brūci un smaidīdams tūlīt paziņoja, ka ievainojums neapdraudot dzīvību. Neesot nekas bīstams; trīs nedēļas, ne vairāk, jā pa) iekot gultā; komplikācijas nedraudot. Kā jau visiem Romas ārstiem, arī viņam patika skaisti naža dūrieni, ar kādiem pie viņa kairu dienu griežas pēc palīdzības gadījuma pacienti no vienkāršās tautas vidus. Viņš aplūkoja ievainojumu un uzskatīja, ka tas ir tīri pastrādāts darbs. Beidzot viņš pusbalsī teica firstam;

— Mēs to saucam par brīdinājumu … Uzbrucējs nav gribējis nogalināt, dūriens izdarīts no augšas uz leju, nazis slīdējis pa miesu, pat neskarot kaulu,.. Ja, tur jakut veiklam, tas ir labi tēmēts dūriens.

— Jā, jā, — murmināja Dārio, — viņš mani saudzēja, citādi taču viņš būtu mani galīgi sadūris.

Benedeta nedzirdēja šos vārdus. Kopš ārsts bija teicis, ka ievainojums nav bīstams, paskaidrodams, ka nespēks un bezsamaņa rodoties no stipra nervu satraukuma, viņa bija nevarīgi atslīgusi krēslā. Tas bija raksturīgais sievietes nervu atslābums pēc drausmīgās izmisuma lēkmes. No Benedetas acīm sāka lēnām ritēt asaras, viņa piecēlās un kvēli apskāva ievainoto, nebilzdama ne vārda.

— Klausieties, mans labais doktor, — atsāka Dārio, — nemaz nav vajadzīgs, lai kāds šeit par notikušo kaut ko uzzinātu. Viss gadījums taču ir tik smieklīgs. Acīmredzot neviens nav nekā redzējis. Par notikušo zina tikai abata kungs, kuru es lūdzu klusēt… Un lūdzu neuztraukt kardinālu, arī krustmāti ne, vardu sakot, nevienu no mājas draugiem.

Ārsts Džordano mierīgi pasmaidīja.

— Labi, labi! Tas taču ir pats par sevi saprotams, nemociet sevi… Citiem pateiks, ka jūs esat pakritis kāpņu telpā un izmežģījis plecu… Bet tagad, kad esat pārsiets, pamēģiniet iemigt, lai neceltos drudzis. Rīt no nla es pie jums ieradīšos.

Pēc tam dienas aizritēja rāmi un dziļā klusumā. Pjēra dzīve pārveidojās. Pirmajās dienās viņš pat neatstāja veco, snaudošo pili; viņš lasīja, rakstīja, un viņam nebija citas izklaidēšanās kā sēdēt pēcpusdienās līdz vakara krēslai Dārio istabā, kur viņš bija drošs, ka sastaps Benc-dctu. Pārvarējis drudzi, kas ilga divas diennaktis, Dārio saka lēnam atveseļoties; viss notika, kā paredzēts: ikkatrs noticēja stāstam par izmežģīto plecu; kardināls pat uzdeva ļoti taupīgajai donnai Serafīnai kāpņu laukumā aizdedzināt otru laternu, lai tāds negadījums vairs neatkārtotos. Jaunajā, mierīgajā atmosfērā, kas bija iestājusies šajā namā, Pjēram gadījās vēl viens pārdzīvojums, pareizāk sakot, uztraukums, par kura liecinieku Pjērs kļuva, kad viņš kādu vakaru ilgāk nekā parasti aizkavējās pie atspirgstošā slimnieka.

Benedeta bija uz īsu brīdi izgājusi no istabas; Viktorīna, kura bija atnesusi buljonu, saņemot atpakaļ tasīti, noliecās pār firstu un klusi teica:

— Cienītais kungs, katru dienu raudādama šurp atnāk jauna meitene, jūs zināt — Pjerīna, lai apvaicātos par jums… Es viņu nevaru aizraidīt, viņa lodā apkārt ap māju; tāpēc es nolēmu jums to pateikt.

Negribot Pjērs bija to dzirdējis; pēkšņi viņam viss kļuva saprotams. Dārio, kurš paskatījās uz viņu, skaidri redzēja, ko viņš domāja. Neatbildot Viktorīnai, viņš teica:

— Jā gan, abata kungs, tas bija nezvērs Tito… Sakiet — vai tas nav muļķīgi?

Kaut gan viņš sevi aizbildināja, ka nav darījis nekā tāda, lai Pjerīnas brālim būtu iemesls viņu brīdināt netuvoties māsai, Dārio tomēr samulsis smaidīja un dusmojās; viņš pat mazliet kaunējās šādas dēkas. Viņš jutās acīmredzami atvieglots, kad priesteris apsolīja parunāt ar jauno meiteni, ja viņa atkal atnāks, un likt viņai saprast, ka nav ko nākt šurp.

— Muļķīga, ļoti muļķīga dēka! — firsts, gribēdams pazoboties par sevi, pārspīlētās dusmās teica. — Nudien, tas viss skan kā stāsts no cita gadsimta!

Pēkšņi viņš apklusa. Ienāca Benedela. Viņa apsēdās pie sava mīļā slimnieka gultas, un sākās atkal rūpīgais slimnieka kopšanas darbs vecajā, snaudošajā istabā vecajā, mirušajā pilī, kur nebija dzirdama pat nopūta.

Kad Pjērs atkal izgāja ārā no mājas, lai ieelpotu kādu brītiņu svaigu gaisu, viņš sākumā uzdrošinājās pastaigāties vienīgi pa savu kvartālu. Viņu interesēja Džūlijas iela. Viņš zināja, cik ļoti krāšņa tā bijusi pāvesta Jūlija 11 laikā, kurš to bija licis iztaisnot un sapņojis ietvert ar greznām pilīm. Karnevāla laikā šeit notikušas skriešanās sacīkstes; vai nu tās notika skriešus, vai ja-šus, tās arvien sākušās pie Farnēzes pils un beigušās Svētā Pētera laukumā. Pjērs nesen bija art lasījis, ka Francijas karaļa sūtnis d’Estrē, marķīzs Dekurē, kurš apdzīvoja Saketi pili, 1630. gadā ar lielu krāšņumu šeit nosvinējis dofirta piedzimšanu. Viņš sarīkojis trīs lielas skriešanās sacīkstes, no Siksta tilta līdz San Giovanni di Fiorentini baznīcai; sacīkstes bijušas ļoti greznas, ielas nokaisītas ziediem un visi logi rotāti dārgām drapērijām. Otrā vakarā uz Tibras notikusi mākslīga uguņošana, uzradies butaforisks kuģis, kas attēloja argonautu kuģi, kurā brauca Jāsons pēc zelta aunādas. Kādos citos svētkos no Farnēzes Lielā fontāna strūklojis vīns. Cik sen tas bija, un kā laiki ir mainījušies! Cik vientuļa un klusa tagad ir šī platā, taisnā iela, un kādu skumju diženumu

tā pauž, te saulstaru palos slīgdama, te tumsā ienirdama! jau no pulksten deviņiem, spožā saule slīdēja pār to, un bruģis, kas bija līdzens un bez ietves, vizmoja gluži balts; bet gar abām ielas pusēm, kur mijās spulgā gaisma ar melnajām ēnām, snaudā grima senās pilis, vecās, smagnējās mājas ar dzelzs vairogiem un lielām naglām apkaltiem antīkiem vārtiem, ar milzīgiem dzelzs stieņiem aizžogotie logi, veseli stāvi ar aizvērtiem slēģiem. Slēģi likās it kā ar nolūku aiznagloti, lai vairs nekad tur neļautu iespīdēt saules gaismai. Ja kādi vārti bija atvērti, tad varēja redzēt lielas velves, mitrus un saltus, tumšzaļiem zāles laukumiņiem klātus pagalmus, kurus līdzīgi klosterim ietvēra krusta ejas. Saimniecības ēkās un zemajās mājiņās, kas lielāko tiesu atradās šaurajās ieliņās, kuras veda uz Tibras krastmalu, bija uzradušies mazi, klusi veikaliņi; tur rosījās kāds maiznieks, drēbnieks, grāmatsējējs; šur tur redzēja nenozīmīgas sīkprcču pārdotavas, bija arī kāds dārzeņu pagrabiņš ar četriem tomātiem un četrām kāpostgalviņām uz letes, vairākas vīna tirgotavas, kuras gan ieteica Fraskati un Dženzāno vīnus, bet kuru klienti šķita izmiruši. Gandrīz ielas vidū atradās tagadējais cietums ar savu pretīgo, dzelteno sienu. Pār garo kapam līdzīgo ielu ar retajiem gājējiem, kur putekļos saira pagātnes pīšļi, stiepās vesels režģis telegrāfa vadu no viena gala līdz otram, no Farnēzes pils arkām līdz pat tālajai spraugai, kas pavēra skatu pāri Tibrai, kur vīdēja Svētā Gara slimnīcas koki. Sevišķi vakaros, kad satumsa, Pjērs dziļi izjuta bezgalīgo grūtsirdību, svētās šausmas, kas šķita dvešam šajā iela. Šeit nebija nevienas dzīvas dvēseles, visur pletās iznīcība un pilnīgs tukšums. Nebija neviena apgaismota loga; redzēja tikai divkāršo rindu gāzes radziņu, kas, atrazdamies diezgan lielā attālumā cits no cita, atgādināja tumsas nomāktus nakts gaismekļus, un aizbultētas durvis, pa kurām neizplūda ne vismazākais troksnītis, ne visklusākā dvesma. Vienīgi šur tur manīja kādu apgaismotu vīna pārdotavu, blāvas loga rūtis, aiz kurām trulā vienaldzībā dega lampa. Nebija dzirdamas balsu skaņas, nebija dzirdami smiekli. Vienīgās dzīvās būtnes šeit bija divi cietuma sargi; viens pie vārtiem, otrs ieliņā pa labi; abi bija mēmi un stingi, kā sasaluši.

Pjēru tomēr valdzināja šis kādreiz lepnais, tagad galīgi aizmirstais kvartāls, kurš atradās tik tālu no mūsdienu pasaules, ka no tā dvesa vienīgi noslēpumainā, Šajā

baznīcas smaka. San Giovanni de Fiorentini baznīcas pusē, tajā vietā, kur jaunais Viktora Emanuēla Korso bija visu pārrāvis, pastāvēja krasa pretruna starp augstajām, skulptūrām greznotajām, mirdzošajām, tikko pabeigtajām sešstāvu celtnēm un nomelnējušām, zemē iegrimušajām, nabadzīgajām mājelēm sānieliņās. Vakaros žilbinošā baltumā šeit zaigoja elektriskās spuldzes, salīdzinājumā ar kurām Džūlijas ielas gāzes radziņi izskatījās kā mazas dūmojošas lampiņas. Tās bija vecas, slavenas ielas — via dei Banchi Vecci, via del Pellegrino, via di Monserato un neskaitāmas šķērsielas, kas tās šķērsoja vai savienoja, bet kas visas veda Tibras virzienā. Visas bija tik šauras, ka ekipāžas tur varēja izbraukt tikai ar lielām grūtībām. Un katrai ieliņai bija sava baznīca. Te bija milzīgs klāsts gandrīz pilnīgi līdzīgu, bagātīgi greznotu, bagātīgi apzeltītu un izkrāsotu baznīcu, kuras atvēra tikai dievkalpojuma laikā, un tad tās bija pārpilnas saules gaismas un vīraka smaržas. Džūlijas ielā, bez San Giovanni de Fio-rentini baznīcas, bez San Biagio della Pagnotta baznīcas, bez San Eiligio degli Orefici baznīcas, ielā aiz Farnēzes pils atradās Mirušo baznīca, kur Pjērs labprāt gāja pasapņot par novārtā atstāto Romu, par grēku nožēlotajiem mūkiem, kuri apkalpoja šo baznīcu un kuru uzdevums bija doties uz Romas līdzenumu un savākt tur atrastos līķus, par kādiem tiem ziņoja. Kādu vakaru Pjērs šajā baznīcā noklausījās aizlūgumu par diviem nepazīstamiem miroņiem, kuri bija atrasti kādā laukā pa labi no Apija ceļa un tur gulējuši divas nedēļas neaprakti. Bet par vismīļāko pastaigas vietu Pjēram drīz kļuva Tibras jaunā krastmala, kas atradās Bokanēru pils otrās fasādes priekšā. Viņam vajadzēja tikai iziet cauri šaurajai Vikolo ieliņai, lai nonāktu vientuļā vietā, kur viss viņu iedvesmoja bezgalīgām pārdomām. Piekraste vēl nebija pabeigta; likās pat, ka būvdarbi šeit uz visiem laikiem pārtraukti: tas bija milzīgs, ar gružiem un akmeņiem klāts laukums, kuru izraibināja pusgruvuši žogi un darbarīku noliktavas ar sabrūkošiem jumtiem. Upes gultne bija visu laiku cēlusies, turpretim nemitīgo izrakumu dēļ pilsētas abi krasti bija kļuvuši zemāki. Lai tos pasargātu no plūdiem, upes ūdeņus iesprostoja gigantiskos nocietinājumos. Sā nolūka dēļ bija vajadzējis vecos krastus vēl paaugstināt, tā ka Bokanēru mazā dārza portika iežogotā terase ar divkāršajām kāpnēm, kur sendienās piesēja izpriecu laivas, atradās zemāk un tai draudēja briesmas tikt pavisam ap-raktai un pazust no zemes virsas, tiklīdz krastmalas Izbūves darbi būs pabeigti. Nekas vēl nebija nolīdzināts, zeme palikusi turpat, kur bija izgāzta no ķerrām, un starp pamestajiem būvmateriāliem neredzēja neko citu kā vienīgi dubļu peļķes un nogruvumus. Tikai nabadzīgi bērni nāca šurp rotaļāties šajos gruvešos, kuros grima pilis, bezdarbnieki gulēja cieši aizmiguši karstajā saulē un sievas izklāja izmazgāto trūcīgo veļu uz oļu gubām. Tomēr, šeit patvēries, Pjērs jutās laimīgs; te viņš atrada mieru un ieslīga bezgalīgos sapņos, kad viņš šeit palika stundām ilgi, vērodams upi, abus krastus un pilsētu.

Jau no pulksten astoņiem saule zeltīja šo nepārskatāmi plašo piekrastes spraugu. Skatīdamies tai pāri pa kreisi, viņš redzēja Trastevēras tālos jumtus, kas, miglā tili, izcēlās zilgani pelēki pret dzidri mirdzošajām debesīm. Pa labi upe meta loku ap San Giovanni de Fiorentini baznīcas apaļo apsīdu. Svētā Gara slimnīcas papeles ar savu zaļo plīvuru aizklāja pretējo krastu, ļaudamas saskatīt pie apvāršņa Svētā eņģeļa pils daiļo profilu. Bet visgrūtāk Pjēram bija novērst skatienu no pretējā krasta, jo tur bija palicis neskarts krietns vissenākās Romas stūrītis. No Siksta tilta līdz Svētā eņģeļa tiltam, upes labajā pusē, atradās krasta daļa, kur bija pārtraukta krasta izbūve un kur, izbūvi pabeidzot, upi iesprostos starp divām augstām, baltām sienām kā cietoksnī. Un tiešām, šai neparastajai ainai, ko sniedza šī, kā ar burvestības spēku atsauktā senatne ar krastmalu, ko klāja krietna daļa senās pāvesta pilsētas, piemita pārsteidzošs valdzi nājums. Longāras ielas ēku vienveidīgās fasādes bija acīmredzot svaigi krāsotas, bet māju mugurpuses, kas sniedzās šeit līdz pat ūdenim, bija palikušas tadas, kādas tās bija, — ieplaisājušas, nodzeltējušas, rūsas plankumiem klātas, un svelošā vasaras saule bija tām pārklājusi patinu kā antīku bronzu. Un kāds šeit bija ēku blīvums, kāds neticams daudzums! Lejā redzēja tumšas velves, kurās ietecēja upe; pāļi, kas balstīja murus, bija romiešu celtņu atliekas, kas vertikāli urbās dziļi zemē; no krasta smiltīm pacēlās stāvas, ļodzīgas, zaļas kļuvušas kāpnes, cita virs citas uzbūvētas terases, namu stāvi ar maziem, kā pagadījās, nesimetriski cirstiem lodziņiem, mājas, kas slējās pāri citām mājām; viss te bija redzams visfantastiskākajā jūklī kopā ar balkoniem, koka galerijām, ar pāri pagalmiem pārmestajiem tiltiņiem, ar koku puduriem, kas šķita izauguši uz jumtiem un mansardiem, kuri likās novietoti tieši starp bāli sārtajiem dakstiņu jumtiem. Tieši pretim no vecas, nolietotas, notraipītas akmens notekas ar lielu troksni plūda ūdens. Visur, kur mājas atradās mazliet attālāk no upes, krasts bija biezi noaudzis ar nezālēm, krūmiem un efejas stīgām, kas greznos izliekumos aizvijās pa zemi. Nabadzība un sāpes zuda saules zaigā, vecās, sabrukušās, kopā sablīvētās fasādes mirdzēja kā zelts, logos izžautā vēja greznoja tās ar sarkano svārku purpuru un audekla žilbinošo baltumu. Vēl augstāk — pāri visam kvartālam saules spulgā pacēlās Jani-kula pakalns ar San Onofrio baznīcas siluetu, kas skaidri un izteiksmīgi pacēlās ciprešu un pīniju vidū.

Bieži vien Pjērs atbalstījās uz krastmalas milzīgā mūra margām un palika tur ilgi stāvam, lai ar aizritējušo gadsimtu skumju pārņemtu sirdi raudzītos Tibras straumē. Nekā nebūtu iespējams attēlot vecās upes ūdeņu gurdenumu, drūmo, rāmo plūsmu šī Bābeles grāvja dibenā, kur šos ūdeņus kā cietumā ieslēdza pārmērīgi lielie, taisnie, gludie, vēl neglītie jaunie mūri. Saules mirdzā dzeltenais upes ūdens zeltojās un straumes vieglajās trīsās lāsmoja zilzaļi. Bet, kad upe tinās ēnā, ūdens likās necaurredzams, dubļains, tik tumšs, biezs un smags, ka tajā vairs nebija redzami krastmalas māju atspulgi. Kāds neremdināms izmisums tad šeit valdīja, kāda pamestība! Ak, kāda klusa un vientuļa upe tā bija! Ja tā pēc ziemas lietiem reizēm vēl draudoši vēla savus viļņus, tad visus ilgos vasaras mēnešus, kad debeŠis bija dzidras un gaišas, tā apsīka un klusa, bez šalkoņas šķērsoja Romu, it kā nākusi pie atziņas, ka katrs troksnis ir lieks. Te cilvēks varēja nostāvēt augu dienu, neredzot garām paslīdam nevienu laivu, nevienu buru, kas upi atdzīvinātu. Retie kuģi, divi vai trīs mazie tvaikonīši, kuri nāca no piejūras, un tār-tānas, kas veda Sicīlijas vīnus, — tie visi piestāja Aven-tfna piekājē. Tālāk upe bija izmirusi kā tuksneŠis, kā stāvoši ūdeņi, kur lielos atstatumos cits no cita reti makšķernieki izmeta makšķeri. Mazliet pa labi Pjērs šajā vecajā krastā nekad neredzēja neko citu kā tikai senlaicīgu, segtu burulaivu, kādu pussapuvušu Noā šķirstu, varbūt tas kalpoja kā steķis veļas mazgāšanai, bet tur nekad nebija redzama neviena dzīva būtne; kādā dubļainā zemesragā, kas iesniedzās upē, atradās uz sēkļa uzskrējusi laiva ar iedragātiem sāniem; tā gulēja te kā nožēlojams simbols, liecinādama, ka kuģošana šeit ir neiespējama un uz visiem laikiem izbeigta. Ak, šī nedzīvā upe — tā bija

mirusi, tāpat kā slavenās drupas, kuru pīšļus tā gadsimtiem ilgi apskaloja! Kādus gan vēstures gadsimtus bija atstarojuši upes dzeltenie ūdeņi, cik daudz cilvēku upe redzējusi, cik daudz cilvēku, kuru pagurumu un īgnumu tā bija iesūkusi sevī tik ilgi, kamēr tie savās ilgās pēc nebūtības bija kļuvuši smagi, mēmi un vientuļi.

Kādu rītu Pjērs šeit ieraudzīja Pjerīnu, kas stāvēja aiz koka barakas, kur kādreiz glabājās darbarīki. Kaklu izstiepusi, viņa kā sastingusi vēroja — varbūt jau stundām ilgi — Dārio logu mazās ieliņas un krastmalas krustojumā. Droši vien Viktorīnas bargās saņemšanas iebiedēta, Pjerīna neuzdrošinājās vairs pilī rādīties, lai apjautātos par firsta veselības stāvokli; izzinājusi no kalpotājiem, kurš ir Dārio istabas logs, meitene nāca šurp un aizvadīja te augas dienas, nenogurdama gaidot mīļotā parādīšanos, lai redzētu to dzīvu un veselu. Viņa dzīvoja tikai no šīs cerības. Pjērs tuvojās Pjerīnai, viņš jutās bezgala aizkustināts, redzot meiteni tās karaliskajā daiļumā tik pazemīgu un biklā pielūgsmē trīcošu. Viņa uzdevums bija Pjerīnu norāt un aizdzīt, bet viņš runāja laipni un jautri ar meiteni, apjautājās par tās piederīgajiem, it kā nekas nebūtu noticis; viņš sarunu ievirzīja pat tā, ka pieminēja arī firstu, un lika tai saprast, ka nepaies ne divas nedēļas, kad ievainotais jau būs uz kājām. Vispirms Pjerīna bija satrūkusies un, neuzticēdamās priesterim, gribēja bēgt. Bet tad, kad viņa saprata to, ko Pjērs viņai teica, Pjerīna laimīgi smaidīja, asaras sariesās acīs; sūtīdama viņam gaisa skūpstu, iesaukdamās: «Gra-zie, grazie!» (Pateicos, pateicos!) meitene aizskrēja, cik ātri vien spēja. Pjērs nekad vairs viņu šeit neredzēja.

Kādu citu rītu, kad Pjērs devās uz Santa Brigitta baznīcu Farnēzes laukumā, lai noturētu tur misi, viņš bija ļoti pārsteigts, ieraudzīdams Benedetu tik agrā rīta stundā iznākam no šīs baznīcas. Rokā viņa nesa pavisam mazu eļļas pudelīti. Bez apjukuma viņa paskaidroja Pjēram, ka nākot šurp ik pa divām vai trim dienām, lai baznīcas apkalpotājam palūgtu dažus pilienus šīs eļļas, ko patērēja svētā lampiņa, kas dega pie kādas antīkas madonnas koka statujas, šai madonnai viņa uzticoties. Bene-dela pat atzinās, ka viņa uzticoties vienīgi šai koka madonnai, jo citas svētās, pie kurām viņa esot gājusi, viņas lūgšanas nekad neesot uzklausījušas. Viņa pielūgusi pat ļoti ievērojamas marmora un pat sudraba madonnas. Tādēļ arī viņas sirds degot kvēlā jūsmā, īstenā, patiesā jūsmā, uzlūkojot šo svēto tēlu, kas nenoraidot nevienu lūgšanu. Ļoti vienkārši, gluži kā pašu par sevi saprotamu, neapstrīdamu patiesību Benedeta apliecināja, ka šie pāris pilienu eļļas, ar kuriem viņa vakaros un rītos ieberzēja Dārio rētu, veicinot viņa brūces ātru un pamatīgu dzīšanu. Šāda brīnišķīga, gudra, kaislīga un piemīlīga radījuma tik bērnišķīgi uztverta reliģiozitāte pārsteidza un samulsināja Pjēru; viņš pat neatļāvās pasmaidīt.

Katru vakaru, kad Pjērs pārnāca no pastaigas, viņš iegriezās Dārio istabā, lai tur pavadītu kādu stundu pie slimnieka, kas jau sāka atveseļoties. Benedeta gribēja, lai viņš, slimnieku izklaidējot, pastāsta, kā aizvadījis dienu. Un viss, ko Pjērs stāstīja, viņa izbrīns, satraukums, reizēm dusmas guva skumju skaudrumu krēslainās istabas klusumā. Kad Pjērarn atkal radās drosme aiziet tālāk par savu kvartālu, viņu pārņēma dziļa sajūsma par Romas dārziem, kurp viņš mēdza doties jau rīta agrumā, tiklīdz atveras to vārti. Tad viņš bija drošs, ka nevienu nesastaps, no turienes viņš pārnāca aizrautības pārpilns, sajūsmināts par skaistiem kokiem, dzirkstošiem ūdeņiem un plašajām terasēm, no kurām pavērās skats uz lieliskām ainavām.

Bet viņa sirdi nevaldzināja Romas vislielākie dārzi. Vilta Borghese varēja lepoties ar savu dārzu, kuru dēvēja par Romas mazo Buloņas mežu, tur bija majestātiski koki, karaliskas alejas; tur parasti pēcpusdienās pirms obligātā brauciena pa Korso mēdza iegriezties romiešu karietes. Pjērs it sevišķi bija iemīlējis dārzu villas tuvumā — dārzu ar brīnišķīgo marmora villu; tur tagad atrodas skaistākais muzejs pasaulē. Tur bija vienkāršs, ar sīku, smalku zaļi apaudzis maurs ar ļoti lielu baseinu, virs kura pacēlās cēli balts kailas Veneras tēls. Turpat redzēja ari antīku vāžu, statuju, kolonnu, sarkofāgu paliekas, kas bija sakārtoti simetriskā četrstūrī, ap kuru pletās vientuļais, saulstaru cauraustais, skumjais maurs. Pinčo, kur Pjērs atkal atgriezās, viņš aizvadīja brīnišķu rītu, viņš izjuta visu, ko sniedza šis nostūris ar saviem neparastajiem, mūžīgi zaļajiem kokiem, ar apbrīnas cienīgo ainavu, kas skatāma tālē, kur liegajā, dzidrajā, saules puteklīšu cauraustajā gaisā vizmoja visa Roma un Svētā Pētera katedrāle. Albāni un Pamfīli villu dārzos Pjērs priecājās par skaistajām pīnijām, kas lepni slējās augšup kā milzīgi lietussargi, un par varenajiem, zaļajiem ozoliem, kas tālu stiepa savus brīnumaini izlocītos

tumšzaļām, gandrīz melnām lapām klātos zarus. Villas Pamfīli ozolu alejas grima burvīgā pustumsā, mazais ezers, kuru ietvēra sēru vītoli un meldru ceri, bija pārpilns sapņu un puķu dārzā mazliet lejāk pletās neparastā gaumē ierīkotas puķu dobes, kas atgādināja komplicēta zīmējuma mozaīkas, kur savijās no ziediem un lapām veidotas rozetes un arabeskas; bet visvairāk Pjēru šajā labi uzturētajā un par visiem citiem dārziem krāšņākajā un lielākajā dārzā saistīja tas, ka no šejienes atkal pavērās skats uz Svētā Pētera katedrāli, kuru viņš tagad redzēja no citas, gluži negaidītas puses, tā ka simboliskais attēls palika atmiņā uz visiem laikiem. Roma bija pilnīgi izgaisusi; starp Montē Mario un kādu citu kokiem apaugušu pakalnu, kas slēpa pilsētu, bija redzama vienīgi kolosālā katedrāle, kas šķita balstāmies uz izsvaidītiem baltiem un sarkaniem bluķiem. Milzīgais dievnams, paceldamies pāri Borgo māju saliņām, pāri cieši kopā sablīvētām Vatikāna un bazilikas celtnēm, valdīja pār tām un apspieda tās ar savu bezgala lielo, pelēki zilgano jumolu, kas krasi izcēlās pret gaiši zilajām debesīm, bet aiz katedrāles tālē vīdēja atkal liegi zilais Romas līdzenums.

Tomēr šejienes dabas dvēseli Pjērs izjuta visdziļāk dārzos, kas nebija tik krāšņi, bet pavisam vienkārši savā skaistumā. Ak, cik skaista ir villa Mattei Kēlija pakalnā ar terasveida dārzu, ar klusajām aloju, lauru koku un milzu segliņu ieskautajām alejām, ar buksusa krūmu lapenēm, ar apelsīnu kokiem, rozēm un strūklakām! Pjērs šeit aizvadīja brīnumjaukas stundas. Līdzīgu burvīgu iespaidu viņš guva vēl vienīgi Aventīna pakalnā, apmeklējot trīs baznīcas, kas tur grima koku zaļajās lapotnēs; it sevišķi spēcīgs šis iespaids bija Svētās Sabīnes baznīcā, Dominikāņu ordeņa šūpuli, baznīcu ietver mazs, no visām pusēm ar augstu žogu noslēgts dārziņš, kas nepaver nekur skatu tālēs, bet snauž saldā, smaržīgā mierā; tas apstādīts ar apelsīnu kokiem, kuru vidū atradās arī simtgadīgais, žuburainais, milzīgi lielais svētā Doininika stādītais apelsīnu koks, kura zaros joprojām nobrieda apelsīni. Netālu no turienes atradās Maltas ordeņa dārzs, kurš turpretim pavēra skatu uz bezgalīgo apvārsni un, krauji paceldamies virs Tibras, atklāja plašu panorāmu, ietverdams tajā upi un māju jumtus, kas būvējās gar abiem krastiem līdz pat tālajai Janikula virsotnei. Patiesību sakot, gandrīz ikkatrā Romas dārzā varēja atrast

tādus pašus apgrieztus buksusa krūmus, tādus pašus eikaliptus ar baltajiem stumbriem un bālajām, garenajām, matus atgādinošajām, tievajām lapām, tādus pašus tumši zaļus, spēcīgus un drūmus ozolus, tādas pašas milzīgas pīnijas, melnās cipreses, baltos marmora tēlus starp rožu krūmiem un efeju stīgām apvītas šalkojošas strūklakas. Maigāku, bet smeldzošu prieku Pjērs izjuta vienīgi pāvesta Jūlija villā, kur uz dārzu pusaplī atvērtais portiks ar saviem krāsainiem rotājumiem, ar ziediem klāto zelta režģīti, caur kuru lidoja veseli bari mazu, smejošu amoriņu, stāstīja par jautro, juteklīgo laikmetu. Bet tajā vakarā, kad Pjērs atgriezās no villu Farnesina, viņš apgalvoja, ka atnesis sev līdzi senās Romas mirušo dvēseli; taču tie nebija pēc Rafaela skicēm izpildītie gleznojumi, kas viņu bija aizkustinājuši, tā bija skaistā zāle upes malā ar maigo zilos, violetos un rožainos toņos ieturēto, ne jau ģeniālo, bet ļoti daiļo un īpatnējo romiešu greznojumu. Tomēr vairāk par visu viņu bija ietekmējis pamestais dārzs, kurš kādreiz sniedzās līdz pašai Tibrai, bet kuru patlaban ierobežoja jaunā krastmala; šis dārzs tagad bija nožēlojams, pamests, tukšs, līdzīgs kapsētai, nezālēm aizaudzis, taču tajā vēl arvien nobrieda zeltainie apelsīni un citroni.

Vēlreiz Pjēra dvēsele iesmeldzās skaistajā vakarā, kad viņš apmeklēja villa Medici. Tur viņš nokļuva uz franču zemes. Kāds burvīgs dārzs tas bija ar saviem buksusa krūmiem, pīnijām un košajam, skaistajām alejām! Kādu patvērumu sapņiem par senatni sniedza mūžsenie tumšzaļie ozoli, kuru lapotņu vizmojošā bronzā rietošā saule meta liesmainus zeltaini sārtus atspulgus! Jāuzkāpj augšā pa bezgalīgām kāpnēm, bet augšā no torņveida jumta terases ar vienu skatienu aptverama visa Roma, it kā šeit, rokas izplešot, to varētu apkampt. No villas ēdamzāles, kuru grezno visu to mākslinieku portreti, kuri cits pēc cita šeit dzīvojuši, un sevišķi no bibliotēkas istabas, kas ir ļoti plaša, dziļa klusumā tīta zāle, paveras tā pati apbrīnas cienīgā aina, visvarenākā visas pārējās pārspējošā aina, kura modina neizsakāmu godkāri, kas ar savu bezgalību visu šajā vientulībā noslēgušos jauno cilvēku sirdīs modināja ilgas iegūt pasauli sev. Lai gan viņš, Pjērs, bija nācis šurp, naidīgi noskaņots pret nodibināto Romas prēmiju, pret tradicionālo, indivīdu apdraudošo jaunatnes audzināšanu, viņu tomēr kādu mirkli valdzināja rēnais miers, dārza gaišā vientulība, diženais

apvārsnis, kur likās šalcam ģēnija spārnu vēdas. Ak, kāda lā ir bauda divdesmit gadus vecam cilvēkam pavadīt trīs gadus šo skaistāko cilvēces darināto mākslas darbu vidū un apzināties, ka viņš vēl ir pārāk jauns, lai jau radītu kaut ko izcilu, lai koncentrētos, lai meklētu sevi, lai baudītu, ciestu un mācītos mīlēt! Bet tad Pjēram ienāca prātā doma, ka šī dievišķīgā noslēgtība nav piemērota jaunatnei. Lai visu izprastu, lai izjustu baudu, ko sniedz šī dievišķīgā iedziļināšanās mākslā, dzīvojot zem mūžam zilajām debesīm, jābūt briedumu sasniegušam cilvēkam, kas jau guvis uzvaras un pēc padarītā darba jūtas mazliet noguris. Pjērs patērzēja ar dažiem stipendiātiem un guva atziņu, ka jaunie ideālisti un vērotāji, tāpat kā vienkārša viduvējība, bija jau pieraduši un piemērojušies šai dzīvei, kas bija ieslēgta pagātnē kā klosterī, bet mākslinieks ar strauju temperamentu un spilgtu talantu nonīka savas nepacietības degsmē, viņu māca ilgas drīzāk nokļūt Parīzē un mesties tās mutuļojošā mākslas dzīvē un cīņā.

Un visi šie dārzi, par kuriem Pjērs vakaros ar aizrautību stāstīja, modināja Benedelā un Dārio atmiņas par villa Montefiori dārzu, kas tagad bija izpostīts, bet reiz zaļoja un bija apstādīts ar visskaistākajiem Romas apelsīnu kokiem; tas bija vesels mežs simtgadīgu apelsīnu koku, un tur bija dzimusi viņu mīla.

— Ak, es atceros, — Benedeta teica, — ziedu laiku, kad smarža bija tik jauka, ka cilvēks varēja pat nomirt; tā bija tik spēcīga, tik skurbinoša, ka reiz es paliku zālē guļot, nespēdama piecelties… Vai tu to atceries, Dārio? Tu mani tad pacēli savās rokās un aiznesi pie strūklakas, kur bija tik labi un tāds svaigums.

Viņa sēdēja, kā parasti, uz gultas malas un turēja Dārio roku savā plaukstā. Viņš pasmaidīja.

— Jā, jā, es tev skūpstīju acis, un tu beidzot tās atvēri… Toreiz tu nebiji tik cietsirdīga, tu man ļāvi skūpstīt tavas acis, cik vien man tīk… Mēs bijām bērni, un, ja mēs nebūtu bijuši bērni, mēs tūlīt būtu kļuvuši vīrs un sieva tajā lielajā dārzā, kas smaržoja tik stipri un kur mēs skraidījām tik brīvi.

Benedeta piekrītoši pamāja, pārliecināta, ka vienīgi madonna viņus bija sargājusi.

— Tā ir patiesība, tā ir patiesība… Un kas tā par laimi, ka tagad varēsim piederēt viens otram un eņģeļiem nebūs jaraud par mums.

Sarunā viņi vienmēr atgriezās pie šīs tēmas: laulības šķiršanas process bija pamazām ņēmis labvēlīgāku virzienu, un Pjērs katru vakaru klausījās abu jauno cilvēku jūsmā, viņu pārrunās par tuvajām laulībām, par nākotnes plāniem, par to, ka viņi jutīsies kā paradīzē. Donnu Se-rafīnu Šoreiz vadīja kāda visvarena roka, jo viņa savukārt darbojās šai lietā visai veiksmīgi, un nepagāja neviena diena, kad viņa nebūtu atnesusi kādu laimīgu vēsti. Viņa gribēja šo jezgu pabeigt cik vien iespējams ātri dzimtas vārda turpināšanas un goda labā; Dario vienīgi vēlēšanās bija apprecēt māsīcu, un bez tam šī laulība taru izskaidros visu, attaisnos visu un darīs galu šai neciešamajai situācijai. Pretīgais skandāls, baismīgās tenkas, kas satrauca augstāko sabiedrību un garīdzniecības aprindas, sakaitināja beidzot donnu Serafīnu. Turklāt uzvaru gūt vajadzēja vēl jo vairāk tādēj, ka drīz, iespējams, tiks sasaukts konklāvs, un tad viņas brāļa vārdam vajadzēja mirdzēt tīram un cēlam. Nekad vēl viņas visu mūžu sirdī slēptās godkārīgās ilgas pieredzēt, ka viņas dzimta dāvā baznīcai trešo pāvestu, nebija viņu vajājušas tik ļoti kā tagad; donnai Serafīnai, kā likās, bija nepieciešams mierinājums viņas celibāta saltumā, kopš viņas vienīgais prieks šai pasaulē — advokāts Alorāno bija viņu cietsirdīgi pametis. Savā parastajā tumšajā tērpā tik rosmīga un slaida, tik ļoti iežņaugta korsetē, viņa no mugurpuses izskatījās kā jauna meitene, viņa bija it kā šīs vecās pils drūmā parādība; Pjērs viņu sastapa arvien un visur, kad tā kā rūpīga mājas uzraudze slīdēja pa vecās pils gaiteņiem, greizsirdīgi rūpēdamās par kardinālu, Pjērs klusi sveicināja donnu Serafīnu, un katrreiz aukstums stindzināja viņa sirdi, uzlūkojot šo izkaltušo, dziļām grumbām izvagoto seju ar lielo, enerģisko, šai ģimenei raksturīgo degunu. Viņa tikko atņēma sveicienu, arvien vēl raudzīdamās ar nicinājumu uz šo neievērojamo svešo priesteri, paciezdama to savā mājā vienīgi tādēļ, ka gribēja izpatikt monsenjoram Nanī, un arī tādēļ, ka gribēja izpatikt vikontam Filibēram Delašū, kurš bija noorganizējis tik daudz svētceļojumu uz Romu.

Katru vakaru, redzot nemierpilno, priecīgo satraukumu un Benedetas un Dārio mīlas nepacietību, Pjērs pamazām iedegās jūsmā līdz ar viņiem un ari vēlējās drīzu atrisinājumu. Laulības šķiršanas process tika no jauna atsākts koncila kongregācijā, kuras pirmais lēmums par laulības šķiršanu tika atzīts par nepareizu, jo laulibas aizstāvis monsenjors Palma, izmantodams savas tiesības, pieprasīja papildu paskaidrojumus. So pirmo lēmumu ar vienas balss vairākumu svētais tēvs tik un tā nebūtu akceptējis. Vajadzēja savākt balŠis no kongregācijas desmit kardināliem, tos pārliecinot un panākot pilnīgu vienprātību, l.is bija grūts darbs, jo Benedetas radniecība ar kardinālu, kas šķita visu atvieglinām, tieši pretēji, visu sarežģīja Vatikāna intrigu dēļ. Sāncenši, vēlēdamies skandālu paildzināt, gribēja kardinālu Bokanēru izslēgt no kandidātu saraksta nākamā pāvesta godam. Katru pēcpusdienu donna Serafīna devās vākt balŠis no kongregācijas kardināliem; viņu pavadīja tēvs Lorenco, kuru tā katru dienu apmeklēja Collegium Germanicurn, kas bija kļuvis par pēdējo patvēruma vietu jezuītiem Romā pēc tam, kad tie bija zaudējuši tiesības uz 11 Gesu baznīcu. Cerības uz panākumiem balstīja galvenokārt tas, ka Prada noguris un aizkaitināts bija noteikti paziņojis, ka viņš kongregā-cijā vairs nerādīšoties. Viņš pat neatbildēja uz tiesas pavēstēm, jo apvainojums nevarībā viņam likās vēl pretīgāks un aplamāks, kopš Līzbete, viņa oficiālā mīļākā, visas pilsētas acu priekšā staigāja uz grūtām kājām. Prada klusēja un izlikās, ka nekad nav bijis precējies, lai gan viņam joprojām sāpēja pazemojošais apvainojums un viņu nebeidza plosīt visādi nostāsti, kurus izplatīja «melnā» sabiedrība, kas izteica šaubas par to, vai viņš uzskatāms par gaidāmā bērna tēvu. Tā kā pretinieks labprātīgi atteicās no cīņas, tad viegli bija saprotamas Benedetas un Dārio cerības, kas kļuva ar katru vakaru lielākas, kad donna Serafīna pārnākot tiem pastāstīja, ka viņa acīmredzot atkal esot iekarojusi viena kardināla balsi.

Bet visdrausmīgākais cilvēks, kas visus šausmināja, bija monsenjors Palma, kongregācijas ievēlētais advokāts, svēto laulības saišu aizstāvis. Viņam bija piešķirtas gandrīz neierobežotas tiesības, viņš varēja savukārt pieprasīt vēl visādus papildinājumus un novilcināt procesu, cik ilgi viņam patika. Jau viņa pirmā runa tiesā, atbildot advokātam Morāno, bija briesmīga; viņš izteica šaubas par prasītājas jaunavību, zinātniski pamatoja gadījumus, kur sievietēm vecmātes nav varējušas konstatēt nekādas ārējās pazīmes, kas liecinātu par nevainības zaudēšanu, un pieprasīja papildus vēl divu zvērinātu ārstu pēc rūpīgas pārbaudes doto slēdzienu; beidzot monsenjors Palma apgalvoja, ka akta pirmais priekšnoteikums esot sievietes paklausība, un tāpēc prasītājai, pat ja tā būtu jaunava, nav nekādas tiesības prasīt, lai tiktu anulēta laulība, kurā kopdzīvi nepieļāvusi vienīgi viņas neprātīgā pretošanās. Klīda baumas, ka advokāta nākamā — jaunā tiesas runa būšot vēl nežēlīgāka, jo viņa pārliecība esot negrozāma. Ļaunums turklāt bija tas, ka ši bardzība bija visskaidrākās patiesības un loģikas pamatota un kardināli, pat vislabvēlīgākie, neuzdrošināsies svētajam tēvam dot padomu šķirt šo laulību. Benedetai atkal zuda drosme, kad donna Serafīna kādu vakaru, atgriezdamās mājup no monsen-jora Nanī, centās mazliet nomierināt kontesīnu, pastāstīdama, ka viens no viņu kopīgiem draugiem esot apsolījies parunāt ar monsenjoru Palmu. Bet tas, protams, maksāšot ļoti dārgi. Monsenjors Palma bija teologs, kas labi pārzināja kanoniskās tiesības un bija neicdragājami godīgs, viņš savā mūžā bija pārdzīvojis lielas sirdssāpes; būdams jau stipri gados, viņš bezprātīgi iemīlējies nabadzīgā, bet ļoti skaistā māsasmeitā, un, lai izvairītos no nepatikšanām, viņam vajadzējis izprecināt meiteni kādam nelietim, kas izšķiedis visu sievas mantu un viņai darījis gaužām pāri. No ārpuses viss bija godīgi, bet tieši pašlaik prelāts pārdzīvoja smagu krīzi, viņam bija apnicis mūžīgi uzupurēties, un viņam nebija vairs naudas, lai glābtu savu māsasdēlu no nepatikšanām, kas tam draudēja par blēdīšanos kāršu spēlē. Laimīgais atrisinājums tomēr radās: jauno vīrieti izglāba, samaksājot viņa parādus un izgādājot viņam vietu, neprasot neko no tēvoča; bet pēc tam prelāts kādu vakaru, kad ārā jau valdīja dziļa tumsa, atnāca pie donnas Serafīnas gluži kā līdzvaininieks un asarām acīs pateicās par viņas labsirdību.

Tovakar Pjērs sēdēja pie Dārio, kad smiedamās ienāca Benedeta un aiz prieka sita plaukstās.

— Nu viss nokārtots, nokārtots! Viņš pašlaik aizgāja no krustmātes un zvērēja viņai mūžīgu pateicību. Tagad viņam jābūt laipnam.

Tomēr Dārio, kam nebija tādas ticības, jautāja:

— Bet vai viņš arī kaut ko parakstīja, vai tā bija formāla saistība?

— Ak nē, ko gan tu iedomājies? Tas bija ļoti delikāts darījums. Stāsta taču, ka viņš esot ļoti godīgs cilvēks.

Tomēr arī Benedetu sāka mocīt jauns nemiers. Ja nu monsenjors Palma, lai gan pieņēmis lielu pakalpojumu, tomēr izrādās nepiekukuļojams? Kopš šī mirkļa šāda doma Benedetu sāka vajāt. Gaidīšana sākās no jauna.

Es tev neesmu vēl stāstījusi, — viņa atsāka pēc īsa klusuma brīža, — ka es piekritu šai bēdīgi slavenajai Izmeklēšanai. Jā, šorīt es krustmātes pavadībā biju pie diviem ārstiem.

Viņa pasmaidīja un nejutās nemaz apmulsusi.

— Nu un? — Dārio tikpat mierigi jautāja.

— Nu, kā tad tu domā? Viņi taču redzēja, ka es neesmu melojusi; pēc tam viņi uzrakstīja katrs savu apliecību latīņu valodā.-.. Izrādās, ka tas bija absolūti nepieciešams, lai monsenjors Palma varētu atkāpties no tā, ko teicis.

Tad viņa pievērsās Pjēram.

— Ak, šī latīņu valoda, abata kungs… Es tik ļoti gribēju zināt, kas tur bija teikts, un es gribēju lūgt, vai jūs nebūtu tik laipns un man nepārtulkotu šīs apliecības. Bet krustmāte negribēja man atstāt šos rakstus, viņa tos tūlīt pievienoja lietai.

Ļoti apmulŠis, Pjērs nenoteikti pamāja ar galvu, neko neatbildot, jo viņš saprata, ka šīs apliecības bija precīzs, pilnīgs apraksts, kur ar profesionāliem izteicieniem aprakstīts viss līdz pēdējam anatomiskajam sīkumam. Bez šaubām, Dārio un Benedeta šajā gadījumā nesaskatīja nekā apkaunojoša; viņiem šī izmeklēšana šķita kaut kas gluži dabisks, un viņi jutās pat laimīgi, jo no tās bija atkarīga viņu dzīves laime.

— Tātad, — Benedeta secināja, — cerēsim, ka monsenjors Palma izrādīsies pateicīgs, un pagaidām, mans Dārio, novēlu tev labi drīz izveseļoties, lai vari sagaidīt mūsu skaisto, ilgoto laimes dienu.

Bet Dārio rīkojās neapdomīgi un piecēlās par agru; ievainojums atkal atvērās, un viņam vajadzēja vēl dažas dienas palikt gultā. Pjērs vēl joprojām nāca vakaros pie viņa ciemos, lai viņu mazliet izklaidētu ar stāstiem par savām pastaigām. Viņš tagad bija kļuvis drošāks, izstaigāja Romas kvartālus krustām šķērsām un iepriecināts apskatīja ievērojamos senatnes pieminekļus, kas pieminēti visos ceļvežos. Kādu vakaru Pjērs aizrautīgi stāstīja Dārio un Benedetai par ievērojamākiem pilsētas laukumiem, kuri viņam sākumā šķituši parasti, bet kuri tagad viņam liekoties ļoti dažādi, jo katram piemītot sava vienreizēja īpatnība; viņš minēja Pictzza del Popolo, kas bija saulains un cēls savā diženajā simetrijā; Piazza di Spagna ar savām divkāršām, vasaras saules zeltotām kāpnēm esot iemīļota ārzemnieku sastapšanās vieta; kāpnes esot milzīgas, plašas un skaistas, ar simt trīsdesmit diviem pa-kāpieniem; lielais, vienmēr ļaužu pārplūdinātais Piazza Colonna ar laisko, bezbēdīgo, optimistisko pūli, kas, gaidīdams laimi nokrītam no debesim, stāv un ložņā ap Marka Aurēlija kolonnu, — šis laukums esot īsti itālisks; bez tam vēl ievērības cienīgs esot plašais, garenais regulārais Piazza Navona, kas vienmēr esot tukšs, kopš tirgus pārcelts uz citu vietu. Tagad tur palikušas tikai grūtsirdīgas atmiņas par kādreizējo trokšņaino dzīvi; Pjērs vēl runāja par Piazza del Campo di Fiori, kur katru rītu valda augļu un dārzeņu tirgus kņada; tā esot vesela plantācija milzīgu lietussargu, zem kuriem tomātu, spāniešu piparu un vīnogu kaudžu vidū rosās, spalgā balsī sarunādamās, tir-gussievas un mājsaimnieces. Visvairāk Pjēru bija pārsteidzis Kapitolija laukums; viņš to bija iztēlojies kā pakalna virsotni, atklātu laukumu, kas valda pār pilsētu un pasauli; bet viņš redzēja, ka tas ir mazs četrstūrains, ar trim pilīm ietverts laukums; tikai vienā pusē skats pavērās uz nelielu jumtiem ierobežotu apvārsni. Neviens pa šo laukumu nestaigāja; laukumā varēja tikt pa kāpnēm, kuru galā auga dažas palmas; vienīgi ārzemnieki met ceļā līkumu, lai nokļūtu līdz Kapitolijam braukšus. Ekipāžas paliek gaidot, un tūristi pastāv brīdi un, degunus pacēluši, noraugās uz brīnišķīgo bronzas statuju, kas attēlo Marku Aurēliju uz zirga; statuja novietota laukuma vidū. Ap pulksten četriem, kad saulstari pili pa kreisi ievij zeltā un smalki veidotās statujas uz pils dzegām iezīmējas zilajās debesīs, Pjēratn šķita, ka viņš atrodas mājīgā mazā provinces pilsētas laukumiņā, kur kaimiņu sievas sēž zem portika un ada un veseli bari noskrandušu bērnu skraida pa laukumu kā skolas pagalmā mācību pārtraukumā.

Kādā vakarā Pjērs izteica Benedetai un Dārio savu apbrīnu par Romas strūklakām, kur ūdens plūsmo tik bagāti un skaisti no grezniem marmora un bronzas darinājumiem — sākot ar laivu Piazza di Spagna, tritonu Piazza Barberini un bruņurupučiem šaurajā laukumā, kurš nosaukts šo radījumu vārdā, un beidzot ar trim strūklakām Piazza Navona, kura centrā atrodas milzīgais Bernīni radītais mākslas darbs. Bet jo sevišķi Pjēru valdzināja liela izmēra greznā Fontānā de Trevi, kur visam pāri paceļas valdnieks Neptūns, kas stāv starp diviem veselību un auglību personificējošiem tēliem. Kādā citā vakarā Pjērs atgriezās no pastaigas, svētlaimīgi stāstīdams, ka beidzot

viņš atradis izskaidrojumu dīvainajai noskaņai, kas valda senās Romas ielas Kapitolija apkārtnē, Tibras krastā, kur senie mūri pieglaužas lielajām firstu pilīm: šāda noskaņa tajās valdot tāpēc, ka ielām nav ietves un gājēji bez steigas soļo pa ielas vidu starp ekipāžām, — cilvēkiem nepratā nenākot iet pa ielas abām malām gar namu fasādēm. Pjēram patika šie vecie kvartāli, bezgalīgās līkloču ieliņas, nesimetriskie, šaurie laukumi, milzīgās četrstūrainās pilis, kas it kā zuda blīvajā mazo mājiņu mudžeklī. I’jēram sevišķi iepatikās Eskvilīna kvartāls, kur visur ledzēja pelēkiem oļiem nobārstītas kāpnes, kas ved augšup, un katram pakāpienam tur ir balta akmens apmale; bez tam bieži gājējs pēkšņi nonāk nogāzes priekšā, tepat bija arī neskaitāmas terases, kuras slējās cita virs citas, semināri un klosteri, kas ar saviem aizslēģotajiem logiem atgādināja izmirušus namus; tikpat pēkšņi izslējās art kāds liels, kails mūris, pār kuru debesu zilgmē sniedzas brīnišķīga palma. Kādu citu vakaru, kad Pjērs savā pastaigā bija aizgājis līdz pat Romas līdzenumam, iedams gar Tibru straumes virzienā, sākot no Ponle Molle, viņš atgriezās mājās neizsakāmi sajūsmināts, jo bija pieredzējis tādu klasiskās mākslas atklāsmi, kādu vēl līdz šim nekad nebija piedzīvojis. Soļojot gar krastu, viņš bija vērojis Pusēna ainavas — rāmi plūstošu dzeltenu upi ar meldriem apaugušiem krastiem, zemas, izrobotas klintis, kuru krītainais baltums spilgti izcēlās pret milzīgā, viļņveidīgā, vienīgi zilo pakalnu ierobežotā līdzenuma iesarkano fonu, viņš bija redzējis panīkušus kokus, upes kraujajā krastā kādas galerijas drupas un veselu rindu baltu avju, kuras devās lejup pie upes, lai padzertos, bet gans, atbalstījies pret zaļā ozola stumbru, uz tām noskatījās. Plašajam, rūsganajam līdzenumam piemita reti drosmīgs bargs daiļums; tas bija līdz taisnai svītrai vienkāršots daiļums, bet to cildenu vērta slavas pilnās atmiņas: vēl joprojām te pa bruģētajiem ceļiem it kā soļoja romiešu leģioni, šķērsojot kailo Romas līdzenumu, vēl joprojām te it kā snauda viduslaiki, pēc tam antīkā daba atmodās katolicismā, kas Romu otrreiz padarīja par pasaules valdnieci.

Kādu dienu, kad Pjērs bija apmeklējis Campo Verano, Romas lielo kapsētu, viņš vakarā pie Dārio gultas Bene-detas sabiedrībā sastapa Cēliju.

— Kā, abata kungs, — iesaucās mazā grāfiene, — vai tad jums patīk apciemot mirušos?

— Ak, franči, franči, — turpināja Dārio, kuram

nepatīkama bija pat doma par kapsētu, — viņi tīšu prātu sagandē sev dzīvesprieku, tiekdamies pēc bēdīgām ainām.

— Bet, — Pjērs klusi iebilda, — nāve taču ir nenovēršama īstenība. Vislabāk ir skatīties tai tieši acīs.

Jaunais firsts spēji sadusmojās.

— īstenība, īstenība! Kam tā vajadzīga? Ja īstenība ļ nav skaista, tad es neskatos uz to; es cenšos pat nekad par to nedomāt.

Priesteris joprojām mierīgi skaidroja, kas viņu kapsētā 1 tik ļoti bija pārsteidzis: tīrība, svētku noskaņojums, kādu ! tai deva gaišā rudens saule, neizsakāmais marmora krāš* 3 ņums, bagāti ap kapiem izvietotās marmora statujas, 1 marmora kapelas un marmora pieminekļi. Droši vien las ļ viss bija senā atavisma izpausme. Šeit no jauna parādījās J Apija ceļa greznās kapenes, svinīgais krāšņums un bezga- ļ līgā augstprātība pat pēc nāves. Sevišķi kalnā, kur atradās Romas dižciltīgo aristokrātiskais kapsētas rajons, īsts tempļu, milzīgu tēlu un marmora grupu sablīvējums; reizēm šeit gaume bija nožēlojama, bet izmaksāja dārgi, izdoti bija daudzi miljoni. Taču nepārspējamā skaistumā īvju un ciprešu vidū mirdzēja joprojām vēl neapēnotais marmora tēlu baltums; to zeltīja svelošā vasaras saule, un uz tiem nebija saskatāms neviens ar sūnu apaudzis laukumiņš, neviens lietus lāšu radīts plankumiņš, kas padara statujas tik nožēlojamas ziemeļu zemēs.

Benedeta visu laiku klusēja, bet, Dārio nepatikas uzbudināta, beidzot pārtrauca Pjēru, vaicādama Čēlijai:

— Tātad medības bija interesantas?

Priesterim ienākot, Cēlija bija tieši stāstījusi par lapsu medībām, kurās māte to bija paņēmusi līdzi.

— Ak, mīļā, nevar būt vairs nekā interesantāka!… Sastapšanās bija nolikta pulksten vienos pie Cecīlijas Me-tellas kapenes; tur kādā teltī bija iekārtota bufete. Un tik daudz ļaužu! Tur bija ārzemnieku kolonija, visu sūtniecību jaunie darbinieki un virsnieki, nerunājot nemaz par mums, pārējiem; visi vīrieši bija sarkanās frakās un daudzas dāmas jātnieču kostīmos… Signāls tika dots pusdivos, un galops ilga vairāk par divām stundām, jo lapsu sagūstīja tikai kaut kur tālu, ļoti tālu. Ps nespēju sekot, taču redzēju daudz neparasta — tur bija augsta mūra siena, kurai visiem medniekiem vajadzēja lēkt pāri, bez tam grāvji, dzīvžogi, neprātīgi auļi, dzenoties suņiem nopakaļ… Bija arī divi negadījumi, bet nekas sevišķs: viens kungs izmežģīja rokas locītavu un otrs lauza kāju.

Dārio klausījās sasprindzinātā uzmanībā, jo šādas lapsu medības bija romiešu vislielākā izprieca. Ak, kāds prieks bija auļot pa Romas līdzenumu, tik lēzeno un tomēr šķēršļoto apvidu, un pārspēt suņu vajātas lapsas viltības! Cik tas viss bija interesanti: lapsas nemitīgie lēcieni sāņus, lapsas pēkšņā pazušana no redzeslauka un, visbeidzot, dzīvnieka trenkāšana, kamēr tas beigās paguris pakrita: tās bija medības bez bisēm, medības, kur vienīgais prieks bija skriet pakaļ lapsai, pārspēt dzīvnieku ātrumā un pēc tam to pieveikt.

— Ak, — Dārio izmiŠis iesaucās, — cik gan muļķīgi, ka jābfit ieslodzītam šajā istabā! Es vēl nobeigšos aiz garlaicības!

Benedeta pasmaidīja, neizsakot ne skumjas, ne arī kādu pārmetumu par šo bērnišķīgo savtīgumu. Benedeta taču jutās tik laimīga, ka viņš bija šajā istabā un viņa Dārio kopa! Viņas mīlai, gan vēl tik jaunai un tomēr saprātīgai, piemita kaut kas no mātes jūtām; viņa saprata, ka Dārio ilgojas pēc izklaidēšanās, pēc draugiem, no kuriem bija šķirts, jo viņš tos nepieņēma, baidīdamies, ka nostāsts par izmežģīto plecu tiem varētu likties nepatiess. Dārio nevarēja vairs piedalīties svētkos, apmeklēt teātrus, dainas. Bet vairāk par visu citu viņam trūka Korso; tās bija ciešanas, neviltots izmisums, kuru viņš izjuta tāpēc, ka neredzēja vairs starp pulksten četriem un pieciem pēcpusdienā sev garām slīdam «visu Romu». Ja atnāca kāds uzticams draugs, tad sākās bezgalīgas iztaujas — vai kāds viņa paziņa sastapts, vai otrs jau atkal parādījies, kā trešajam beidzies mīlas romāns, vai kāda jauna dēka nav satraukusi pilsētu. Tās bija tukšas, parastas ikdienas tenkas, bērnišķīgas pļāpas, kādās viņš līdz šim bija šķiedis savu enerģiju.

Cēlija, kurai patika viņam pienest visādas nevainīgas blēņas, mirkli klusējusi, turpināja runāt, pievērsusi viņam skaidrās acis, kuru dzīlēs jautās noslēpums.

— Cik gan ilgi jādziedē tāds plecs!

Vai šis bērns, kura vienīgās rūpes bija pašas mīla, bija nojautis īstenību? Dārio apmulŠis pievērsās Benedetai, kura mierīgi smaidīja. Taču Cēlija pēkšņi mainīja sarunas tēmu.

— Ak, vai zināt, Dārio, es vakar Korso redzēju dāmu … — Viņa apjukusi aprāvās, jo pati bija pārsteigta, ka šie vārdi viņai bija pasprukuši. Bet tad viņa turpināja

visai drosmīgi, kā jau bērnības draudzene, kurai zināmi visi mazie rnilas noslēpumi:

— Jā, skaistu dāmu, kuru jūs labi pazīstat. Viņa turēja rokā baltu rožu pušķi.

Šoreiz Benedeta ļāva jautrībai vaļu, smējās arī Dārio, uz viņu neskatīdamies. Pirmajās slimības dienās Benedeta draugu kaitināja, ka zināma dāma nemaz neapvaicājoties par viņa veselības stāvokli. Būtībā viņš nedusmojās par šo pilnīgi dabisko lūzumu, jo šie sakari bija sākuši viņu apgrūtināt, un, juzdamies gan vēl mazliet aizskarts savā skaista vīrieša iedomībā, viņš tomēr bija apmierināts, dzirdot, ka Tonieta sev atradusi citu pielūdzēju.

— Ak, — viņš teica, — tie, kuri nav klāt, arvien ir vainīgi.

— Cilvēks, kuru mīl, arvien ir klāt, — apgalvoja Cē-lija ar nopietnu, skaidru skatienu.

Benedeta bija piecēlusies, lai sakārtotu spilvenus aiz slimnieka muguras.

— Jā gan, mans Dārio, visām ciešanām pienāks reiz gals; es tevi paturēšu, un tev nebūs neviena cila jāmīl, tu mīlēsi vienīgi mani.

Dārio raudzījās Benedelā kaislu skatienu un noskūpstīja to uz matiem, jo tā teica patiesību; viņš nekad nebija nevienu cilu mīlējis kā vienīgi viņu. Un arī Benedeta nevīlās, gribēdama viņu paturēt sev, kad būs viņam atdevusies. Kopš Benedeta šajā istabā kopa Dārio, viņa jutās laimīga, atradusi savā Dārio atkal zēnu, kuru kādreiz mīlēja villa Montefiori apelsīnu birzī. Bez šaubām, zēnis-kums viņam piemita dzimtas deģenerācijas dēļ; šāda atgriešanās bērnībā novērojama ļoti vecām tautām. Slimības gultā gulēdams, Dārio izklaidējās, augām stundām pārcilādams visādas fotogrāfijas, par kurām bija jāsmejas. Dārio nespēja panest ciešanas bija vēl palielinājusies; viņš vēlējās, lai Benedeta būtu jautra un dziedātu, viņš kavēja laiku ar savu laipno savtīgumu, sapņodams par viņu kopdzīvi, kas ritēs nepārtrauktos priekos. Ak, cik gan tas būs jauki, dzīvot vienmēr kopā saulītē, neko nedarīt, ne par ko nebēdāt, lai arī sabruktu visa pasaule, un nepapūlēties aiziet turp, lai to redzētu.

— Bet īpaši es priecājos, — pēkšņi ierunājās Dārio, — ka abata kungs beidzot iemīlējis Romu.

Pjērs, kurš bija klausījies, neteikdams ne vārda, atzinās:

— Tā ir patiesība.

— Mēs jums to jau teicām, — piebilda Benedeta, — vajadzīgs laiks, ilgs laiks, lai saprastu un iemīlētu Romu. la jūs būtu palicis pie mums tikai divas nedēļas, jūs aizvestu sev līdzi nožēlojamas atmiņas; bet tagad, kad jau apritējuši divi mēneši, mēs esam pārliecināti par to, ka jūs arvien atcerēsities mūs ar mīlestību.

Benedeta bija apburoša, tā runādama, un Pjērs otrreiz viņai palocījās. Viņš bija par visu pārdomājis un, likās, nācis pie noteikta secinājuma. Katrs, kas ierodas Romā, nes sevī paša izsapņoto, iztēlē izdaiļoto Romu; īstā Roma tādēļ sagādā dziļu vilšanos. Iztēlei jādod laiks, lai tā atkal varētu no jauna darboties, uz visām lietām šeit jā-skatās caur brīnišķo pagātnes krāšņuma prizmu, jānogaida, kamēr tā pie visa pierod, kamēr viduvējā īstenība, pagātnes varenības apmirdzēta, kļuvusi lieliska.

Cēlija piecēlās, lai atvadītos.

— Uz redzēšanos, mīļā, novēlu drīzas kāzas! Tā taču būs, vai ne, Dārio? … Jūs taču zināt, ka es gribu būt līgava jau šī mēneša beigās. Jā, jā, es tēvu piespiedīšu sarīkot lielas viesības… Ak, cik skaisti būtu, ja mēs kāzas varētu svinēt reizē!

Pēc divām dienām, atgriezies no garākas pastaigas pa Trastevēru un Farnēzes pils dārziem, Pjērs izjuta, ka viņam atklājas baiga un skumja patiesība par Romu. Trastevēru viņš bija izstaigājis jau vairākas reizes, viņu saistīja turienes nabadzīgie iedzīvotāji ar savu trūkumu un ciešanām. Ak, kāds tas bija nabadzības un atpalicības zaņķis! Tādu viņš jau bija redzējis Parīzē — priekšpilsētu pretīgajos kaktos un šausmu vietās, kur ļaudis trūdēja savos mitekļos, cieši kopā sablīvēti. Tomēr nekas nelīdzinājās šai iegrimšanai bezrūpībā un netīrumos. Šīs saulainās zemes visskaistākajās dienās mikla tumsa lika šaurajām līkloču ieliņām izskatīties saltām; tās atgādināja pagraba gaiteņus; bet par visu briesmīgāks šeit bija gaiss — pretīga smirdoņa, kas garāmgājējam aizžņaudza elpu; tā cēlās no saskābušiem dārzeņiem, sasmakušas eļļas, no daudzo ļaužu sablīvējuma, no cilvēkiem, kas slīga savos netīrumos kā lopi. Te gan redzēja juceklīgi būvētas veclaicīgas mājas, kas patika romantiskiem māksliniekiem, — mājas ar atvērtiem, tumšiem vārtiem; šīs ēkas šķita zemē ieaugušas, tām ārpusē bija kāpnes, kas veda augšējos stāvos, tām bija koka balkoni, kuri, kā par brīnumu, vēl turējās, šo māju fasādes bija pusgruvušas, baļķiem balstītas, dzīvokļi bija netīri, caur izŠistajām logu rūtīm bija redzama neslēpta netīrība; turpat atradās ari bodītes ar viszemākās kvalitātes precēm un šīs kūtrās tautas ielas virtuve; šajās mājās nekad neiekāra pavarda uguni; te lodāja apkārt tirgotāji ar sasmakušā eļļā ceptiem polentas [8] gabaliem un zivīm, vārītu dārzeņu pārdevēji, kas piedāvāja milzīgus atdzisušus, lipīgus kāļus, seleriju saišķus, puķukāpostus un spinātus. Miesnieki gaļu bija nevīžīgi izcirtusi, un tā izskatījās melna, uz dzīvnieku kakliem redzēja sarecējušas asinis, tie šķila kā norauti. Maizes klaipi sakrauti kaudzē uz dēļa un atgādināja apaļus bruģakmeņus; nabadzīgas augļu pārdevējas, kurām nebija nekā cita, ko pārdot, bija izlikušas pie savām, ar kaltētiem un savērtiem tomātiem apvītām durvīm spāniešu piparus un pīniju čiekurus; vienīgās pievilcīgās pārdotavas bija delikatešu tirgotājiem ar sālīto gaļu un sieru, kuru stiprā smarža mazliet apslāpēja noteku smaku. Loteriju kioski, kur aiz stikliem bija izlikti vinnējušie numuri, mijās ar krodziņiem: krodziņus redzēja pēc katriem trīsdesmit soļiem; to izkārtnes lieliem burtiem reklamēja augstākā labuma slavenos romiešu vīnus: Dženzāno, Ma-rīno, Fraskati. Viss šis pilsētas kvartāls mudžēja no skrandainiem, netīriem iedzīvotājiem — tur bija puskailu, parazītu apsēstu bērnu bari, sievas izspūrušiem, vaļējiem matiem, neaizpogātās jakās un krāsainos svārkos; tās mētāja rokas un klaigāja; sirmgalvji, spindzošu odu baru aplidoti, nekustīgi sēdēja uz soliem. Tā bija kūtra, bet vienlaikus arī kustīga dzīve, kur nemitīgi nāca un gāja mazi ēzelīši, iejūgti ratiņos; vīri, kas veda tītaru barus, padzenot tos ar pātagu; pavīdēja arī daži nemierīgi tūristi, kuriem tūlīt metās virsū ubagu pūlis. Kurpnieki lika apaviem ielāpus, netraucēti apmetušies uz ietves. Pie kāda neievērojama skrodera durvīm bija pakārts vecs, ar zemi pildīts spainis, kurā ziedēja sulīga puķe. Un pie visiem logiem, uz visiem balkoniem karājās virves, kas bija pārmestas no vienas mājas uz otru pāri ielai, uz kurām bija izžauti veļas gabali, nenosakāmi kankari, kas bija līdzīgi simboliskiem baismīga trūkuma karogiem.

Pjērs juta, ka viņa tuvāku mīlestības pārpilnajā sirdī mostas neaptverama līdzjūtība, ,1ā, protams, vajadzēja taču iznīcināt šos ciešanu un posta kvartālus, kur tauta tik ilgi sirgusi kā saindētā cietumā; jā gan, šos kvartālus

vajadzēja iznicināt; tad tauta atveseļotos; to vajadzēja darīt, kaut ari tādēļ būtu jāsagrauj senā Roma par lielu sašutumu māksliniekiem. Trastevēra jau bija ļoti pārvērtusies, to vagoja jaunas ielas, ar cērtēm bija radītas plašas gaisa spraugas, pa kurām brīvi virmoja saules plūsma. Kas bija palicis pāri starp šīm noārdītajām mājām, starp nesen izveidotajām gaisa spraugām, starp plašajiem zemesgabaliem, kur vēl nebija paspēts neko uzcelt, — šķita vel riebīgāks, vēl netīrāks. Sī augošā pilsētas daļa bezgala interesēja Pjēru. Vēlāk, bez šaubām, izbūves darbus pabeigs; bet cik tomēr aizraujošs bija pašreizējais pārejas laika posms, kad vecā pilsēta, ko jaunā šķita aprijam, cīnījās ar nāvi tik daudzu grūtību vidū! Taču vajadzēja pazīt veco, netīrumos un mēslos, samazgās un dārzeņu atkritumos grimušo Romu. Nesen nojauktais geto jau gadsimtiem ilgi bija zemi piesātinājis ar tik drausmīgu puvuma smaku, ka kailais būvlaukums, kuru klāja uzkalniņi un izraktas bedres, vēl joprojām izplatīja apkaunojošu smirdoņu. Tas bija pareizi, ka to atstāja neapbūvētu, lai tas varētu saules staros vēl ilgi žūt un attīrīties no sārņiem. Visos šajos kvartālos abos Tibras krastos, kur bija uzsākti ievērojami plaši būvdarbi, uz katra soļa sastopams viens un tas pats: ejot pa šauru, smirdošu un ledaini mitru ielu, starp drūmām namu rindām, kuru jumti gandrīz saskaras, gājējs pēkšņi nonāk gaišā laukumā, kurš it kā izcirsts veco, sērgu nomākto mājeļu vidū. Tur ir apstādījumi, platas ietves, augstas, baltas, skulptūrām rotātas celtnes; tā ir moderna galvaspilsēta, kurā viss vēl nepabeigts, gružiem aizbērts un pāļiem nožogots. Visur redzamas izplānotu ielu pēdas, tas ir milzīgs būvlaukums, kuru finansiālā krīze tagad draud iemūžināt; tā ir nākotnes pilsēta, kas apturēta savā augsmē, palikusi stāvam skumja un pretrunīga ar saviem pārsteidzīgi uzsāktajiem, nepārdomātajiem celtniecības darbiem. Tomēr šī iecere, šī pilsētas pārveidošana un labiekārtošana ir labs darbs; tas lielai un modernai pilsētai ir vajadzīgs, šāda rīcība ir sociāla nepieciešamība, ja negribēja veco Romu pamest trūdēšanai kā senlaicīgu, īpatnu priekšmetu, ko glabā muzejā zem stikla.

Pjērs, dodoties no Trastevēras uz Farnēzes pili, kur viņu gaidīja, gāja pa apkārtceļu, iegriezdamies vispirms Petināri ielā, tad Džubonāri ielā; pirmā iela ir drūma, iespiesta starp lielo, tumšo slimnīcas mūri un nabadzīgajiem nameļiem tam pretim, otro ielu atdzīvina gājēju

nemitīgā plūsma; šeit acis iepriecina dārglietu tirgotāju skatlogi ar tur izliktām resnām zelta ķēdēm un audumu tirgoņu audumi spilgtos toņos — zili, dzelteni, zaļi un sarkani. Strādnieku kvartāls, caur kuru Pjērs bija gājis, un sīktirgotāju kvartāls, caur kuru viņš gāja pašlaik, atsauca atmiņā jau redzēto baigo postu, strādnieku nožēlojamo pūli, kuru bezdarbs spieda ubagot, bet kurš mita greznajās, pamestajās pašu būvētajās mājās Prati &gt;di Castello. Ak, nabaga nožēlojamā, bērna kārtā palikusī tauta, kuru teokrātija gadsimtiem ilgi turējusi neziņā un māņticībā, kura tik ļoti pieradusi pie savas gara tumsas, pie savas miesas ciešanām, ka arī vēl šodien ir tālu no sociālas atmodas; tā jūtas laimīga, ja tai ļauj baudīt savu lepnumu, savu slinkumu un savu sauli! Sī lauta šķiet akla un kurla savā sabrukumā, tā turpina veco, bezjēdzīgo dzīvi jaunās Romas saviļņojumā, neizjūtot neko cilu kā vienīgi nožēlu par vecajiem, noārdītajiem kvartāliem, kur tā dzīvojusi, par paražām, kas mainījušās, par pārtiku, kas kļuvusi dārgāka; izskatījās tā, it kā tīrība, gaisma un veselība šo tautu nomāktu, jo par to visu taču bija dārgi jāmaksā, pašreizējai lielajai darba un finansu krīzei valdot. Tomēr, vai nu tas bija darīts ar tautas gribu, vai pret to, Roma bija iztīrīta vienīgi tautas labā un ēkas uzceltas, lai pilsētu pārvērstu par modernu lielpilsētu; visu šo jauninājumu mērķis bija palīdzēt tautai, jo nākotnē taču pati lauta mantos visas šīs pilsētas, no kurām jāizdzcn netīrība un slimības, jāorganizē darbs un jāizskauž posts. Tādēļ tiem, kas kurnēja par tīri uzturētajām senās Romas drupām, par Kolizeju, ko atbrīvoja no efejām, krūmājiem un mežonīgās floras, kuru jaunās anglieles ievietoja savos herbārijos, tiem, kas iedegās dusmās par krastmalas nocietinājumu mūriem, kādos ieslodzīja Tibru, kas žēlojās par tās kādreizējiem romantiskajiem krastiem, tiem, kas apraud vecās, ūdenī grimstošās mājas, tiem visiem jāteic, ka jauna dzīve dzimst uz nāves drupām, ka nākotnei nenovēršami jāizaug un jāuzzied uz pagātnes pīšļiem.

Tā domādams, Pjērs bija nonācis Farnēzes laukumā, kas stāvēja tukšs un drūms ar savām aizslēgtajām mājām un diviem fontāniem, no kuriem viens saules palos meta pērļu strūklu dziļajā klusumā, kas valdīja visapkārt; vienu mirkli Pjērs noraudzījās smagnējas, četrstūrainas pils fasādē, augstajos vārtos, virs kuriem plandīja trīskrāsains karogs, trīspadsmit logos un slavenajā, māksli-nieciski darinātajā dzegā. Tad viņš iegāja pili. Viņu tur gaidija kāds Narcisa Abēra draugs, viens no sūtniecības atašejiem pie Itālijas karaļa; šis cilvēks bija apsolījis Pjēram parādīt milzīgo pili, kura bija pati skaistākā Romā un kuru Francija bija nomājusi, lai tur iekārtotu mītni savam sūtnim. Ak, šī milzīgā, krāšņā un skumjā celtne ar plašo pagalmu un mitro un tumšo krusta eju, ar gigantiskajām kāpnēm un zemiem pakāpieniem, ar neskaitāmiem gaiteņiem un pārmērīgi lielām galerijām un zālēm! Tas bija majestātisks nāves krāšņums; ledains saltums dvesa no sienām un urbās kaulos cilvēkiem skudrām, kam pietika drosmes staigāt zem šīm velvēm. Atašejs smaidot klusi atziņas, ka sūtniecība šeit garlaikojas līdz nāvei — vasarā, karstuma nomākta, un ziemā, aukstumā drebinādamās. Vienīgi sūtņa apdzīvotā pils daļa — otrais stāvs, kas atradās Tibras pusē, esot mazliet līksmāks. Tur no slavenās Karači galerijas redzams Jani-kula pakalns, Korsīni dārzi un paveras A&lt;qua Paola pāri San Pietro in Montorio baznīcai. Blakus milzīgam salonam atrodas darba kabinets, kurā valda glāsains, saules apmirdzēts miers. Bet ēdamzāle, guļamistabas un citas sūtniecības personāla apdzīvotās zāles grimst drūmā sānielas ēnā. Visās šajās plašajās, septiņi līdz astoņi metri augstajās istabās ir apbrīnas cienīgi apgleznoti vai skulptūrām greznoti griesti, sienas ir kailas, dažas to vidū rotātas freskām, mēbeles visdažādākās, greznas konsoles, juku jukām ar visādiem moderniem atdarinājumiem. Bet skumjais iespaids pārvēršas pretīgā sajūtā, ieejot plašajās parādes telpās, kas atrodas tajā fasādes pusē, kura pieslienas laukumam. Šeit nav nekādu mēbeļu, sienām trūkst pat tapešu, šeit redzamas vienīgi posta, zirnekļu un žurku varā pamestas kādreizējās greznās zāles. Sūtniecība aizņem tikai vienu šādu zāli, kur sakrauj grēdās savus putekļainos arhīvus uz baltiem koka galdiem, uz grīdas, novieto visos kaktos. Blakus atrodas milzīga desmit metru augsta zāle, kas aizņem divus stāvus un ko bija paturējis sev tās īpašnieks, kādreizējais Neapoles karalis; šī zāie bija īsta grabažu noliktava, kurā bija redzami ģipša modeļi, nepabeigtas statujas un ļoti skaists sarkofāgs kaut kādu nenosakāmu lūžņu kaudzes vidū. Tā bija tikai šīs pils viena daļa — apakšējais stāvs bija pilnīgi neapdzīvots; franču Ecole de Rorne aizņem trešā stāva stūri, bet sūtniecība, saltumā drebēdama, saspiežas kopā otrā slāva apdzīvojamā daļā; visas pārējās

telpas jāpamet novārtā, divreiz aizslēdzot durvis, lai izvairītos no liekajām pūlēm šīs telpas aptīrīt. Protams, ir jau patīkami dzīvot karaliskajā Farnēzes pilī, kuru cēlis pāvests Pauls III un kuru ilgāk par gadsimtu nepārtraukti apdzīvojuši kardināli; bet kāds nežēlīgs nemājīgums, kāda smaga grūtsirdība valda šajās milzīgajās drupās, kur trīs ceturtdaļas telpu ir mirušas, nevajadzīgas, neapdzīvoja-ļ mas, atrautas no dzīves! Un vakaros — ak! — vakaros ; vārti, pagalms, kāpnes, tukšie gaiteņi slīgst necaurre- , dzamā tumsā, kuru daži mirgojošie gāzes radziņi veltīgi cenšas izkliedēt; lai nokļūtu siltajā, patīkamajā sūtņa viesistabā, jāuzņemas bezgalīgs ceļojums pa šo drūmo akmeņu tuksnesi.

Pjērs iznāca no turienes satraukts, dūcošu galvu. Viņa atmiņā iznira visas citas pilis, visas lielās Romas pilis, kuras viņš bija vērojis savās pastaigās; tām visām bija laupīts krāšņums; kādreizējie firstu galmi bija pazuduši, visas pilis bija pārvērtušās par parastām, neērtām, īrētām mājām. Ko lai tagad iesāk ar šīm galerijām, šīm milzīgajām zālēm, jo nevienam taču nebija tādas bagātības, kas varētu atjaunot šajās pilīs spožo dzīvi, kādai tās bija celtas; nepietika pat līdzekļu, lai uzturētu kalpotāju štatus, kas bija nepieciešami to apkopšanai. Reti bija sastopami tādi firsti, kuri kā firsts Aldobrandīni ar savu pēcnācēju kuplo pulku paši apdzīvoja savu pili. Gandrīz visi pārējie izīrēja savu senču vecās mītnes dažādām sabiedrībām vai privātpersonām, paši sev paturēdami tikai vienu stāvu, reizēm pat vienkāršu dzīvokli kādā pils stūrī. Palazzo Chigi bija izīrēta: apakšējais stāvs bankām, otrais stāvs Austrijas sūtnim, bet pats firsts ar savu ģimeni un kāds kardināls apdzīvoja trešo stāvu. Iznomāta bija ari Palazzo Schiarra: otrais stāvs ārlietu ministram, trešais kādam senatoram, bet firsts pats ar māti apdzīvoja tikai apakšējo stāvu. Palazzo Barberini bija izīrēta; apakšējais, otrais un trešais stāvs dažādām ģimenēm, bet firsts apdzīvoja ceturtajā stāvā kādreizējās kalpotāju istabas. Izīrēta arī Palazzo Borghese: apakšējais stāvs senlietu tirgotājam, otrais brīvmūrnieku ložai, visas pārējās telpas dažādām ģimenēm, bet firsts pats atstājis savām vajadzībām dažas pieticīgas istabas. Izīrēta bija arī Palazzo Odescalchi, Palazzo Colonna, Palazzo Doria, un šo piļu īpašnieki tur dzīvoja vienkāršu namsaimnieku dzīvi, no saviem īpašumiem cenšoties iegūt vislielāko peļņu, lai varētu galus savilkt kopā. Tas viss tā bija nolicis tādēļ, ka pār Romas patriciātu pūta graujošs vējš. Vislielākās bagatības sagruva finansiālā krīzē; ļoti maz bija to aristokrātu, kurus vēl uzskatīja par bagātiem; turklāt kas gan ta bija par bagātību — nekustīga, mirusi bagātība, kuru atjaunot nespēja ne tirdzniecība, ne rūpniecība! Daudzie Iirsti, kas bija izmēģinājuši savus spēkus veikalnieciskos pasākumos, bija izputējuši. Citiem, kurus šie notikumi bija nobiedējuši un kuri paši bija aplikti ar milzīgiem nodokļiem, kas tiem atņēma gandrīz trešo daļu ienākumu, neatlika nekas cits kā nogaidīt un noskatīties, kā viņu pēdējie vēl neizmantotie miljoni kūst turpat uz vietas, tos sadalot starp mantiniekiem; tiem vajadzēja noskatīties, kā nauda aiziet bojā tāpat kā viss pārējais, ja tā vairs nenes augļus dzīvā zemē. Tas bija vienīgi laika jautājums, jo galīgais sabrukums bija neatvairāms vēsturisku apstākļu nosacīts liktenis. Aristokrāti, kas samierinājās ar īpašumu izīrēšanu, cīnījās vēl par dzīvi, centās piemēroties tagadējam laikmetam, pūlēdamies vismaz aizpildīt pārlieku lielo piļu tukšumu; citos turpretim, spītīgajos un lepnajos, kas slēpās savas ģints kapenēs, jau mita nāve. Tā tas bija baigajā, putekļos sairstošajā Bokanēru pilī, ko stindzināja ledainas ēnas un klusums, kur laiku pa laikam bija dzirdamas vienīgi vecās karietes dobjās dimas ar zāli apaugušajā pagalmā, kad kardināls izbrauca vai atgriezās.

Bet Pjēru it sevišķi pārsteidza viņa pēdējie, viens otram sekojošie apmeklējumi Trastevērā un Farnēzes pilī; tie papildināja viens otru un noveda jauno priesteri pie tik skaidra un baiga secinājuma, kāds nekad vēl nebija viņa pārdomās izniris: būtībā taču itāliešu tautas vēl nemaz nebija un drīz nebūs arī vairs aristokrātijas. Sī doma viņu tagad vajāja tik ļoti, it kā viņš šeit būtu redzējis kādas pasaules galu. Tauta, ko vēsture un klimats bija atstājis ilgstošas bērnības kārtā, savā postā un neziņā bija iegrimusi tik dziļi, ka bija vajadzīgi ilgi audzināšanas un izglītošanas gadi, lai tā varētu izveidot stipru, veselīgu un darbīgu demokrātiju, kura apzinātos kā savas tiesības, tā pienākumus. Aristokrātija mira savās grūstošajās pilīs, tā vēl bija tikai iznīkstoša, deģenerējusies šķira, turklāt sajaukusies ar amerikāņu, austriešu, poļu un spāniešu asinīm tiktāl, ka tīrās romiešu asinis bija liels izņēmums, nerunājot nemaz par to, ka dižciltīgie vairs nepievērsās militārajai karjerai vai garīdznieku kārtai; viņi negribēja kalpot konstitucionālai Itālijai, un viņi pameta Svēto

kolēģiju, kur tikai parvēniji tinās purpura mantijās. Bet starp mazajiem ļaudīm un varenajiem nebija vēl izveidojusies stingra vidusšķira — buržuāzija, kas būtu tik saprātīga un izglītota, lai spētu mācīt tautu. Buržuāzija

vēl sastāvēja no firstu agrākajiem kalpotājiem vai mīluļiem, no rentniekiem, kas nomāja viņu zemi, pārvaldniekiem, notāriem vai advokātiem, kas pārvaldīja īpašumus; buržuāzija sastāvēja arī no iestāžu kalpotājiem, visu šķiru un pakāpju ierēdņiem, deputātiem un scnatorieiņ, kurus valdība bija šurp atvedusi no provincēm, un, visbeidzot, tā sastāvēja no vesela bara rijīgu vanagu, kas metās virsū Romai, no daudzajiem visādiem Pradam un Sako līdzīgiem darboņiem, no visām karalistes malām šurp salidojušiem plēsīgiem putniem, kuru nagi un knābji plosīja un aprija visu — tautu un aristokrātiju. Kā labā tad būtībā strādāja? Kā labā tad jaunajā Romā veica gigantiskos būvdarbus, kur nami bija tik bezgalīgi paļāvīgi savās cerībās un uzpūtīgi lepnumā, ka tos vairs nevarēja pabeigt? Pār Romu lidoja šausmu elpa, tuvā sabrukuma grandas bija jau dzirdamas, tās izraisīja visās tuvāku mīlestības pārņemtajās sirdīs nemieru un asaras. Jā, te nu kādai pasaulei draudēja gals: tautas vēl nebija, aristokrātijas vairs nebija, bija vienīgi rijīgā buržuāzija, kas meklēja sev medījumu starp drupām. Bet kāds drausmīgs simbols bija šīs jaunās pilis, kuras cēla pēc senseno piļu milzīgajiem paraugiem! Cerēja, ka šajās pilīs valdīs aizvien lielāka labklājība, ka pasaules jaunās galvaspilsētas veco pasauli uzvarējušais krāšņums valdīs tieši šajās jaunajās, greznajās pilīs. Bet tagad tās bija kļuvušas par visnožēlojamākā un aptraipītākā tautas posta, visu nabagu un klaidoņu pajumti, kas jau sāka grīļoties!

Šajā vakarā, kad bija jau iestājusies tumša nakts, Pjērs izgāja Tibras krastā pie Bokanēru pils, lai tur pavadītu kādu stundu. Viņš gribēja apkopot domas dziļā vientulībā, kas viņam bija mīļa, lai gan Viktorīna stāstīja, ka šī vieta neesot droša. Un tiešām, tik melnā naktī, kāda bija šodien, visa apkārtne atgādināja noziedznieku perēkli. Neredzēja nevienas dvēseles, neviena garāmgājēja ne pa labi, ne pa kreisi, ne tieši pretim; valdīja tikai klusums, ēnas un tukšums. Pāļi, kas visapkārt ieskāva šo milzīgo, pamesto būvlaukumu, nosprostoja izeju pat suņiem.Tumsā ieslīgušās pils stūrī kāds gāzes radziņš, kas šeit atradās jau kopš rakšanas darbu laikiem, drūmi mirgodams, apgaismoja nelīdzeno piekrasti; te palikušo būvmateriālu grēdas, ķieģeļu un kalto akmeņu kaudzes meta garas, nenoteiktas ērias. Pa labi uz San Giovanni eli Fiorentini tilta mm Svētā Gara slimnīcas logos spīguļoja dažas guntiņas. I’a kreisi neskaidri saredzamas upes straumes virzienā lidie kvartāli grima un pazuda melnā tumsā. Tieši pretim ntradās Trastevēra; stāvā krastā mājas, kur tikai dažos Ingos vizmoja blāva, dzeltena gaisma, izskatījās kā bālas parādības. Tumša svītra virs tām iezīmēja Janikula pakalnu, kur pašā augšā vīdēja kādas promenādes laternas, kas laiku pa laikam lika iemirdzēties zaigojošam zvaigžņu trīsstūrim. Nakts stundās Pjēru sevišķi valdzināja Tibra ar savu skumjo diženumu. Viņš atbalstījās elkoņiem pret akmens margām, ilgi skatīdamies uz upi, kas plūda starp krastmalas jaunajām sienām, kuras naktī atstāja melna, spokaina, milzim nolemta cietuma iespaidu. Kamēr pretējās mājās spīdēja gaisma, Pjērs vēl varēja saskatīt lēni plūstošos Tibras smagos viļņus, kas reizēm ievizējās gaismas atspulgos. Pjērs sapņoja par šīs slavenās upes pagātni, un viņa atmiņā iznira teiksma par tās pasakainajām bagātībām, kas apraktas šīs upes dibenā. Katrā barbaru iebrukumā, jo sevišķi Romas izlaupīšanas laikā, tempļu un piļu dārgumi esot iemesti Tibrā, lai uzvarētāji tos nevarētu paņemt. Vai tad zelta dārgumi, kas tur lejā mirgoja pelēkzaļajos necaurspīdīgajos ūdeņos, nebija septiņžuburainais zelta svečturis, kuru Tils bija atvedis no Jeruzalemes? Un baltie gaismas atspulgi, kas kustējās bez mitas un mainīja savu veidu, — vai tās nebija baltās kolonnas un statujas? Un dziļie atvari, kur dzirkstīja mazas liesmiņas, — vai tās nebija dārgumu kaudzes ar juku jukām sagāztajiem biķeriem, vāzēm un dārgakmeņiem greznotām rotām? Kāds gan sapnis slēpjas šīs dziļupes klēpī dusošajos dārgumos, kam tur bija lemts gulēt vēl daudzus gadsimtus! Bet kādas lielas cerības padarīt bagātu šo lepno tautu dos šie dārgumi, kad Tibru kādu dienu nosusinās un tās gultni pārmeklēs! Varbūt šeit, dziļajā dzelmē, meklējama Romas laime?

Bet šajā tumšajā naktī, atbalstījies pret piekrastes margām, Pjērs domāja tikai par bargo īstenību. Viņš turpināja savas dienas pārdomas, kas bija radušās, apmeklējot Trastevēru un pēc tam Farnēzes pili. Tagad, vērdamies šajos mirušajos ūdeņos, viņš nāca pie slēdziena, ka iecere pārvērst Romu mūsdienīgā galvaspilsētā bija liela nelaime, kas lika ciest jaunradītajai Itālijai. Šādai iecerei neatvairāmi vajadzēja rasties, jo Roma taču bija senās slavas karaliene, pasaules valdniece, kurai bija apsolīta mūžība, bez kuras nacionālā apvienošanās arvien bija šķitusi kaut kas neiespējams; lēmums tādēļ bija traģisks, jo bez Romas nevarēja būt Itālijas, un nu likās, ka Itālijai grūti būt vienotai ar Romu. Ak, šī mirusi upe, cik dobja, nelaimi vēstījoša tā šalca naktī! Nebija redzama neviena laiva; šajos ūdeņos nebija ne mazākās tirdzniecības vai rūpniecības rosmes pazīmes, kas lielo pilsētu sirdij dod dzīvības spēku! Bez šaubām, bija arī skaisti nākotnes plāni: Romai jākļūst par jūras ostu, un Tibras gultni paredzēts padziļināt tā, lai lielas tonnāžas kuģi var aizsniegt Aventīna pakalnu; bet tic bija tikai sapņi! Valdība aprobežojās ar to, ka iztīrīja upes grīvu, kas pastāvīgi piesārņojās. Otrs šīs agonijas cēlonis bija Romas līdzenums, mirušais tuksneŠis, pa kuru plūst mirusī upe un kurš iežņaudz Romu kā drausmīgā jostā. Bija paredzēts to nosusināt un apstādīt ar kokiem; izraisījās veltīgi disputi par jautājumu, vai šis līdzenums ir bijis auglīgs Romas ziedu laikā; Roma joprojām atradās savas plašās kapsētas vidū kā senlaiku pilsēta, kura ir mūžīgi šķirta no modernās pasaules; to šķir plašais klajums, kuru sedz gadsimtiem uzkrājušies putekļi. Ģeogrāfisko apstākļu, kas Romai kādreiz dāvāja prioritāti pār pasauli, mūsu dienās vairs nav. Civilizācijas centrs ir no jauna pārvietojies, un Vidusjūras baseins sadalīts starp varenām valstīm. Visa rosīgā dzīve tagad noris Milānā, kas ir tirdzniecības un rūpniecības pilsēta; Roma ir tikai tranzīta punkts. Jau divdesmit piecus gadus pat visvaronīgākā piepūle nav spējusi Romu izraut no tās nepārvaramā miega. Galvaspilsēta, kuru gribēja radīt pārliecīgā steigā, palika pamesta likteņa varā un gandrīz izputināja itāliešu nāciju. Jaunatnākušie iedzīvotāji — valdība, parlaments, ierēdņi — apmetas šeit uz laiku kā nometnē; kad sākas pirmais karstuma periods, tie pazūd, lai izvairītos no kaitīgā klimata; tas notiek tādos briesmīgos apmēros, ka viesnīcas un veikali tiek slēgti, ielas un pastaigu laukumi tukšojas, un pilsēta, kam vēl savas īpatnējās, patstāvīgās dzīves nav, pamirst, tiklīdz to atstāj atnācēji. Un viss paliek gaidot šajā izpušķotajā galvaspilsētā, kur pašreizējo iedzīvotāju skaits nemazinās un arī nepieaug, kur nepieciešams kapitāla un cilvēku pieplūdums, lai pabeigtu un apdzīvotu milzīgās, nevajadzīgās celtnes un jaunos kvartālus. Un, ja tā ir patiesība,

ka nākotne uzzied uz pagātnes pīšļiem, tad jāatrod spēks cerībās. Bet vai tad šī augsne jau nebija izsmelta, vai zemes dzīvīgā sula, kas rada veselīgas būtnes un stipras lautas, — vai tā nebija jau izsīkusi uz visiem laikiem?

Nakts pamazām satumsa, uguntiņas pretējās Trasle-vēras mājās dzisa cita pēc cilas. Pjērs, izmisuma nomākts, vēl ilgi stāvēja, noliecies pār melnajiem upes ūdeņiem. Visapkārt bija necaurredzama tumsa; vienīgi uz Janikula pakalna sabiezējušās ēnās vizmoja gāzes laternas kā zvaigžņu trīsstūris. Neviens zellā trīsošs atspulgs vairs neglāstīja Tibru, neviens atspulgs vairs neuzbēra noslēpumainās vīzijas upes viļņos par pasakainajām bagātībām; teiksma par septiņžuburaino svečturi, par zelta vāzēm un par zelta rotām bija izskanējusi, sapnis par senseniem dārgumiem bija nogrimis melnajā naktī, lapat ka pašas Romas sensenā slava. Neviens gaismas atspīdums, neviena skaņa vairs, tikai dziļš, bezgalīgs miegs, nekas; pa labi dobji šļāc ūdens lejup pa noteku, kura vairs nav saredzama. Arī upes ūdeņi pazuduši, Pjērs vienīgi izjuta svina smago viļņu plūsmu tumsā, jau gadsimtus ilgo vecuma nastu un pagurumu, sirmsenās, slavenās Tibras dziļās skumjas un ilgas izgaist, nebūt vairs; šķita, ka tās viļņi veļ kādas pasaules nāvi. Tikai bezgalīgās, plašās debeŠis, mūžīgās, krāšņās debeŠis pleta savu zvaigžņu miljardu mirdzošo klāstu pār drūmo upi, kuras ūdeņi slacināja trīs tūkstoši gadus vecās drupas.

Kad Pjērs, pirms devās augšup savā istabā, iegāja mirkli pasēdēt pie Dārio, viņš tur sastapa Viktorīnu, kas sagatavoja visu naktij. Viņa iekliedzās, izdzirdusi, no kurienes viņš nāk.

— Kā, abata kungs, jūs šajā laikā pastaigājāties vēl pa krastmalu! Tas nozīmē, ka arī jūs, arī jūs varat saņemt skaistu dūrienu ar nazi… Nu, man gan nenāktu ne prātā šajā sātaniskajā pilsētā tik vēlu elpot svaigu gaisu!

Tad viņa, pagriezdamās pret firstu, kurš bija atlaidies guļamkrēslā un smaidīja, vaļsirdīgi uzrunāja viņu:

— Ziniet, te šī meitene, Pjerīna, nav vairs rādījusies, bet es to redzēju ložņājam lejā, starp gruvešiem.

Dārio pamāja, un Viktorīna apklusa. Tad viņš pievērsās priesterim.

— Jūs tomēr esat runājis ar viņu. Tas viss taču beigu beigās ir muļķīgi… Šis mežonis Tito nāks atkal un ar nazi sadurs man otru plecu!

Pēkšņi viņš apklusa, pamanīdams Benedetu, kura bija ienākusi, lai novēlētu viņam labu nakti, un tagad klausījās. Viņš neizsakāmi samulsa, gribēja dot paskaidrojumus un apzvērēt savu pilnīgo nevainību šai romānā. Benedeta smaidīja, viņa tikai glāsainā balsī pateica:

— Mans Dārio, es jau zinu tavu romānu. Vai tad tu nevarēji iedomāties, ka neesmu tāda nesapraša; es taču padomāšu un visu aptveršu… Ja es tevi neizvaicaju, tad tāpēc, ka es sapratu visu un mīlu tevi.

Benedeta jutās ļoti laimīga. Viņa nupat bija uzzina-' jusi, ka monsenjors Palma, viņas laulības aizstāvis šķiršanas procesā, izrādījies pateicīgs un atzinīgs par pakalpojumu, kas bija parādīts viņa māsasdēlam, un iesniedzis jaunu ziņojumu laulības šķiršanas procesā Benedetai par labu. Viņš gan nebija pilnīgi vēl nostājies viņas pusē, jo negribēja pārlieku nonākt pretrunās pats ar sevi, bet abu ārstu atsauksmes atjāvušas viņam secināt, ka sūdzētājas jaunavība ir pierādīta, un, vairs nepieminot to, ka kopdzīve nav notikusi sievas pretošanās dēj, viņš bija veikli sagrupējis pamatojumus, ka laulības šķiršana nepieciešama. Visas cerības uz salabšanu bija veltas, un bija iespējams, ka abi laulātie varēja zaudēt savaldību. Viņš ļoti saudzīgi aizrādīja vīram, ka tas jau padevies vilinājumam; tad monsenjors Palma slavēja sievas augsto morāli un reliģiozitāti, visus tikumus, kas galvo par viņas patiesīgumu. Un, neizsakoties visā pilnībā, viņš atstāja lēmuma pieņemšanu kongregācijai. Bet tagad, kad monsenjors Palma daļēji atkārtoja advokāta Morāno argumentus un Prada iespītējās vairs nerādīties tiesā, nebija šaubu, ka kongregācija izlems par laulības anulēšanu ar lielu balsu vairākumu un svētajam tēvam būs iespēja brīvi un labvēlīgi rīkoties.

— Ak, mans Dārio, mūsu bēdas nu būs galā … Bet cik gan naudas, cik daudz naudas tas prasīja! Krustmā-miņa sacīja, ka viņi mums atstāšot tikai ūdeni, ko padzerties.

Un Benedeta smējās kaisli mīlošas sievietes skaistajā bezrūpībā. Posts te neslēpās kongregāciju tiesas sēdēs, jo principā tiesas lēmumi nebija apmaksājami, bet bija bezgala daudz visādu sīku izdevumu, maksājumi visiem pakļautajiem, sīkajiem ierēdņiem, ārstu ekspertīzēm, norakstiem, rakstiskiem ziņojumiem, aizstāvjiem. Bez tam, ja arī tieši netika pirktas kardinālu balŠis, tomēr zināmas balŠis prasīja lielas summas, jo vajadzēja gūt kardināliem tuvo

cilvēku labvēlību un ietekmēt visas personas, kam bija saskare ar viņu eminencēm. Nemaz nerunājot par to, ka Vatikāna ļaudis neatsakās no ievērojamām naudas dāvanām, ja tās tiek pasniegtas smalkjūtīgi, nauda ir izšķirošais un pārvar visas grūtības. Un galu galā monsenjora Palmas māsasdēls izmaksāja visai dārgi.

— Vai ne, mans Dārio, tu taču esi tagad vesels; lai tikai mums drīz atļauj salaulāties, tas ir viss, ko mēs viņiem prasām… Es tiem došu, ja viņi vēlas, pērļu rotu, savu vienīgo dārglietu, kas man palikusi.

Dārio arī smējās, jo ar naudu viņš nekad nebija rēķinājies savā dzīvē. Viņam nekad nebija tās bijis tik daudz, cik vajadzēja, viņš vienkārši domāja dzīvot arvien pie sava tēvoča — kardināla, kas taču nekad neatstās jauno pāri uz ielas. Viņu finansiālajā sabrukumā simt vai divsimt tūkstošiem franku nebija nekādas nozīmes. Viņš bija dzirdējis stāstām, ka daži laulības šķiršanas procesi izmaksājuši pat piecsimt tūkstošu franku. Tāpēc Dārio tikai pajokoja.

— Dod viņiem arī manu gredzenu, dod viņiem visu, mana mīļā, mēs dzīvosim šajā vecajā pilī ļoti laimīgi, kaut arī mums būtu jāpārdod mēbeles.

Benedeta jūsmoja, viņa apskāva Dārio galvu ar abām rokām un kvēli skūpstīja viņa acis aizrautības uzplūdā.

Pēkšņi viņa pievērsās Pjēram:

— Ak, piedodiet, abata kungs, man ir uzdots jums ko pasacīt… Jā, to man uzdeva monsenjors Nanī, kas mums atnesa labās ziņas; viņš man uzdeva jums pateikt, ka jūs pārlieku atraujoties no sabiedrības, ka jums jākārlo savas grāmatas aizstāvēšanas jautājums.

Pārsteigtais priesteris klausījās.

— Bet viņš taču pats man deva padomu pazust.

— Jā, protams… Bet viņam liekas, ka nu ir pienācis laiks, kad jums jāiet cilvēkos, jāaizstāv sava lieta, jārfi-pējas par to. Un vēl viņš ir uzzinājis tiesneša-referenta vārdu, kuram uzdots izskatīt jūsu grāmatu; tas ir monsenjors Fornāro, kurš dzīvo Navonas laukumā.

Pjēra izbrīns arvien vairāk pieauga. Nekad taču nemēdza izpaust referenta vārdu, jo tas paliek noslēpums, lai viņam būtu neaprobežota brīvība secinājumam. Vai tas bija jauna posma sākums viņa uzturēšanās laika Romā?

— Labi, — viņš vienkārši atbildēja. — Es rīkošos, uzmeklēšu visus.

X

Pjērs, kura vienīgā doma bija drīzāk panākt sava jautājuma atrisinājumu, gribēja uzsākt darbošanos jau nākamajā dienā. Bet viņu bija pārņēmusi nedrošība: pie kurām durvīm klauvēt vispirms, kura persona būtu jāuzmeklē pirmā, ja viņš vēlējās izvairīties no kļūdām šajā tik juceklīgajā un godkārajā garīdznieku sabiedrībā? Atvērdams savas istabas durvis, viņš gaitenī ieraudzīja donu Vidžilio, kardināla sekretāru, un palūdza to mirkli ienākt.

— Jūs varētu man izdarīt pakalpojumu, abata kungs. Es jums uzticos, man vajadzīgs padoms.

Pjērs juta, ka šis nelielais, kalsenais cilvēks ar safrāndzelteno seju, kurš vienmēr drebēja, drudža kratīts, un līdz šim allaž bija mēģinājis izvairīties no viņa, protams, lai sevi nekompromitētu, bija visu zinošs un ar visu saskarē, lai gan pārspīlēti atturīgs. Tomēr jau kopš kāda laika viņš nebija vairs tik bikls, un, sastopot savu kaimiņu, viņa melnās acis uzliesmoja, it kā nepacietība, kas Pjēru grauza ilgajās dīkajās dienās, būtu pielipusi arī viņam. Viņš nemaz necentās izvairīties no sarunas.

— Lūdzu piedošanu, — atsāka Pjērs, — ka es jūs aicinu šādā nekārtīgā istabā. Šorīt es saņēmu no Parīzes veļu un ziemas drēbes… Iedomājieties, es taču atbraucu šeit uz pāris nedēļām ar nelielu ceļasomu, un, lūk, drīz būs jau trīs mēneši, kopš esmu šeit, bet neesmu nekur tālāk ticis kā savas ierašanās rītā.

Dons Vidžilio pagrozīja galvu.

— Jā, jā, es zinu.

Tad Pjērs viņam pastāstīja, ka monsenjors Nanī licis Bcnedctai darīt viņam zināmu, ka jāsākot rīkoties, lai aizstāvētu savu gramatu, un jāapmeklējot visas personas, kam ar to kāds sakars. Tagad nu viņš esot lielā nezināšanā, kādā secībā uzsākt apmeklējumus. Piemēram, vai viņam vajadzētu vispirms apmeklēt monsenjoru Fornāro, kuram esot uzdots sniegt atsauksmi par viņa grāmatu un kura vārds viņam nosaukts.

— Ak, — iesaucās dons Vidžilio. — Monsenjors Nanī

tātad aizgājis jau tiktāl? Viņš jums izpaudis pat referenta vārdu! Ak, tas ir vairāk, nekā es gaidīju!

Dons Vidžilio aizmirsās, apsēdās krēslā un aizrautīgi

iesaucās:

— Nē, nē, neiesāciet ar monsenjoru Fornāro. Vispirms godbijīgi apmeklējiet cenzūras kongregācijas prefektu, viņa eminenci kardinālu Sangvineti; ja viņš kādreiz uzzinās, ka jūs kādam citam pirms viņa esat veltījis savu cieņu, viņš jums to nekad nepiedos …

Dons Vidžilio aprāvās un klusi piebilda, viegli notrīcēdams drudzi:

— Un viņš to uzzinās, jo šeit uzzina visu.

Tad, it ka paklausīdams pēkšņam simpātiju uzplūdam, viņš satvēra jaunā franču priestera abas rokas:

— Mans dargais Fromāna kungs, saku jums, ka es būšu ļoti laimīgs, ja varēšu jums kaut kā noderēt, jo jūs esat laga dvēsele un man jūsu žel … Bet neprasiet man neko neiespējamu. Ja jūs zinātu, ja es jums parādītu visas tās briesmas, kas mums ir visapkārt!… Bet es jums jau šodien varu pateikt, nekāda ziņa neceriet uz mana saimnieka — viņa eminences kardināla Bokariēras palīdzību. Vairakas reizes, man dzirdot, viņš pilnīgi nopēla jūsu grāmatu… Vienīgi viņš ir svēts cilvēks, godavīrs, un, ja viņš jūs neaizstāv, tad viņš jūs ari nenosodīs, viņš paliks neitrāls, jo viņš ir labvēlīgi noskaņots pret savu māsasmeitu, kontesīnu, kuru viņš dievina, un viņa aizstāv jūs… Kad jūs kardinālu redzēsiet, netaisnojieties, jo tas neko nedos un jūs varat viņu sadusmot.

Pjēru visai neuztrauca šī ziņa, jo viņš jau no pirmās sastapšanās ar kardinālu un no retajiem apmeklējumiem vēlāk bija nojautis viņa vienīgi pretinieku.

— Es viņu apmeklēšu, lai pateiktos viņam par neitralitāti, — teica Pjērs.

Donu Vidžilio atkal sagrāba bailes.

— Nē, nē! Nedariet to, viņš iedomāsies, ka varbūt es esmu runājis ar jums! Tā būs nelaime! Tad es būšu pazudināts. Es neko neesmu jums teicis, es neko neesmu teicis! Apmeklējiet vispirms kardinālus, visus kardinālus. Pieņemsim, ka es neko citu jums neesmu teicis! Vai ne?

Šodien viņš vairs nevēlējās tālāk runāt, viņš atstāja istabu drebinādamies, savām liesmojošām acīm vērodams gaiteni pa labi un pa kreisi.

Arī Pjērs tūlīt izgāja, lai dotos pie kardināla Sangvineti. Pulkstenis rādīja desmit, un bija izredzes viņu

sastapt. Kardināls apdzīvoja nelielas pils otro stāvu, kas bija iekārtots pilsoniskā gaumē, kādā šaurā, tumšā ielā netālu no San Luigi de Francesi baznīcas. Si pils nelīdzinājās firstu milzīgajām, lepnajām, grūtsirdīgajām drupām, kādās savā spītā mita kardināls Bokanera. Šeit kādreizējās, pēc priekšraksta noteiktās parādes telpas, kā arī visa saimniecība bija sarnazinata. Te nebija vairs troņa zāles, ne arī lielas, zem baldahīna uzkārtās, sarkanas kardinala cepures, ne atzveltnes krēsla, kas, pagriezts pret sienu, it kā gaidītu pāvestu. Divas caurstaigājamas istabas kalpoja kā priekštelpas un viena kā viesistaba, kura kardināls pieņēma apmeklētājus, visa iekārta bija bez kādas greznības, pat bez jebkādā mājīguma; sarkankoka mēbeles bija vēl no impērijas laikiem, tapetes un grīdsegas putekļiem klātas un no ilgās lietošanas izbalējušas. Apmeklētājam vajadzēja ilgi zvanīt pie durvīm, un, kad beidzot kalpotājs tās mazliet pavēra, bez steigas uzģērbdams vesti, tas pateica, ka viņa eminence kopš vakardienas atrodoties Fraskati.

Tagad Pjērs atcerējās, ka kardināls Sangvineti taču bija Romas eparhijas bīskaps. Fraskati viņam bija sava bīskapija, villa, kur viņš reizēm pavadīja dažas dienas, kad gribēja tur atpūsties vai arī viņu ietekmēja kādi politiski apsvērumi.

— Vai viņa eminence drīz atgriezīsies?

— Ak, to nevar zināt… Viņa eminence ir slims un devis rīkojumu nevienu turp nesūtīt viņu traucēt.

Iznācis atkal uz ielas, Pjērs bija pilnīgi apmulŠis no šīs pirmās neveiksmes. Vai tagad viņam steiga doties pie monsenjora Fornāro uz Navonas laukumu, kas atradās tepat netālu? Bet viņš atcerējās dona Vidžilio padomu vispirms apmeklēt citus kardinālus; pēkšņi viņš iedomāja kardinālu Sarno, ar kuru bija iepazinies donnas Serafīnas pirmdienas pieņemšanā. Lai gan šis kardināls bija visai nesabiedrisks, viņu uzskatīja par vienu no visvarenākiem un iespaidīgākiem Svētās kolēģijas locekļiem, kaut gan viņa radinieks Narciss stastija, ka tas interesējoties vienīgi par saviem parastajiem pienākumiem. Kaut ari viņš nepiedalījās cenzūras kongregācijā, tomēr varēja dot labu padomu un ietekmēt savus kolēģus.

Pjērs devās tieši uz kongregācijas ticības propagandas pili, kur cerēja sastapt kardinālu Sarno. Si pils, kuras smagnējo fasādi viņš saskatīja jau no Spānijas laukuma, bija milzīga, kaila un masīva celtne, kas aizņēma visu stūri starp divām ielām. Pjērs, kuru visur kavēja viņa sliktās itāliešu valodas zināšanas, apmaldījās taja, kāpa augšup pa kāpnēm, pa kurām atkal vajadzēja kāpt lejup; viņš gaja pa īstu kāpņu, gaiteņu un zaļu labirintu. Beidzot viņš, par laimi, sastapa kardināla sekretāru, kādu jaunu priesteri, kuru jau bija redzējis Bokaneru pili.

— Bet, protams, es domāju, ka viņa eminence jūs labprāt pieņems. Tas ir jauki, ka jūs atnācat tik agri, jo viņa eminence ir šeit katru rītu … Esiet tik laipns, sekojiet man.

Tagad sākās jauns ceļojums. Kardināls Sarno, ilggadīgais ticības propagandas kongregācijas sekretārs, bija priekšsēdētājs komisijā, kas bija organizēta, lai vadītu ticības lietas Eiropa, Āfrika, Amerika un Okeānijā, kur nesen bija atkal pievienojušās katolicismam jaunas zemes; viņam te bija istaba un darba telpas — īsta administratīva iekārtā, kur viņš valdīja ka mānijas apsēsts ierēdnis, kas novecojis, sēdēdams uz sava ādas sēdekļa, un mūždien ieracies savos papīros un zaļajos aktu vākos, nepazīdams vairāk no pasaules ka ielu aiz sava loga, kur garām soļoja gājēji un brauca ekipāžas.

Tumša gaiteņa pašā galā, kuru gaišā dienas laikā apgaismoja gāzes radziņi, sekretārs savu biedru atstaja sēžam uz kāda sola. Bet pēc ceturtdaļstundas viņš atnāca, smaidīdams izpalīdzīgi un laipni.

— Viņa eminence ir aizņemts konferencē ar misionāriem, kuri brauc prom. Bet sanāksme drīz beigsies, un viņš man lika jūs ievest viņa kabineta, kur jūs viņu pagaidīsiet.

Palicis viens kabinetā, Pjērs ziņkāri apskatīja tā iekārtu. Tā bija pietiekoši plaša istaba bez jebkādā greznuma, ar zaļām papīra tapetēm un damastu pārvilktām melnkoka mēbelēm. Abi logi, kas vērās uz šauru sānielu, blāvi apgaismoja drūmās sienas un izbalējušo paklāju; bez divām konsolēm, liela rakstāmgalda pie viena loga un vienkārša melnkoka galda nekā vairāk šajā istabā nebija; galda virsma bija visai nolietota un tā apkrauta, ka pilnīgi pazuda starp mapēm un vākiem. Uz brīdi Pjērs piegāja tuvāk un apskatīja no lietošanas izsēdēto atzveltnes krēslu un aizslieteni, kas to aizsargāja no vēja, apskatīja arī veco, ar tinti notraipīto tintnīcu. Tad viņš sāka kļūt nepacietīgs smagajā, piesmakušajā gaisā, kas ļoti nomāca, un dziļajā klusumā, kuru reizēm traucēja ielas dobjās dimas.

Klusi pastaigājoties pa istabu šurpu turpu, Pjērs pēkšņi ieraudzīja kādu karti, kas karājās pie sienas; šī karte viņu ieinteresēja, ierosināja pārdomas un lika aizmirst visu. Krāsās darināta karte bija katoliskās pasaules karte, atritināta zemes pusložu karte, kur dažadās krāsas apzīmēja teritorijas, kas piederēja uzvarošajam, neierobežotajam valdniekam — katolicismam vai ari katolicismam, kas vēl cīnījās pret neticīgajiem; šīs teritorijas, paredzot to pievienošanu, bija sadalītas vikariātos un eparhijās. Vai šeit ģeogrāfijas kartē nebija redzama katolicisma gadsimtiem ilgā cenšanās pēc vispasaules valdonības, pēc kuras tas tiecies no savas pirmās dzīvības stundas un pēc kuras censties tas nav beidzis nekad? Dievs ir savai baznīcai devis pasauli, un baznīcai tā jāiekaro, jo daudz maldu vel valda pasaulē. Un te nu ir mūžīgā ciņa: katolicisms liecas pievērst sev naidīgās reliģijas ka tajā laikmetā, kad apustuļi atstāja Jūdeju, lai sludinātu evaņģēliju. Viduslaikos lielais uzdevums bija organizēt iekaroto Eiropu; nevarēja pat mēģināt panākt samierināšanos ar atkritējām austrumu baznīcām. Tad uzliesmoja Reformācija, notika jauna šķelšanās, vajadzēja atkal atkarot pusi protestantiskās Eiropas un visus ortodoksālos auslrumus. Līdz ar Jaunās Pasaules atklāšanu bija modusies kareivīgā degsme: Roma tiecās šo otro zemes pusi piesavināt sev, tika dibinātas misijas, kas devās ceļā, lai pievērstu dievam vakar vēl nepazīstamas tautas, jo viņš taču ari tās bija devis Romai, tapat kā citas. Tā nu lielais, tagadējais lūzums kristietība bija radies pats no sevis — vienā pusē bija katoliskās nācijas, tās, kuras vajadzēja uzturēt ticībā un kuras pārzināja valsts sekretariāts Vatikānā; otrā pusē — atkritējas nācijas vai, vienkārši sakot, pagāni, kas jāatved pie ticības šūpuļa un jāpievērš ticībai; pār šīm nācijām centās valdīt ticības propagandas kongregācija. Sī kongregācija savukārt dalījās divos atzaros, lai darbu atvieglotu: austrumu atzarā, kuram bija jāpārzina tieši atkritējas austrumu baznīcas, un latīņu atzarā, kura vara sniedzās pār visām citām misionāru zemēm. Tā bija neaptverama organizācija, milzīgs tīkls ar stiprām, ciešām acīm, kas bija uzmests pasaulei, lai neviena dvēsele ncizslīdēlu.

Tikai tagad, stāvot pie šīs kartes, Pjērs guva skaidru priekšstatu par šo mašīnu, kas darbojas jau kopš gadsimtiem, lai uzsūktu sevī visu cilvēci. So ticības propagandas kongregāciju bagātīgi atbalstīja pāvesti, un tās ncibā bija ari milzīgi līdzekļi; tā šķita Pjērarn kā ievērojams, neatkarīgs spēks, it kā atsevišķa valsts jau cso-šajā pāvesta valstī; tagad Pjērs saprata, kādēļ kongregā-cijas prefektu dēvēja par «sarkano pāvestu»; ar kādu neaprobežotu varu valdīja šis cilvēks, iekarotājs, kura rokas sniedzās no viena pasaules gala līdz otram. Kardi-nāls-sekretārs pārzināja centrālo Eiropu, zemeslodes mazu daļiņu; bet vai tad viņš nepārzināja ari visas pārējās zemes milzīgās platības, tās tālās zemes, kas vēl nebija pazīstamas? Skaitļi taču liecināja, Roma neaprobežoti valdīja tikai pār mazliet vairāk nekā divsimt miljoniem apustuliskajiem un romiešu katoļiem, bet atkritēji austru-mos un protestanti — tos visus skaitot kopā — pārsniedza šo skaitli; un kāds tas bija lēciens, ja pie tiem pieskaitīja vēl miljardu neticīgo, kuru pievēršanu ticībai vajadzēja vēl paveikt! Sie skaitļi Pjēru tā satrauca, ka šermuļi pārskrēja pār muguru. Vai tiešām tā bija patiesība? Tātad pasaulē bija apmēram pieci miljoni ebreju, divsimt miljoni muhamedāņu, vairāk nekā septiņsimt miljoni braminu un budistu, neskaitot ap simt miljonu citu reliģiju pagānu, kopumā vienu miljardu; kristiešu skaits turpretim nepārsniedza četrsimt miljonu, un arī starp tiem notika savstarpēja šķelšanās un mūžīga cīņa — viena puse ar Romu, otra — pret Romu! Vai tas bija iespējams, ka Kristus astoņpadsmit gadsimtos nebija iekarojis pat trešo daļu cilvēces un ka Roma, mūžīgā, visvarenā Roma, bija pakļāvusi savai varai tikai sesto daļu cilvēces? Viena vienīga izglābta dvēsele uz sešām — kāda baiga proporcija! Bet karte runāja skaudru patiesību, Romas impērija, sarkani krāsota, vīdēja uz tās kā pazudis punkts salīdzinājumā ar milzīgajām platībām dzeltenā krāsā, kur ļaudis kalpoja citiem dieviem un par kurām misijas kongregācijai vajadzēja rūpēties, lai tās atgrieztu pie katolicisma, iznira jautājums: cik gadsimtu būs vēl vajadzīgs, lai piepildītos Kristus pravietojums, ka visa zeme būs pakļauta viņa likumam un būs viena vienīga valstība un viena vienīga ticība? Lai šo jautājumu atrisinātu, prāts apjuka, iedomājoties, cik daudz darba vēl darāms, un iedomājoties Romas mierīgo pārliecību par saviem spēkiem, par tās pacietību un spītu. Romu, kas nekad nešaubījās un tagad Šaubās mazāk nekā jebkad agrāk; tā pārsteidza ar nemitīgo darbu, ar saviem bīskapiem un misionāriem, jo ciešā ticībā, ka Roma vienīgā kādu dienu kļūs pasaules valdniece, tā dara savu darbu bez apstājas tāpat, kā bezgala sīkās atoma daļiņas ir izveidojušas pasauli.

Ak, šī mūžam kustīgā armija! Pjērs to redzēja un dzirdēja šajā stundā soļojam pāri jūrām, pāri kontinentiem un sagatavojam un nodrošinām reliģijas vārdā politisku uzvaru. Narciss bija viņam stāstījis, cik rūpīgi sūtniecībām Romā bija jāseko ticības propagandas kongre-gācijas darbībai, jo bieži vien misijām tālumā piederēja neierobežota vara un tās kalpoja Romas politiskajiem mērķiem. Garīgā ietekme nodrošināja laicīgo, iekarotās dvēseles deva savu miesu. Tā bija nepārtraukta cīņa, kurā kongregācija aizsargāja Itālijas un citu katolisko zemju misionārus un rūpējās, lai tiem būtu visi līdzekļi, kas sekmētu viņu darbu. Kongregācija ne visai draudzīgi raugās uz savu franču sāncensi — Ticības izplatīšanas biedrību Lionā, kas ir tikpat bagāta, tikpat varena un ir nodrošināta ar tādiem pašiem jūsmīgiem un drosmīgiem cilvēkiem. Kongregācija neapmierinājās ar to, ka aplika šo biedrību ar ievērojamu nodokli, bet radīja tai visur grūtības, kur nojauta tās panākumus. Daudzos gadījumos franču misionāri un franču reliģiskie ordeņi tika padzīti, lai dotu vietu itāliešu vai vācu reliģiskajiem darbiniekiem. Šis bija slepenais politisko intrigu centrs, kuru Pjērs nojauta zem ticības civilizācijas degsmes šajā drūmajā, putekļainajā kabinetā, kuru nekad nerotāja saules smaids. Pjēram atkal pārskrēja šermuļi no visa tā, ko cilvēks jau zina, bet kas pēkšņi kādu dienu kļūst pārmērīgs un baigs. Vai šī visā pasaulē organizētā, laikā un telpā ar mūžīgu spītu strādājošā iekarošanas un valdonības mašīna nelika nobālēt visgudrākajiem un drosmīgākajiem, jo tā neapmierinājās ar dvēseļu ieguvi, bet darbojās savas nākotnes kundzības labā pār visu cilvēci: nespēdama to tūdaļ paņemt sev, tā atdeva to pasaulīgajam valdniekam, lai tas to pagaidām glabā. Kāds brīnišķīgs sapnis! Roma smaidošā mierā gaida gadsimtu, kad tā būs uzsūkusi vienā vienīgā tautā divsimt miljonus muhamedāņu, septiņsimt tūkstošus braminu un budistu, pār kuriem tā tad būs garīgā un laicīgā karaliene uzvarējušā Kristus vārdā!

Kāds ieklepojās, un Pjērs nodrebēja, ieraudzīdams kardinālu Sarno, kuru nebija dzirdējis ienākam. Pjēram šķita, ka, ieraugot , viņu pie kartes, kardinālam varētu rasties doma, ka viņš, Pjērs, grib izzināt noslēpumu, kas nav jāzina. Spējš sārtums pārskrēja viņa sejai.

Kardināls, uzmetis priesterim savu nespodro acu stingo skatienu, piegāja pie rakstāmgalda un, nebilzdams ne vārda, atkrita atzveltnes krēslā. Pamādams ar roku, viņš Pjēru bija atbrīvojis no gredzena skūpstīšanas.

— Es gribēju jusu eminencei apliecināt savu godbijību. Vai jūsu eminence ir nevesels?

— Nē, nē, tās ir vēl tās pašas sasodītās iesnas, no kurām nevaru tikt vaļā. Bez tam man šobrīd tik daudz darba!

Pjērs raudzījās viņā; blāvajā gaismā, kas krita caur logu, kardināls izskatījās vārgs un kropls, kreisais plecs augstāks par labo; nogurušajā, pelēkajā sejā nebija neviena dzīva vaibsta, pat ne acu skatienā. Pjērs atcerējās kādu savu tēvoci Parīzē, kuram pēc trīsdesmit gadu no-kalpošanas ministrijā arī bija tāds pats stings skatiens, tāda pati pergamentam līdzīga āda un visa tā būtne pauda gurdu stulbumu. Vai tas varēja būt, ka nelielais, kalsenais sirmgalvis, kas rāmi kustējās melnajā, sarkani apmalotajā sutanā, bija pasaules saimnieks un, Romu nekad neatstādams, tik labi pārzināja pasaules kristietības karti, ka pat propagandas kongregācijas prefekts neko neizlēma, neuzzinājis vispirms šī kardināla domas?

— Apsēdieties uz brīdi, abata kungs… Jūs esat atnācis mani apmeklēt, tātad jums ir kāds lugums pie manis…

Un, izlikdamies klausāmies, viņš ar kaulainajiem pirkstiem šķirstīja aktu vākus, kas atradās uz galda, uzmezdams acis katram papīram kā ģenerālis, kas visā pilnībā pārzina savas armijas taktiku; šī armija ir tālumā, un viņš, nezaudēdams ne minūti, no sava darba kabineta to vada pretim uzvarām.

Pjērs bija mazliet apjucis, jo viņam uzreiz lika skaidri pateikt sava apmeklējuma mērķi, bet tad viņš izlēma pateikt visu.

— Tiešām tā ir, ļoti cienīdams jūsu eminences augsto gudrību, es atļāvos nākt pie jūsu eminences pēc padoma. Jūsu eminencei zināms, ka esmu ieradies Romā, lai aizstāvētu savu grāmatu, un būšu ļoti laimīgs, ja jūsu eminence gribētu mani vadīt, palīdzēt ar savu pieredzi.

īsi viņš pastāstīja, kādā stāvoklī atrodas viņa lieta, un sāka taisnoties. Bet, jo tālāk viņš stāstīja, jo skaidrāk redzēja, ka kardināls neinteresējas par viņa stāstījumu, domā par kaut ko citu un pat nesaprot viņu.

— Ak jā, jūs esat uzrakstījis grāmatu, par to jau bija runa kādu vakaru pie donnas Serafīnas… Tā ir kļūda, priesteris nedrīkst rakstīt, kam tad viņš to raksta?… Un, ja cenzūras kongregācija to vajā, tad tai droši vien ir pamats to darīt. Ko es tur varu līdzēt? Es neesmu šīs kongregācijas loceklis, es nezinu nekā, gluži nekā.

Veltīgi Pjērs centās viņam izskaidrot savu darbu un aizkustināt viņu; izmiŠis jaunais priesteris juta kardināla saltumu un vienaldzību. Viņš saprata, ka šis cilvēks savā nozarē, kur bija darbojies jau četrdesmit gadus, būdams plaša vēriena un asu prātu, kļuva stulbs, tikko to aizvirzīja no ierastā darba. Viņš nebija ne zinātkārs, ne arī labvēlīgs. No kardināla acīm gaisa katra dzīvības dzirksts, galvaskauss šķita it kā saspiežamies zemāks, un sejas izteiksme kļuva drūmi trula.

— Es nekā nezinu, es nekā nevaru, — viņš atkārtoja. — Es nevienam neko nevaru ieteikt darīt.

Beidzot viņš tomēr saņēmās un piespieda sevi pateikt:

— Bet tur taču ir Nanī. Ko tad jums iesaka darīt Nanī?

— Monsenjors Nanī bija tik laipns un man pateica referenta vārdu, kurš dos atsauksmi par manu darbu, las ir monsenjors Fornāro, kuru viņš man ieteica apmeklēt.

Kardināls šķita pārsteigts un it kā atmodies. Viņa acīs pavīdēja sīks gaismas stariņš.

— Ak, patiesi, patiesi! .. . Nu, ja Nanī to ir darījis, tad viņam ir kāds nodoms. Apmeklējiet monsenjoru Fornāro.

Kardināls bija piecēlies no atzveltnes krēsla un atvadījās no apmeklētāja, kam vajadzēja pateikties, dziļi noliecoties. Kardināls tūlīt apsēdās krēslā, nepavadot priesteri līdz durvīm; šajā nāves klusumā nebija nekas vairāk dzirdams kā vienīgi kaulaino pirkstu vieglā knikstoņa, šķirstot aktu lapas.

Pjērs paklausīja kardināla Sarno padomam. Viņš izlēma šķērsot Navonas laukumu, kad dosies atpakaļ uz Džūlijas ielu. Monsenjora Fornāro kalpotājs viņam paskaidroja, ka saimnieks izgājis un, lai to sastaptu, jānāk agri no rīta, ap pulksten desmitiem. Tātad viņu varēs pieņemt tikai rit no rīta. Pjērs bija parūpējies par šo pre-iātu ievākt dažus datus, un viss nepieciešamais viņam bija zināms: monsenjors Fornāro bija dzimis Neapolē, mācības sācis pie šīs pilsētas barnabitu ordeņa tēviem, beidzis Romas semināru, pēc tam ilgus gadus strādājis par profesoru Gregora universitātē. Tagad monsenjors bija vairāku kongregāciju padomnieks, un, būdams kanoniķis Santa Marta Maggiore baznīcā, monsenjors Fornāro dega godkārē dabūt kanonikātu Svētā Pētera katedrālē un klusībā loloja tālo sapni kļūt kādu dienu par konŠistorijas sekretāru, jo šis amats ved uz kardināla godu, uz purpura mantiju. Kā ievērojams teologs, viņš izraisīja pret sevi tikai vienu pārmetumu: viņš reizēm nodarbojās ar literatūru, rakstīdams garīgos izdevumos, kur savus rakstus, būdams visai gudrs, neparakstīja. Viņu ari dēvēja par ļoti pasaulīgu labāko aprindu cilvēku.

Tikko Pjērs bija iedevis savu vizītkarti, viņu nekavējoties pieņēma, un varbūt viņam būtu radušās aizdomas, ka viņš bija gaidīts, ja nebūtu ticis saņemts ar neviltotu, mazliet satrauktu izbrīnu.

— Abats Fromāna kungs, abats Fromāna kungs, — prclāts atkārtoja, skatīdamies kartē, kas tam bija rokā. — Lūdzu, esiet tik laipns, ienāciet… Biju nodomājis visus noraidīt, jo man ir steidzīgs darbs… Bet tas nekas, apsēdieties, lūdzu.

Pjērs jutās kā apburts, kad palika izbrīnā stāvot šā skaistā, slaidā, stiprā vira priekšā, kurš ar saviem piecdesmit pieciem gadiem bija ziedošs, sārts, gludi noskuvies, ar viegli sudrabotiem, cirtainiem matiem; viņam bija glīti veidots deguns, valgas lūpas, glāstošas acis, viss, kas Romas prelātā var būt valdzinošs un daiļš. Savā melnajā sutanā, kuru rotāja violeta apkakle, viņš izskatījās visai glīts, elegants, lielisks. Lielā istaba, kas bija iekārtota ar romiešu garīdzniekiem reti piemītošu gaumi, divu platu, uz Navonas laukumu vērstu logu apgaismota, radīja ap viņu labas omas un piemīlīgas laipnības atmosfēru.

— Apsēdieties taču, abata kungs, un sakiet, lūdzu, kas man sagādā godu jūs redzēt pie sevis.

Prclāts bija atkal apsēdies, naivs un laipns smaids rotājās ap lūpām. Pjēru pēkšņi apmulsināja šis dabiskais jautājums, kuru taču vajadzēja paredzēt. Vai viņam tūlīt pievērsties savai grāmatai un atklāti pateikt sava apmeklējuma iemeslu? Viņš nojauta, ka tas būtu visātrākais un visgodīgākais ceļš.

— Mans dievs, inonscnjor, es zinu, ka griezties pie jums ar tādu jautājumu, ar kuru es nāku, vispār nav pieņemts. Bet man deva padomu šo soli spert, un man šķita, ka godīgu cilvēku starpā atklātība nekad nevar nākt par ļaunu.

— Ko jūs gribat teikt? Ko jūs gribat teikt? — jautāja prelals ar pavisam nevainīgu izskatu.

— Labi, teikšu pavisam godīgi: es zinu, ka cenzūras kongregācija jums nodevusi izskatīšanai manu grāmatu «Jaunā Roma», un es atļāvos jūs apmeklēt, iedomādamies, ka jūs varbūt gribēsiet no manis kādus paskaidrojumus.

Bet likās, ka rnonsenjors Fornāro nevēlējās vairs tālāk klausīties. Viņš satvēra ar abām rokām galvu un atkāpās soli no Pjēra, ievērodams tomēr pieklājības normas.

— Nē, nē, to jūs man nestāstiet, nemaz neturpiniet; jūs man sagādātu lielas nepatikšanas… Pieņemsim, ja esat ar mieru, ka jūs esat maldināts, jo tādas lietas neviens nedrīkst zināt; neviens arī nekā nezina, ari es ne,.. Pa-sarg’ dievs! Nerunāsim par to.

Par laimi, Pjērs, kurš jau bija novērojis, kāda liela nozīme bija Svētās kancelejas asesora vārdam, kuru viņš bija minējis, tūlīt pasteidzās atbildēt:

— Protams, monsenjor, man nebija nodoms jums sagādāt kaut vismazākās nepatikšanas, tāpēc es atkārtoju, ka nekad nebūtu atļāvies jūs traucēt, ja rnonsenjors Nanī pats nebūtu man pateicis jūsu vārdu un adresi.

Arī šoreiz šī vārda ietekme tūdaļ pierādījās. Monsenjors Fornāro pievērsās Pjēram ar maigu piemīlību, kas bija raksturīga visam, ko viņš darīja. Taču viņš nepiekāpās tūlīt, bet ar šķelmīgu viltību tikai pamazām.

— Kā! Vai tad monsenjors Nanī ir tik pļāpīgs?… Es viņu izrāšu, es sadusmošos!… Un ko tad viņš īsti zina? Viņš taču nav kongregācijas loceklis, viņš pats var būt maldināts… Pasakiet viņam, ka viņš ir kļūdījies, ka es nekā nezinu par jūsu lietu. Tā viņam būs mācība, ka nav nekādas vajadzības atklāt svarīgus noslēpumus.

Tomēr, ar savām valdzinošajām acīm un skaisto muti smaidīdams, viņš tūlīt piebilda:

— Nu, bet, ja monsenjors Nanī to vēlas, tad es labprāt ar jums kādu brīdi patērzēšu, mans mīļais Froināna kungs, — bet ar noteikumu, ka jūs no manis nekā neuzzināsiet ne par manu ziņojumu, ne arī par to, kas varbūt noticis un par ko runāts kongregācija.

Tagad savukārt pasmaidīja Pjērs, jo viņš brīnījās par to, cik vienkāršs viss kļuva, tiklīdz bija ievērota zināma pieklājība. Viņš sāka paskaidrot ar viņa grāmatu saistīto gadījumu un izteica pārsteigumu par to, ka viņa darbs nosūdzēts un ka viņš veltīgi cenšoties uzzināt, kas iesniedzis denunciāciju.

— Tiešām, tiešām, — atkārtoja prelāts, ko pārsteidza šāda naivitāie. — Kongregācija ir tiesa, un tā nevar neko uzsākt, iekams tai nav iesniegta sūdzība. Jūsu grāmatu vajā vienkārši tāpēc, ka tā ir denuncēta.

— Jā, tieši denuncēta, es zinu.

— Protams, sūdzību iesnieguši trīs franču bīskapi, kuru vārdus jūs man atļausiet noklusēt, un tāpēc kongregāci-jai vajadzēja ar apsūdzēto darbu iepazīties.

Pjērs apjucis paskatījās uz viņu. Trīs bīskapu apsūdzēts! Bet par ko? Kādā nolūkā?

Tad viņam atkal iešāvās prātā doma pieminēt savu labvēli.

— Bet kardināls Bcržero man uzrakstīja atzinīgu vēstuli, kuru es ievietoju savā grāmatā kā ievadu. Vai tā nebija pietiekama garantija, kuru franču bīskapiem vajadzēja atzīt?

Monsenjors Fornāro viltīgi papurināja galvu un tikai tad atbildēja Pjēram:

— Jā, protams, viņa eminences vēstule ir ļoti skaista vēstule… Bet es domāju, ka daudz labāk būtu bijis, ja viņš to nebūtu rakstījis, tad tas būtu nācis par labu gan viņam, gan it sevišķi jums.

Un, kad priesteris, kura pārsteigums auga, atvēra muti, lai lūgtu prelātu šos vārdus paskaidrot, tas jau piebilda:

— Nē, nē, es nekā nezinu, es nekā neteikšu… Viņa eminence kardināls Bcržero ir svēts vīrs, kuru visa pasaule ciena, un, ja viņš grēkotu, tad droši vien vainojama būtu tikai viņa lielā labsirdība.

Iestājās klusums. Pjērs juta, ka atveras bezdibenis. Viņš neuzdrošinājās prelātam pateikt savas domas, bet mazliet nesavaldīgi atsāka:

— Bet kāpēc vajā manu grāmatu, kāpēc ne citus darbus? Es nemaz negribu būt denunciants, bet zinu daudz grāmatu, uz kurām Roma skatās caur pirkstiem, bet kuras ir nesalīdzināmi bīstamākas par manu grāmatu!

Šoreiz monsenjors Fornāro likās ļoti laimīgs, ka var pievienoties Pjēra uzskatiem.

— Jums ir taisnība, mēs labi zinām, ka nevaram aizliegt visas kaitīgās grāmatas, un jūtamies apbēdināti par to. Jāpadomā taču, cik neskaitāmi darbi mums tad būtu jāizlasa. Tāpēc mēs viskaitīgākos darbus nopeļam kopumā.

Prelātam pat labpatika laipni sniegt paskaidrojumus. Principā grāmatu izdevējs nedrīkst nodot spiestuvē nevienu reliģiska satura grāmatu, iekams manuskripts nav iesniegts bīskapa caurskatei. Bet tagadējos laikos, kad tiek iespiests tāds neskaitāms daudzums grāmatu, ir taču saprotams, ka bīskapiem tas bulu ārkārtīgs apgrūtinājums, ja grāmatu izdevēji sāktu ievērot noteikumus. Sī pienākuma veikšanai nepietiktu ne laika, ne naudas, ne vajadzīgo cilvēku. Tādēļ kongregācija nopeļot un aizliedzot zināmu kategoriju darbus kopumā, nepārbaudot grāmatas ne tad, kad tās jau iespiestas, ne tad, kad tās sagatavotas iespiešanai: vispirms tikumību apdraudošās grāmatas, visas erotiskās grāmatas un visus romānus; tad tautas valodā izdotās bībelcs, jo svētās grāmatas jācienī, — tad visādu burvestību grāmatas, zinātniskas, vēsturiskas un filozofiskas grāmatas, kas runā pretī dogmām, ķeceru vai vienkāršu kārtu garīdznieku grāmatas, kas iztirzā reliģiju. Tāpēc vairāki pāvesti izdevuši gudrus likumus, kuru izklāsts ievietots kongregācijas publicētajā aizliegto grāmatu kataloga ievadā, bet šī izklāsta katalogs, ja tas būtu pilnīgs, aizpildītu viens pats veselu bibliotēku. Īsi sakot, pāršķirstot šo katalogu, uzreiz redzams, ka aizliegums atliecas galvenokārt uz grāmatām, kuras sarakstījuši priesteri. Ņemot vērā to, ka kongregācijas uzdevums ir bezgala komplicēts un neizmērojami plašs, Romas galvenās rūpes bija nosargāt baznīcas kārtību.

Tā tas arī bija Pjēra un viņa sarakstītā darba gadi-jumā.

— Jūs saprotat, — turpināja monsenjors Fornāro, — ka mēs nereklamēsim veselu klāstu kaitīgu grāmatu, pagodinot katru no tām ar atsevišķu aizliegumu. Tādas grāmatas atrodamas visās tautās lielos vairumos, un mums pietrūktu papīra un tintes, lai tās visas iztirzātu. Laiku pa laikam mēs tādēļ apmierināmies ar to, ka pievēršam uzmanību vienai, ja iā parakstīta ar pazīstamu vārdu, saceļ lielu troksni vai arī ja tā dumpīgi uzbrūk ticībai. Ar to pietiek, lai atgādinātu pasaulei, ka mēs ekŠistējam un aizstāvamies, neatsakoties ne no savām tiesībām, ne no pienākumiem.

— Bet mana grāmata, mana grāmata? — iesaucās Pjērs. — Kādēļ mana grāmata liek vajāta?

— Es jums to paskaidrošu, ciktāl man tas ir atļauts, mans dārgais Fromāna kungs. Jūs esat priesteris, jūsu grāmatai ir panākumi, jūs publicējāt vienu lētā izdevuma metienu, grāmatas noiets ir ļoti labs; es nerunāju nemaz par tās ievērojamo literāro vērtību, īstas poēzijas dvesma strāvo no tās, par ko izsaku jums vissirsnīgāko atzinību… Kā, un jūs gribat, lai mēs šādos apstākļos raugāmies caur pirkstiem uz grāmatu, kurā jūs mudināt iznīcināt mūsu svēto reliģiju un graut Romu?

Pjēram izbrīnā aizžņaudzās elpa, vaļēju muti viņš cīnījās pēc gaisa.

— Graut Romu! Varenais dievs! Es taču to gribu redzēt atjaunotu, mūžīgu, atkal kā pasaules valdnieci!

Kvēlojošas aizrautības pārņemts, Pjērs aizstāvējās, apliecināja no jauna savu ticību, katolicismam vajadzēja atgriezties pie pirmatnējās baznīcas, smelties no Jēzus brālīgās kristietības atjaunotās asinis, pāvestam vajadzēja būt atbrīvotam no pasaulīgās godības, valdīt par visu cilvēci ar labdarību un mīlestību, glābt pasauli no briesmīgās sociālās krīzes, kas tai draud, lai ievestu to īstajā dieva valstībā, vienā vienīgajā kristīgajā draudzē, visu tautu vienā tautā apvienotajā draudzē.

— Vai tad svētais tēvs var mani nosodīt? Vai tad tās nav viņa paša slepenās idejas, kuras cilvēki sāk apjaust, un mana vaina ir tikai tā, ka izteicu tās pārāk agri un pārāk brīvi? Ja man atļautu viņu redzēt, vai tad es nepanāktu, ka pāvests tūlīt dotu pavēli izbeigt manas grāmatas vajāšanu?

Monsenjors Fornāro vairs nerunāja, viņš tikai šūpoja galvu, nemaz nedusmodamies par priestera jauneklīgo degsmi. Tieši pretēji — viņš smaidīja arvien laipnāk, it kā uzjautrinādamies par tādu vientiesību un jūsmu.

— Lūdzu, lūdzu! — beidzot jautri atbildēja prelāts. — Es jūs neaizturēšu, man aizliegts kaut ko teikt… Bet laicīgā vara, laicīgā vara .. .

— Nu, un laicīgā vara? — jautāja Pjērs.

Atkal prelāts neko neatbildēja. Viņš pavērsa pret debesīm laipno seju un skaistām kustībām lauzīja savas baltās rokas. Tad viņš atkal ierunājās, taču tikai lai piebilstu.

— Bez tam tur minēta arī jūsu «jaunā reliģija». Šis izteikums atkārtojas divas reizes, jaunā reliģija, jaunā reliģija … Ak dievs!

Prelāts atkal uztraucās, viņš uzbudinājās tik ļoti, ka Pjērs nepacietīgi iesaucās:

—- Es nezinu, kāds būs jūsu ziņojums, monsenjor, bet es jums apgalvoju, ka man nekad nav bijis nolūka aizskart dogmas. Un īstā ticībā — to pierāda visa mana grāmata — es gribēju radīt līdzjūtības un glābšanas darbu … Taisnīguma labad jāņem vērā arī nolūks.

Monsenjors Fornāro bija kļuvis atkal pavisam mierīgs, pavisam tēvišķīgs.

— Ak, nolūks, nolūks…

Viņš piecēlās, lai atvadītos no apmeklētāja.

— Esiet pārliecināts, dārgais Fromāna kungs, ka jūsu apmeklējums mani dziļi pagodinājis… Es nevaru, protams, jums pateikt, kāds būs mans ziņojums, mēs jau esam pārāk daudz runājuši par šo jautājumu. Man pat vajadzēja atteikties uzklausīt jūsu aizstāvēšanos. Taču, neraugoties uz visu, būšu gatavs jums visur pakalpot, kur tas nerunās pretim manam pienākumam … Bet es ļoti bīstos, ka jūsu grāmata tiks nosodīta.

Un, kad Pjērs atkal iekaisa, viņš piebilda:

— Ak, tiesāti tiek fakti, nevis nolūki! Katra aizstāvēšanās tādēļ ir lieka; grāmata ir te, un tā ir tāda, kāda tā ir. Jūs varat to skaidrot, kā gribat, grozīt jūs to negrozīsiet … Tādēļ arī kongregācija nekad neizsauc pie sevis apsūdzētos, tā pieņem no viņiem tikai vienkāršu un pilnīgu darba atsaukumu. Visgudrākais, ko jūs varētu darīt, — būtu atsaukt savu grāmatu un pakļauties. Nē? Jūs negribat? Ak, cik jūs vēl esat jauns, mans draugs!

Vēl skaļāk viņš smējās par sašutuma un neapvaldīta lepnuma žestu, kas neviļus izspruka viņa jaunajam draugam, kā viņš Pjēru dēvēja. Kad abi jau bija pie durvīm, prelāts jaunā vaļsirdības uzplūdā klusinātā balsī teica:

— Klausieties, mans dārgais, es gribu kaut ko darīt jūsu labā, došu jums labu padomu.. Es būtībā esmu bezspēcīgs. Iesniegšu savu ziņojumu, to iespiedīs, to lasīs un pēc tam vairs neatcerēsies. Bet kongregācijas sekretārs pāters Dandželiss var izdarīt visu, pat neiespējamo… Apmeklējiet viņu Dominikāņu klosterī aiz Spānijas laukuma… Mani nepieminiet. Uz redzēšanos, mans dārgais, uz redzēšanos!

Pjērs apjucis stāvēja uz Navonas laukuma, nezinādams vairs, kam lai tic un uz ko lai cer. Viņam uzmācās gļēva doma: kādēļ vēl turpināt šo cīņu, kur pretinieki palika nepazīstami un netverami? Kādēļ vēl ilgāk palikt Romā, kas bija tik vilinoša un nepatiesīga? Viņš bēgs, vēl šovakar atgriezīsies Parīzē, pazudīs tur un rūgto vilšanos aizmirsīs, ziedodamies vispazemīgākajiem tuvāku mīlestības darbiem. Pjērs pārdzīvoja vienu rio nevarības brīžiem, kad uzdevums, par kuru cilvēks gadiem ilgi ir sapņojis, liekas nesasniedzams. Bet savā mulsā viņš tomēr soļoja mērķa virzienā. Kad viņš bija nonācis Korso, pēc tam KoridoŪ ielā un beidzot Spānijas laukumā, viņš tomēr nolēma aiziet pie tēva Dandželisa. Dominikāņu klosteris atradās lejpus Santa Trinita de Monti baznīcas.

Ak, šie dominikāņi! Domājot par viņiem, Pjērs arvien bija izturējies ar godbijību, kam piejaucās pat mazliet baiļu. Gadsimtiem ilgi viņi taču ir absolūtās un teokrātis-kās idejas stiprs balsts. Viņiem baznīcai bija jāpateicas par savu lielo autoritāti, viņi bija tās uzvarām vainagotie karavīri. Kamēr svētais Francisks Romai iekaroja vientiesīgo ļaužu dvēseles, svētais Dominiks lai pakļāva saprātīgo un vareno dvēseles, visas augstāk stāvošās dvēseles. Turklāt viņš to darīja ar lielu aizrautību, apbrīnojamu ticības degsmi, izmantojot visus iespējamos līdzekļus — sludināšanu, grāmatas, pat policiju un tiesības. Kaut arī viņš inkvizīcijas tiesu tieši neradīja, tomēr to izmantoja; viņa maigā un brālīgi līdzjūtīgā sirds apkaroja ķecerību ar asinīm un uguni. Viņš ar saviem mūkiem dzīvoja nabadzībā, šķīstībā un paklausībā, kas toreizējos augstprātības un izlaidības laikos bija augsti vērtējami tikumi; viņš gāja no pilsētas uz pilsētu, sludināja bezdievjiem, centās tos atgriezt pie baznīcas un nosūdzēja garīgajām tiesām, ja viņa vārdiem nebija panākumu. Viņš ķērās arī pie zinātnes, sapņoja par to, ka dievs jāaizslāv un jāsargā ar saprāta un cilvēces iegūto zināšanu ieročiem; viņš bija priekštecis viduslaiku spīdeklim, svētajam Tomam, kas visu — psiholoģiju, loģiku, politiku un morāli sakopoja savā darbā «Summa Thealo-giae». Dominikāņi izplatījās pa visu pasauli un sludināja Romas mācību no visu tautu slavenajām kancelēm, un gandrīz visur cīnījās ar augstskolās valdošo brīvo garu; viņi bija modri dogmu sargi, nenogurstoši pāvesta laimes kalēji, visspējīgākie mākslas, zinātnes un literatūras darbinieki, kuri ir uzcēluši milzīgo katolicisma ēku tādu, kāda tā pastāv līdz šai dienai.

Bet tagad, kad Pjērs juta grīļojamies šo ēku, kas toreiz šķita celta uz stipriem pamatiem mūžīgiem laikiem, viņš sev jautāja, kāds labums ir patlaban no šī cita laikmeta darbiniekiem ar viņu policiju un tribunāliem, kuri bija miruši lāstiem apkrauti, kuru vārdos vairs neklausījās, kuru grāmatas nelasīja un kuru zinātnieku un apgaismotāju loma bija notēlota pašreizējā laikmeta zinātnes gaismā, kuras patiesība iedragā dogmas aizvien vairāk.

Protams, dominikāņi vēl joprojām pārstāv iespaidīgu ordeni, bet cik tālu jau aizgājuši tie laiki, kad viņu ģenerālis valdīja Romā kā svētās pils saimnieks un visā Eiropā tam bija klosteri, skolas un padotie! No šī neizmērojami lielā mantojuma dominikāņiem Romas kūrijā palikušas tikai dažas sen iegūtas vietas, starp cilām arī cenzūras kongregācijas sekretāra postenis, kas senāk bija atkarīgs no Svētās kancelejas, kur dominikāņi valdīja neierobežoti.

Pjēru tūlīt ielaida pie tēva Dandželisa. Zāle, kurā viņš ienāca, bija plaša, kaila, balta un žilbinošu saules palu pārplūdināta. Šeit atradās vienīgi galds un daži ķeblīši; pie sienas karājās liels vara krucifikss. Pie galda stāvēja pāters Dandžcliss; tas bija ļoti kalsens, apmēram piecdesmit gadus vecs vīrs, ģērbies ordeņa drūmajā, platajā, melnbaltajā tērpā. Garenajā askēta sejā ar plānajām lūpām, tievo degunu, smailo un spītīgo zodu izcēlās lielas, pelēkas acis ar neatlaidīgu, stingu skatienu. Taču citādi viņa izturēšanās bija ļoti korekta, ļoti vienkārša, ledaini pieklājīga.

— Abats Fromāna kungs, grāmatas «Jaunā Roma» autors, vai ne?

Viņš apsēdās uz ķeblīša, ar roku norādīdams uz otru ķeblīti.

— Varbūt jūs būtu tik laipns, abata kungs, un paskaidrotu jūsu apmeklējuma iemeslu.

Pjēram vajadzēja atkal sākt no jauna savu izskaidrošanos un aizstāvēšanos; un to darīt viņam drīz vien kļuva aizvien nepatīkamāk, jo viņš runāja, valdot nāves klusumam un nāves saltuma atmosfērai. Pāters Dandžcliss nekustējās, rokas sakrustojis uz ceļiem, pētījošiem skatieniem ieurbies priestera acīs.

Beidzot, kad Pjērs apklusa, viņš nesteidzīgi teica:

— Abata kungs, es domāju, ka man nepieklājas jūs pārtraukt, bet visu, ko jūs stāstījāt, man nemaz nevajadzēja uzklausīt. Process pret jūsu grāmatu ievadīts, un nekāda vara pasaulē nespēj apturēt tā gailu. Tādēļ es īsti nesaprotu, ko jūs gaidāt no manis.

— Es gaidu iecietību un taisnību, — Pjērs iedrošinājās atbildēt drebošā balsī.

Augstprātīgas pazemības smaids alplaiksnījās mūka lūpās.

— Esiet bez bailēm. Līdz šim dievam vienmēr labpaticies apskaidrot manu garu manā pazemīgajā amatā.

Turklāt man nekāda tiesa nav spriežama; es esmu vienīgi ierēdnis, kuram jašķiro un jāsavāc procesam nepieciešamie dokumenti. Vienīgi viņu eminences kardināli — kongregācijas locekļi var lemt par jūsu grāmatu… Viņi lo, protams, darīs, svētā gara vadīti, un jums tikai ja-liecas viņu sprieduma priekšā, tiklīdz svētais tēvs to būs apstiprinājis.

Viņš pēkšņi aprāvās un piecēlās, līdz ar to likdams piecelties arī Pjēram. Pātera Dandželisa vārdi bija gandrīz tādi paši, kādus Pjērs dzirdēja no monsenjora For-nāro, bet šeit tie bija pateikti aizvainojoši skaidri, savā ziņā izaicinoši rāmi. Visur viņš atdūrās pret to pašu vārdā neminamo spēku, pret šo vareno, visu iznīcinošo mašīnu, kuras riteņi neko negrib zināt cits par citu. Droši vien viņam vēl ilgi būs jāstaigā no viena pie otra, bet nekad viņš nepiekļūs virsotnei, visu noteicošajai un vadošajai varai. Un viņam neatlika nekas cits kā pakļauties.

Pirms aiziešanas Pjēram tomēr iešāvās prātā doma vēlreiz minēt monsenjora Nanī vārdu, kura varu viņš tagad sāka apjaust.

— Piedodiet, ka es jūs lieki traucēju. Es tikai paklausīju monsenjora Nanī labvēlīgam padomam, viņš ir tik laipns un rūpējas par mani.

Iespaids bija negaidīts. Tēva Dandželisa kalsenajā sejā atkal atplauka smaids; viņa lūpas sašķobījās un atspoguļoja ironiskas nievas. Viņš nobāla vēl vairāk, un viņa gudrās acis liesmoja.

— Ak, tātad monsenjors Nanī jūs sūta… Ja jūs domājat, ka jums nepieciešama protekcija, tad nav nekādas vajadzības griezties pie cita kā vienīgi pie viņa paša. Viņš ir visvarens… Aizejiet pie viņa, aizejiet pie viņa.

Tas bija vienīgais uzmundrinājums, ko Pjērs no šī apmeklējuma guva; viņš saņēma padomu griezties pie tā, kas viņu sūtīja šurp. Viņš juta, ka zaudē pamatu zem kājām, un izlēma iet atpakaļ uz Bokanēru pili, lai pārdomātu un saprastu visu, iekams turpināja savas gaitas. Tūlīt arī viņam atausa doma izvaicāt donu Vidžilio; pavisam nejauši pēc vakariņām viņš satika gaitenī kardināla sekretāru ar sveci rokā brīdī, kad tas dzīrās doties pie miera.

— Man ir tik daudz jums ko stāstīt! Lūdzu, abata kungs, ienāciet vienu mirklīti pie manis.

Ar rokas mājienu dons Vidžilio lūdza Pjēru apklust. Tad viņš čukstēja:

— Vai jūs otrajā stāvā nemanījāt abatu Paparelli? Viņš mums sekoja.

Pjērs šajā mājā bieži sastapa kardināla velces nesēju, kura tuklā seja ar viltīgu, rūdīta blēža izteiksmi, kas viņu padarīja līdzīgu melnos brunčos tērptai vecmeitai, Pjēram ļoti nepatika. Bet viņu šis cilvēks atstāja gluži vienaldzīgu, un dona Vidžilio jautājums viņu pārsteidza. Pjēra atbildi nenogaidījis, abats aizstaigāja līdz gaiteņa galam un ilgi klausījās. Tad viņš atgriezās klusiem soļiem, nopūta sveci un veikli iešmauca sava kaimiņa istabā.

— Tā, te nu mēs esam, — viņš murmināja, kad durvis bija aizvērtas. — Bet, ja jums nekas nav pretim, nepaliksim šeit salonā, bet ieiesim jūsu guļamistabā. Divas sienas taču ir drošākas par vienu.

Kad lampa bija nolikta uz galda un abi apsēdušies bezkrāsainās istabas dziļumā, kur linpelēkajām sienām, nevienādajām mēbelēm, kailajai grīdai un kailajām sienām piemita vecu, izbalējušu priekšmetu grūtsirdība, Pjērs pamanīja, ka abatu Vidžilio šodien plosa daudz stiprāka drudža lēkme nekā parasti. Viņa mazais, kalsenais augums drebēja aiz saltuma, un nekad viņa melnās acis dzeltenajā, izmocītajā sejā nebija liesmojušas tik kvēli kā pašreiz.

— Vai jūs esat slims? Mans nolūks nav jūs nogurdināt.

— Slims? Ak jā, mana miesa kvēlo kā ugunīs. Bet es tieši gribu runāt… Nevaru vairs klusēt, nevaru vairs… Agrāk vai vēlāk cilvēkam taču jāatvieglo sirds.

Vai dons Vidžilio gribēja aizmirst savas fiziskās ciešanas? Vai viņš gribēja lauzt ilgo klusēšanu, lai nenoslāptu? Viņš lika Pjēram tūlīt stāstīt par savu pēdējo dienu gaitām un uztraucās arvien vairāk, kad uzzināja, kādā veidā kardināls Sarno, monsenjors Fornāro un pā-ters Dandželiss bija saņēmuši apmeklētāju.

— Jā, jā! — viņš iesaucās. — Mani nekas vairs nepārsteidz, un tomēr es esmu sašutis jūsu dēļ. Tā taču nav mana darīšana, bet tas viss padara mani slimu, jo liek atcerēties manu postu! … Uz kardinālu Sarno nav ko paļauties, tas arvien aizņemts ar savu darbu un nespēj domāt ne par ko citu; tas vēl nekad nevienam nav palīdzējis. Bet Fornāro, Fornāro!

— Viņš man likās ļoti laipns, pat labvēlīgs, un es patiešām ticu, ka pēc mūsu pārrunām viņš ziņojumu uzrakstīs daudz saudzīgāk.

— Viņš! Jo mīlīgāk viņš pret jums izturēsies, jo smakak jūs apsūdzēs. Viņš jūs apris, gūdams sev labumu no šī vieglā laupījuma. Ak, jūs viņu nemaz nepazīstat, šo smalko kungu, kas bez mitas uzglūn citiem, lai savu laimi gūtu no nelaimes, kāda piemeklē nožēlojamu cilvēku, par kuru viņš zina, ka tā pazudināšana būtu patīkama varenajiem!,.. Tad jau man labāk patīk tas otrs — pāters Dandželiss. Viņš ir briesmīgs vīrs, bet vismaz atklāts, drosmīgs un gudrs. Piebilstu, ka viņš jūs sadedzinātu kā salmu kūli, ja būtu noteicējs… Ak, ja es varētu jums visu pateikt, ja varētu jūs aizvest šīs pasaules baigajās dzīlēs, ja varētu jums parādīt šīs neaptveramās godkārīgās iegribas riebīgos intrigu mudžekļus, piekuku-ļojamību, gļēvumu, nodevību, pat noziegumus!

Redzot donu Vidžilio tik uzbudinātu, tādā dziļā naidā kvēlojam, Pjēram iešāvās prātā izvilināt viņam dažus paskaidrojumus, pēc kādiem viņš līdz šim bija tiecies veltīgi.

— Pasakiet man vismaz, cik tālu ir pavirzījusies mana lieta. Kad es jums par to jautāju, tiklīdz šeit ierados, jūs man atbildējāt, ka vēl neviens raksts kardinālam neesot ienācis. Bet attiecībā uz manu procesu ziņojums jau sastādīts un jūs esat lietas kursā, vai ne?… Turklāt gribu piemetināt, ka monsenjors Fornāro man stāstīja par trim franču bīskapiem, kuri esot nosūdzējuši manu grāmatu un pieprasījuši vajāšanu. Trīs bīskapi! Vai tas iespējams?

Dons Vidžilio strauji paraustīja plecus.

— Ak. jūs nu gan esat īsta svētā vientiesība! Esmu pārsteigts, ka to ir tikai trīs… Jā, vairāki jūsu procesa dokumenti ir manās rokās, un es varu iedomāties, kāds tad būs pats process. Sie trīs bīskapi ir vispirms Tarbas bīskaps, kas acīmredzot ir Lurdas svēto tēvu atriebības izpildītājs, bez tam vēl Puatjē un Evrē bīskapi, kuri abi ir pazīstami kā nesamierināmi ultramontāni, abi ir kardināla Beržero niknākie ienaidnieki. Bet kardinālu Ber-žero, to jūs zināt, neieredz Vatikānā, kur viņa galliskās idejas un liberālais gars izraisa dusmas… Nemeklējiet nekur citur; atrisinājums slēpjas šeit. Visvarenie Lurdas tēvi pieprasa, lai svētais tēvs jūs soda, vēlēdamies jūsu grāmatu izmantot par ieganstu uzbrukumam kardinālam Beržero, ko grib sodīt par atzinīgo atsauksmi, kuru viņš jums tik neapdomīgi aizrakstīja un kuru jūs publicējāt kā ievadu… Jau sen sodi, kurus cenzūras kongrcgācija

piespriež garīdzniekiem, ir tikai savā starpā izdalīti rungas belzieni tumsa. Denunciācija tagad ir neierobežota pavēlniece, tādēļ likums paklausa patvaļai. Varētu jums nosaukt neticamus faktus, nevainīgas grāmatas, kas izraudzītas simtiem citu vidu, lai pazudinātu kādu domu vai cilvēku, jo gandrīz vienmēr mērķē nevis uz grāmatas autoru, bet gan uz kādu citu augstāk un tālāk stāvošu personu. Te ir tāds intrigu perēklis, tāds ļaunprātību zaņķis, kas kalpo tāda zemiska un personiska naida apmierināšanai, ka pat cenzūras kongregācija sak grīļoties un pat šeit, pāvesta vistuvākajā apkārtnē, jūtama nepieciešamība visdrīzākajā laika noregulēt pastāvošos noteikumus, ja negrib, lai šī iestāde iemanto pavisam sliktu slavu… Protams, es jau saprotu, ka kongregācija neparko negrib atteikties no pasaules kundzības, ka tā grib valdīt pār pasauli, izmantot visus ieročus. Bet tiem jābūt atļautiem ieročiem, tādiem, kas ar netaisnīgumu neizraisa sašutumu un ar senlaicīgo bērnišķīgumu — smaidu.

Pjērs klausījās, un sirdī viņam zagās pārsteigums un sāpes. Kopš viņš atradās Romā un redzēja, kā Grotas tēvus godāja, kā no tiem bijās un kā viņi savu bagātīgo dāvanu dēļ, kuras sūtīja svētā Pētera graša vārdā, jutās ka īstie noteicēji šeit, Pjērs nojauta, ka tieši viņi bija viņa grāmatas vajātāju kūdītāji. Pjērs nojauta, ka viņam nāksies samaksāt par to lappusi savā grāmatā, kur viņš bija rakstījis par Lurdu, ka tur netaisni tiek sadalīta manta, ka skati, kas tur norisinās, var izraisīt dieva esamības apšaubīšanu, ka cilvēkus tur nemitīgi musina uz tādiem cīniņiem, kam jāizzūd nākotnes īstajā kristīgajā sabiedrībā. Tāpat Pjērs arī saprata, kādu sašutumu sacēlis viņa apliecinātais prieks par pāvesta pasaulīgās varas zaudēšanu un — visvairāk par visu — viņa kļūmīgais izteiciens «jaunā reliģija», kas pats par sevi bija ļ)ietiekošs, lai dcnunciantieni rokās būtu visi ieroči. Tomēr vairāk par visu Pjēru pārsteidza un dzina izmisumā neiedomājamā ziņa, ka kardināla Beržero atzinības rakstu uzskata par noziegumu un Pjēra grāmata tiek denuncēta un vajāta vienīgi tādēļ, lai godājamam dvēseļu ganam kardinālam Beržero, kuram atklāti uzbrukt nevienam nebija drosmes, varētu piekļūt slepus no aizmugures. Doma, ka viņš svētajam vīram sagādā tādas bēdas, ka viņš kļūst šim cēlajam mācītājam par neveiksmes iemeslu viņa dedzīgajā tuvāku mīlestības darbā, Pjēram sagādāja dziļas sirdssāpes. Un cik gan skumji bija ap-

zināties, ka šo visdažādāko nesaskaņu pamatā ir nevis mīlestības jūtas pret nabagajiem, bet gan visneglītākie strīdi par naudu un visnežēlīgākā savtīguma izraisītas kaislības un iegribas.

Tad Pjērā modās sašutums pret šo nīstamo un nejēdzīgo cenzūras kongregāciju. Tagad viņš izsekoja tās iedarbes spēku no denuncēšanas mirkļa līdz grāmatas publiskās nosodīšanas brīdim. Pjērs nupat bija redzējis pāteru Dandžclisu, cenzūras kongregācijas sekretāru, kura rokās bija nonākusi denunciācija un kurš uz tās pamata ievadīja procesu, sastādot aktus kā valdonīgs, izglītots mūks, kura sapnis ir būt noteicējam pār cilvēka garu un sirdsapziņu kā senajos inkvizīcijas laikos. Viņš bija arī apmeklējis vienu no prelātiem padomniekiem, godkārīgo un laipno monsenjoru Fornāro, kuram bija uzdots uzrakstīt ziņojumu par viņa darbu, — ļoti veiklo teologu, kam nemaz nebūtu bijis grūti atrast ticību aizskarošu zaimojumu kādā zinātniskā algebras apcerējumā, ja tas nāktu par labu viņa karjerai. Tad sekoja retās sanāksmes, kurās sanāca kardināli, lai laiku pa laikam ar balsošanu izteiktu savas domas par kādu grāmatu, un grūtsirdīgā izmisumā, nespēdami aizliegt visas kaitīgās grāmatas, aizliedza vienu; un beigās pats pāvests šo lēmumu akceptēja un parakstīja; tā bija vistīrākā formalitāte, jo galu galā vai tad visas šīs grāmatas nebija nosodāmas? Kāds dīvains un nožēlojams pagātnes cietums bija šī novecojusī, nevarīga un bērnišķīga kļuvusī cenzūras kon-gregācija! Varēja gan nojaust, kāda briesmīga vara tā kādreiz bijusi, kad grāmatu bija maz un baznīcai bija savas tiesas, kas nebaidījās ne asiņu, ne uguns, lai izpildītu savus lēmumus. Bet tad grāmatu saradās tik daudz un uzrakstītā un iespiestā doma kļuva tik dziļa un tik plaša straume, ka pārplūdināja visu un aizrāva sev līdzi. Nespēcīga cīnīties pret to — cenzūras kongregācija bija spiesta tagad nosodīt visā kopumā vareno, moderno produkciju, savu darbības loku sašaurinot aizvien vairāk, un galu galā aprobežoties vienīgi ar garīdznieku sarakstītu darbu izskatīšanu. Bet arī šajā sašaurinātajā lomā tā bija samaitāta, visnejēdzīgāko kaislību aptraipīta un pārvērtās intrigu, naida un atriebības ierocī. Ak, šī sa-gruve, šis vārgā vecuma apliecinājums, šis vispārējas, nevarīgas paralīzes skumjais apliecinājums, pret kuru tautas izturējās ar nicinošu vienaldzību! Katolicisms, šis kādreiz varenais civilizāciju veicinošais faktors, bija

nonācis tiktāl, ka meta savas elles ugunīs grāmatas veselām kaudzēm, turklāt kādām kaudzēm! Gandriz visus iepriekšējo gadsimtu un tagadējā laikmeta literāros, vēsturiskos, filozofiskos un zinātniskos darbus! Pašlaik maz tika izdots grāmatu, kuras neskartu baznīcas dusmas. Ja baznīca šķietami aizvēra acis, tad tas nolika tikai tādēļ, lai izvairītos no neiespējamā uzdevuma sekot visam un iznīcināt visu; un tomēr tā turējās pie savas šķietamās varas pār cilvēka garu, tāpat kā ļoti veca, no troņa gāzta karaliene, kuras rīcībā vairs nav tiesneši un bendes, turpina vēl joprojām pasludināt liekus, niecīga mazākuma atzītus spriedumus. Bet pieņemsim, ka baznīca vienu mirkli, notiekot brīnumam, kļūtu par uzvarētāju, par šīsdienas pasaules valdnieci. Tad jāvaicā, ko viņa darītu, ja viņas rīcībā būtu tribunāli notiesāšanai un žandarmi sodu izpildīšanai? Jāpieņem, ka tad cenzūras kongregācijas likumi tiktu stingri ievēroti, neviena spiestuve nevarētu iespiest darbu bez bīskapa sankcijas, visas grāmatas liktu iesniegtas kongregācijai, pagātne iztīrīta, tagadne sasaistīta un atdota garīga terora varā. Vai tas tad nenozīmētu bibliotēku slēgšanu, ilgā gadu gaitā mantotās uzrakstītās domas ieslodzīšanu cietumā, nākotnes ceļa nosprostošanu un ikkatra progresa un sasniegumu apturēšanu? Tagad Roma sniedz šādu liktenīga eksperimenta baigu piemēru ar savu atdzisušo augsni, kurā dzīvības spēku — zemes sulu pāvesta varas daudzie gadsimti iznīcinājuši, Roma, kas kļuvusi tik neauglīga, ka divdesmit piecu gadu ilgā atmodas un brīvības laikā tur nevarēja rasties neviens izcils cilvēks, neviens ievērojams darbs. Bet kurš gan — ne jau tikai progresīvo domātāju, bet arī pāvesta piekritēju vidū, ja vien tie ir saprātīgi un tālredzīgi, — būtu ar mieru atgriezties pagātnē? Viss ieslīgtu bērniš-ķīgumā un aplamībā.

Valdīja dziļš klusums, un Pjērs, kuru ļoti satrauca šīs pārdomas, bezcerīgi atmeta ar roku un paskatījās uz donu Vidžilio, kas sēdēja viņam pretim kā valodu zaudējis. It kā juzdami nāves dvesmu, kas kāpa augšup no vecās, snaudā grimušās pils, abi vienu mirkli neteica ne vārda, sēdēdami aizslēgtajā istabā, pār kuru lampa lēja rāmu gaismu. Tad dons Vidžilio paliecās uz priekšu, acīm mirdzot, un viņu viegli kratīja drudzis.

— Ziniet, aiz visa slēpjas viņi, aizvien viņi.

Pjērs nesaprata šos steigā, šķietami bez jebkādas pārejas teiktos vārdus un izbrīnā jautāja:

— Kas tie tādi ir — viņi?

— Jezuīti!

Mazā, novājējušā, nodzeltējušā priestera izsaucienā skanēja visa viņa tagad vairs nesavaldāmā naida kvēle. Ak, jo ļaunāk viņam pašam, ja viņš pastrādājis jaunu muļķību! Beidzot vārds bija izteikts! Neuzticīgi dons Vidžilio pārlaida skatienu pār istabas sienam. Tad viņš izkratīja sirdi ar neatturamu vārdu plūsmu, ko vairs nespēja apturēt, izteikdams visu, ko tik ilgi bija apslāpējis sevī.

— Ak, jezuīti, jezuīti!,.. Jums šķiet, ka jūs viņus pazīstat, bet jums pat nav priekšstata ne par viņu pretīgajiem darbiem, ne par viņu briesmīgo varu. Aiz visa slēpjas viņi, visur viņi, arvien viņi. Atcerieties to, kad jūs vairs nespējat neko saprast, un jums viss kļūs saprotams. Kad jums uzbruks sāpes, nelaime, kad jūs cietīsiet, kad raudāsiet, tad domājiet tūlīt: «Tie ir viņi, kas aiz visa tā slēpjas, viņi!» Es neesmu drošs, vai kāds nav zem šīs gultas, šajā skapī, nenoklausās mūs… Ak, šie jezuīti, šie jezuīti! Viņi mani ir nomocījuši un moka vēl tagad, viņi droši vien neatstās no manis nekā, ne miesu, ne manus kaulus.

Aizlauztā balsī dons Vidžilio stāstīja par savu dzīvi, par cerību pilno jaunību. Viņš bija cēlies no neievērojamas, dižciltīgas ģimenes provincē, viņam bija pieklājīgi ienākumi, laba izglītība un dzīvs, ass prāts, kas ļāva ticēt, ka viņš tālu tiks. Tagad viņš droši vien būtu jau prelāts un varētu cerēt uz augstiem amatiem. Bet viņš bija atļāvies izdarīt muļķību — atļāvies slikti izteikties par jezuītiem un divos trijos gadījumos rīkoties pretēji viņu gribai. Kopš tā laika — ja donam Vidžilio var ticēt — tie uzsūtīja viņam visādas nelaimes: viņa tēvs un mālē nomira, viņa baņķieris bankrotēja un aizbēga, visas labās vielas viņš pazaudēja, tiklīdz dzīrās tās ieņemt, vislielākās nepatikšanas viņu vajāja svētajā amatā, tā ka viņu gandrīz izslēdza no baznīcas. Tikai kopš tās dienas, kad kardināls Bokanēra iežēlojies un pieņēmis viņu savā personīgajā dienestā, viņam esot mazliet miera.

— Šeit es atradu patvērumu un pajumti. Jezuīti nolād viņa eminenci, kas nekad nav turējusies viņu pusē, taču viņi vēl nav iedrošinājušies uzbrukt viņam vai viņa ļaudīm. Ak, man nav nekādu ilūziju, viņi mani tomēr notvers. Varbūt viņi uzzinās par mūsu šīsdienas sarunu un liks man par to ļoti dārgi samaksāt. Jo tas nav pareizi,

ka es runāju, bet es runāju pret savu gribu. Viņi man ir nolaupījuši visu manu laimi, uzrīdījuši virsū visas iespējamās nelaimes — visas, dzirdiet, visas!

Pjērs jutās aizvien neomulīgāk.

— Ak, — viņš iesaucās, piespiezdams sevi jokot, — bet jezuīti taču nav jums uzsūtījuši drudzi?

— Protams, viņi to darīja! — strauji apstiprināja dons Vidžilio. — Saķēru to Tibras krastā, kur es kādu vakaru gāju izraudāt savas bēdas, kad mani padzina no mazās baznīciņas, kur es biju garīdznieks.

Līdz šim Pjērs nebija ticējis briesmīgajām leģendām, kas klīda apkārt par jezuītiem. Viņš piederēja pie paaudzes, kas smējās par vilkačiem un kas uzskatīja par muļķību mietpilsoniskās bailes no briesmīgajiem melnajiem vīriem, kuri slēpjoties sienās un biedējot ģimenes. Viņam šie stāstījumi nebija nekas vairāk kā reliģiskos un politiskos strīdos izdomātas pasakas, ko aukles stāstīja bērniem. Tāpēc Pjērs, gluži samulŠis, skatījās uz donu Vidžilio, baidīdamies, vai tikai tas nav maniaks.

Pjēra atmiņā tomēr atausa jezuītu ordeņa neparastā vēsture. Ja svētais Asīzes Francisks un svētais Dominiks ir viduslaiku dvēsele un gars, audzinātāji un skolotāji, ja viens izteica visu vientiesīgo ļaužu humāno un kvēlo ticību, bet otrs aizstāvēja dogmas, nodibinot mācību saprātīgajiem un varenajiem, tad Ignācijs Lojola parādījās uz modernā laikmeta sliekšņa, lai glābtu drūmo apdraudēto mantojumu; viņš piemēroja reliģiju jaunajai sabiedrībai, viņš baznīcai atkal deva varu pār pasauli, kas dzima no jauna. Tolaik pēc viduslaiku rūgtās pieredzes kļuva skaidrs, ka dievam savā nemitīgajā cīņā ar grēcīgo pasauli vajadzēja zaudēt, jo nebija vairs nekādu šaubu, ka kādreizējais nodoms — apspiest cilvēka dabas prasības, nokaut cilvēkā cilvēku ar visām viņa iekārēm, kaislībām, sirdi un asinīm — varēja novest tikai līdz galīgai sakāvei. Baznīca šajā sakāvē jau slīdēja pretī iznīcībai, kad uzradās jezuīti, kas to izrāva no šīm briesmām, lika tai atkal dzīvot uzvarētāju dzīvi, nospriežot, ka baznīcai tagad jāiet pasaulē, ja reiz ļaudis acīmredzot negrib iet baznīcā. Ar to pateikts viss. Jezuīti izskaidro ticīgajiem, ka ar debesīm noslēgts darījums. Viņi pakļaujas paražām, aizspriedumiem, pat netikumiem. Viņi smaida, ir pretimnākoši, nekad neizrāda bardzību, viņi ir diplomātiski laipni, gatavi vislielākās nejēdzības sagrozīt tā, it kā tās notiktu dievam par godu. Viņu kaujas sauciens, viņu

piekāpīgā morāle — morāle, kādu citi uzskata par noziegumu, — ir tā, ka mērķis attaisno līdzekļus, ja mērķa sasniegšana notiek paša dieva interesēs, citiem vārdiem, baznīcas interesēs. Tādēļ viņi guva nedzirdētus panākumus. Viņu kļūst aizvien vairāk, viņi drīz vien piepilda visu zemi un izvēršas visur par neapstrīdamiem valdo-ņiern. Viņi uzklausa karaļu grēksūdzi; viņi iegūst milzīgas bagātības; viņi ir tik neiedragājama vara, ka nevar spert savu kāju nevienā zemē, lai tā būtu cik maza būdama, neiegūstot tūlīt šo zemi savā īpašumā ar visām tās dvēselēm, miesu, varu un bagatibu. Turklāt jezuīti dibina skolas; viņi ir bezgala veikli domu un prāta veidotāji, jo viņi ir sapratuši, ka vara vienmēr pieder rītdienai, jaunajām paaudzēm un ka viņiem ir jābūt šīs paaudzes skolotājiem, ja viņi grib valdīt mūžīgi. Viņu uz nepieciešama kompromisa ar grēcīgo pasauli dibinātā vara kļūst tik spēcīga, ka nākamajā dienā pēc Trentas koncila viņi pārveido katolicisma garu, iespiežas tajā, identificējas ar to, kļūst par balstu pāvesta varai, kas pastāv viņiem un viņu labā. Kopš tā laika Roma pieder jezuītiem — Roma, no kurienes viņu ordeņa lielmestrs tik ilgi deva pavēles un no kurienes tik ilgi bija nākušas viņu ģeniālās taktikas pavēles, kam akli sekoja viņu nepārskatāmā armija, kuras veiklā organizācija, kuras cietējas cilvēces vadīšanā pieredzējusī, prasmīgā maigā roka pārklāja visai zemeslodei dzelzs pinekli. Bet vairāk par visu cilu jāapbrīno nemitīgi vajāto, nolādēto, padzīto un tomēr nesalaužamo jezuītu dzīvotspēja. Tiklīdz viņu vara kļuvusi neapšaubāma un acīm redzama, viņus sāk neieredzēt, pamazām ienīst. Jezuītus nolād, pret viņiem vēršas ar baigām apsūdzībām, ierosina pret viņiem apkaunojošus tiesas procesus, kuros tos apvaino izvirtībā un noziegumos. Paskāls tos nodod publiskai nopelšanai, parlamenti notiesā viņu grāmatas sadedzināšanai, universitātes noraida jezuītu mācību un morāli, uzskatīdamas to par indi. Katrā valstī viņi izraisa tādus nemierus, tādas cīņas, ka jezuītu vajāšanas sāk rīkot organizēti un drīz tos padzen no visām malām. Ilgāk par veselu gadsimtu tie klīst apkārt, brīžiem tos izraida, brīžiem sauc atpakaļ, tie aiziet pār robežu un atgriežas, tie aiziet, naida kliedzieniem skanot, un nāk atpakaļ, tiklīdz satraukums rimis. Beidzot, kad viens pāvests tos bija apspiedis, — un tā bija viņu vislielākā nelaime, — otrs tos apžēloja, un kopš tā laika viņus vispār kaut kā pacieš. Diplomātiski

atkāpjoties un labprātīgi turoties ēnā, kur viņi, prāta vadīti, dzīvo, jezuīti tomēr, neraugoties uz visu pret viņiem vērsto varu, gūst mierīgu un drošu uzvaru kā karavīri, kas iekarojuši zemi uz visiem laikiem.

Pjērs zināja, ka tagad — ja sprieda tikai pēc ārējās izpausmes — jezuīti it kā bija Romā zaudējuši savu varu. Viņi nenoturēja vairs misi // Gesii baznīcā, nevadīja vairs Collegium Romanum, kur kādreiz bija veidojuši pēc sava prāta tik daudz dvēseļu, un, tā kā viņiem pašiem nebija savu māju, viņi bija pieņēmuši svešzemnieku viesmīlību, pieticīgi apmezdamies Collegium Germanicum, kur atradās neliela kapela. Tur viņi sludināja savu mācību un uzklausīja arī grēksūdzes, bet pavisam nemanot, bez reliģiozas greznības, kāda bija II Gesū baznīcā, negūdami spožos panākumus, kādi viņiem kādreiz bija Collegium Romanum. Vai tad tāpēc jātic, ka jezuīti, apbrīnojamas veiklības, ārkārtīgas viltības vadīti, novirzās malā, lai paliktu slepenie un visvarenie valdnieki, lai paliktu pār visu noteicošā griba. Stāstīja, ka pāvesta nemaldīguma pasludināšana esot jezuītu darbs, ierocis, ar kuru viņi paši sevi ir apbruņojuši, izliekoties, ka viņi apbruņo pāvesta varu drīzajiem, izšķirīgajiem uzdevumiem, kas tai būs pildāmi lielo sociālo apvērsumu priekšvakarā, kurus viņi ģeniāli paredzēja. Iespējams, ka tā ir patiesība, ko drebošā balsī čukstēdams stāstīja dons Vidžilio par jezuītu slepeno varu, par viņu virskundzību baznīcas vadībā, par viņu slepeno un neierobežoto valdīšanu Vatikānā.

Pjēra apziņā radās pēkšņa domu asociācija.

— monsenjors Nanī tātad ir jezuīts? — viņš pēkšņi jautāja.

Šis vārds šķita atkal drausmīgi satraucam donu Vidžilio. Drebošām rokām viņš atvairījās.

— Viņš, ak! Viņš ir pārāk viltīgs, pārāk izveicīgs, lai iestātos ordenī. Bet viņš nāk no Collegium Romanum, kur izglītību guvusi viņa paaudze. Viņš uzsūcis sevī jezuītu garu, kas precīzi atbilst viņa paša dabai. Ja arī viņš ir sapratis, cik bīstami ir parādīties šādā ļaužu ienīstā, traucējošā tērpā, ja cilvēks grib būt brīvs, tas nenozīmē, ka viņš tādēļ nav jezuīts. Ak, viņš ir jezuīts caur un cauri, jezuīts ar miesu un dvēseli, turklāt visaugstākā mērā. Viņš acīmredzot ir dziļi pārliecināts, ka baznīca var saglabāt savu varu, vienīgi izmantojot cilvēku kaislības, pie tam viņš ir sirsnīgs katolis, būtībā ļoti ticīgs, ļoti labs prics-

teris, kas boz šaubīšanās kalpo dievam par neierobežoto varu, kādu tas dod saviem kalpiem. Viņš arī ir ļoti patīkams, nespēj būt rupjš, ne arī kļūdīties, viņu visnotaļ atbalsta vesela rinda dižciltīgo venēciešu, viņš ir ļoti izglītots cilvēks, ar plašu dzīves pieredzi, jo Vīnē un Parīzē, darbojoties nunciatūrās, daudz apgrozījies augstākajā sabiedrībā; viņš zina visu, interesējas par visu, jo jau desmit gadus veic slepenas funkcijas, strādādams par Svētās kancelejas asesoru… Ak, monsenjors Nanī ir visvarens, viņš nav nekāds apkārt ložņājošs jezuīts, kura melnais tērps izraisa neuzticību; viņš ir vadonis bez mundiera, viņš ir — katolicisma galva un smadzenes!

Šie vārdi vērta Pjēru domīgu, jo te vairs nebija runa par sienās paslēptiem vīriem, par kādas noslēpumainas sektas drūmām sazvērestībām. Kaut arī Pjēra skepticisms sacēlās pret šo pasaciņu, viņš tomēr pieļāva domu, ka pielāgošanās morāle, kuru bija radījusi ekŠistences cīņa, morāle, kāda piemita jezuītiem, bija iepotēta visam katolicismam un bija tajā noteicošā. Jezuīti varēja pazust, bet viņu mācība viņus pārdzīvos, jo tas bija cīņas ierocis, uzvaras cerība, vienīgā taktika, kas varēja tautas atkal pakļaut Romas kundzībai. Cīņa būtībā slēpās tieši šajā pielāgošanās mēģinājumā, kas pašreiz notika starp reliģiju un gadsimtu. Tagad Pjērs saprata, ka tādiem cilvēkiem kā monsenjors Nam varēja būt bezgala liela, pat izšķiroša nozīme.

— Ak, ja jūs zinātu, ja jūs zinātu! — turpināja dons Vidžilio. — Monsenjors Nanī iekļūst visur, viss ir viņa rokās. Paskatieties šeit, Bokanēru ģimenē nav noticis nekas, kur es nebūtu konstatējis, ka aiz visa tā slēpjas viņš, kur viņš nebūtu pēc vajadzības — kura tikai viņam vienīgajam ir zināma — intrigu pavedienus te samudžinājis, te atkal atšķetinājis.

Savā neatvairāmajā, drudžainajā tieksmē dalīties domās dons Vidžilo stāstīja, ka monsenjors Nanī noteikti arī darbojies Benedetas laulības šķiršanas lietā. Par spīti savai vispārējai samierināšanas politikai, jezuītu nostāja pret Itālijas valdību tomēr ir naidīga, varbūt tādēļ, ka viņi nav zaudējuši cerības atkal iekarot Romu, varbūt ari tādēļ, ka viņi grib nogaidīt stundu, kad vajadzēs uzsākt sarunas ar īsto uzvarētāju. Tādēļ monsenjors Nanī, būdams jau ilgi donnas Serafīnas uzticības persona, bija palīdzējis viņai pieņemt pie sevis māsasmeitu, lai panāktu galīgo lūzumu ar grafu Pradu, tiklīdz Benedetas māte bija

nomirusi. Viņš arī bija tas, kas, gribēdams nobīdīt malā patriotisko garīdznieku abatu Pizoni, jaunās meitenes biktstēvu, kuru apvainoja, ka tieši viņš esot veicinājis Benedetas un grāfa Pradas laulību, pierunāja Benedetu izvēlēties viņas krustmātes biktstēvu. Tas bija jezuītu pā-ters Lorenco, skaists vīrietis ar skaidrām, laipnām acīm, kura biktskrēsls Collegium Germanicum kapelā vienmēr bija lūdzēju ielenkts. Acīmredzot šis manevrs bija visu izšķīris: ko viens priesteris bija darījis Itālijas labā, to otram priesterim vajadzēja atsaukt Itālijai par Jaunu. Bet kādēj gan Nam, kad viņš tādējādi bija panācis lūzumu šajā šķiršanās lietā, vienu brīdi šķita zaudējam jebkādu interesi par visu šo lietu, tā ka pat pieļāva, lai šķiršana būtu apdraudēta? Un kādēļ viņš tagad atkal nodarbojās ar šo lielu, liekot uzpirkt monsenjoru Palmu, iesaistīdams šajā intrigā donnu Serafīnu un pats izdarīdams zināmu spiedienu uz koncila kongrcgācijas kardināliem? Te bija tādas pašas neskaidrības kā visās lietās, ar kurām viņš nodarbojās, jo monsenjors Nani bija tālejošu kombināciju speciālists. Varēja tomēr pieņemt, ka viņš grib pasteidzināt Benedetas un Dārio laulību, lai izbeigtu pretīgās tenkas augstākajā sabiedrībā, kas vainoja brālēnu un māsīcu, ka tiem Bokanēru pilī esot kopēja gulta un viņu tēvocis kardināls uz to iecietīgi raugoties caur pirkstiem. Varēja ari būt, ka šī ar kukuļošanas un iespaidīgu personu ietekmes palīdzību panāktā laulības šķiršana sākumā bija novilcināta ar nolūku, bet tagad tika pasteidzināta, lai skandāls būtu lielāks un kaitētu pašam kardinālam, no kura tuvākajā laikā jezuītiem, iespējams, vajadzēja atbrīvoties.

— Man šis pieņēmums liekas jo ticamāks tādēļ, ka šovakar uzzināju par pāvesta saslimšanu, — teica dons Vidžilio. — Gandrīz astoņdesmit četrus gadus vecajam sirmgalvim viegli var atgadīties kāda pēkšņa nelaime. Pāvests pat nevar vairs dabūt iesnas, lai visa Svētā kolēģija un visi prclāti tūlīt nesaceltos kājās, godkāres iekvēlināti… Jezuīti vienmēr ir bijuši pret kardināla Bokanēras kandidatūru. Būtībā tiem gan vajadzētu turēties viņa pusē viņa autoritātes, viņa negrozāmo uzskatu dēļ attiecībā uz Itālijas valdību; taču tiem bail no tāda pavēlnieka, jo tie uzskata, ka viņš ir pārāk stingrs, pārlieku ticīgs un ka viņam piemīt tāda nelokāmība, kas šodien — diplomātijas laikmetā, kādu pārdzīvo baznīca, — būtu ārkārtīgi bīstama… Un es nemaz nebrīnītos, ja attiecīgās aprindas censtos iedragāt viņa cieņu ar viszemiskākiem, slepenā-

kiem un nelietīgākiem līdzekļiem padarīt par gluži neiespējamu viņa kandidatūras izvirzīšanu.

Vieglas izbaiļu tirpas pārskrēja Pjēram. Viņu sāka biedēt viss nezināmais, nelietīgās, nakts klusumā austās intrigas pilī Tibras krastā, Romā, kas bija pārpilna daudzām leģendārām drāmām. Bet pēkšņi viņš atgriezās pie savām rūpēm, pie jautājuma, kas skāra viņu.

— Bet es — kādēļ es te esmu iepīts? Kādēļ monsen-jors Nanī šķiet interesējamies par mani? Kādā veidā viņš iejaukts manas grāmatas procesā?

Dons Vidžilio atmeta ar roku.

— Ak, to nekad nezina, to nekad nevar noteikti zināt!… Bet pavisam noteikti es varu apgalvot, ka viņam par jiisu gadījumu nekas nebija zināms, iekams Tarbas, Puatjē un Evrē bīskapu raksti nonākuši cenzūras kongre-gācijas sekretāra pātera Dandželisa rokās; tāpat es arī uzzināju, ka viņš pat centās šo procesu izbeigt, uzskatīdams to par nevajadzīgu un nediplomātisku rīcību. Bet, ja jau sūdzība bija iesniegta kongregācijā, tad to pārtraukt gandrīz neiespējami, vēl jo vairāk tāpēc, ka monsenjors Nanī bija acīmredzot vērsies pie pātera Dandželisa, kurš, būdams uzticīgs dominikānis, ir kaislīgs jezuītu pretinieks. Tad viņš ieteica grāfienei rakstīt Delašū kungam, lai tas jus pamudina braukt šurp un aizstāvēties, ieteica, lai jūs pa savu uzturēšanās laiku Romā pieņemtu šīs pils iemītnieku viesmīlību.

Šis atklājums Pjēru galīgi satrauca.

— Vai jūs esat pārliecināts par to?

— Jā gan, pilnīgi pārliecināts; dzirdēju runājam par jums kādā pirmdienā, un es jau jums teicu, ka monsenjors jus acīmredzot labi pazīst, it kā būtu ievācis izsmeļošu informāciju par jums. Manuprāt, viņš jūsu grāmatu ir lasījis un tā padarījusi viņu ļoti domīgu.

— Jums tātad liekas, ka monsenjors ir vienādās domās ar mani, ka viņš būs godīgs un aizstāvēs sevi, cenzdamies aizstāvēt mani?

— Nē, nē, nepavisam ne… Jūsu idejas viņš droši vien nolād, jūsu grāmatu ari un jūs pašu līdzi! Jāpazīst viņa nievas pret nevarīgajiem, naids pret nabagajiem, varaskāre un valdonība, kas slēpjas aiz glaimīgās laipnības. Lurdas dēļ viņš jums vēl neko nepārmestu, lai gan Lurdas brīnumi ir izdevīgs valdīšanas ierocis. Bet nekad viņš jums nepiedos, ka jūs nostājaties šīs pasaules mazo ļautiņu pusē, ka jūs izsakāties pret pāvesta laicīgo varu. Ja

jūs dzirdētu, kā viņš ar elegantu nežēlību zobojas par De-lašū kungu, kuru dēvē par neokatolicisma elēģisko sēru vītolu!

Pjērs izmisumā satvēra galvu abām rokām.

— Kādēļ, lūdzu, pasakiet man, kādēļ! Kādēļ viņš lika man braukt šurp! Kādēļ gribēja, lai es mītu šeit, kādēļ gribēja dabūt mani savā rīcībā? Kādēļ viņš mani vadā jau kopš trim mēnešiem pastaigās pa Romu, kādēļ viņš man liek sadurties ar šķēršļiem, lai mani nogurdinātu, ja viņam taču bija daudz vienkāršāk likt cenzūras kongregāci-jai bez kavēšanās nosodīt manu grāmatu, ja tā viņam ir traucēklis? Es droši vien nemaz nebūtu tik viegli samierinājies, jo biju apņēmies skaļi apliecināt savu jauno ticību, pat pretēji Romas nostādnei.

Dona Vidžilio melnās acis iedzalkstījās dzeltenajā sejā.

— Jā, bet varbūt viņš tieši to negribēja. Viņš zina, ka jūs esat ļoti gudrs jūsmotājs, un ļoti bieži esmu dzirdējis viņu sakām, ka nav jāuzsāk atklāts karš ar gudriem un jūsmīgiem cilvēkiem.

Pjērs bija piecēlies un pat vairs neklausījās, ko dons Vidžilio teica, it kā domu mudžekļa trenkāts, viņš soļoja šurpu turpu pa istabu.

— Klausieties, man viss jāzina un jāsaprot, ja gribu cīņu turpināt. Esiet, lūdzu, tik laipns un dodiet man paskaidrojumus par katru personu, kam kāds sakars ar manu grāmatu… Jezuīti, it visur jezuīti! Mans dievs, es jums piekrītu, varbūt jums ir taisnība. Bet raksturojiet man, lūdzu, visos sīkumos… Kāds piemēram, ir Fornāro?

— Monsenjors Fornāro, ak, viņš ir tāds, kādu vien var vēlēties. Bet arī viņš ir guvis izglītību Collegium Roma-num, un ticiet man, viņš ir jezuīts pēc audzināšanas, pēc sabiedriskā stāvokļa, pēc godkāres. Viņš kaisli vēlas kļūt kardināls; un, ja viņš kādu dienu būs kardināls, tad kaisli vēlēsies kļūt pāvests. Viņi visi ir kandidāti pāvesta godam, sākot jau no semināra sola.

— Un kardināls Sangvineti?

— Jezuīts, jezuīts!… Lai būtu skaidrs: viņš ir bijis jezuīts, tad izstājies no viņu ordeņa un tagad droši vien ir atkal iestājies. Sangvineti ir koķetējis ar visām varām. Ilgi likās, ka viņš ir svētā krēsla un Itālijas samierināšanas politikas piekritējs; tad stāvoklis pasliktinājās un viņš kļuva kvēls uzurpatoru pretinieks. Vairākas reizes viņš saķildojās ar Leonu XIII, pēc tam abi atkal izlīga, un kardinālam pašreiz ar Vatikānu ir diplomātiski atturī-

gas attiecības. Vārdu sakot, viņam ir tikai viens mērķis — pāvesta tiāra; bet viņš to izrāda pārlieku klaji; tas kardinālam nāk par sliktu… Pašreiz šķiet, ka cīņa norisinās tikai starp Sangvineti un kardinālu Bokanēru. Tāpēc viņš ir izlīdzis ar jezuītiem, izmanto viņu naidu pret savu sāncensi un paļaujas, ka jezuīti, gribēdami noraidīt Boka-nēras kandidatūru, būs spiesti atbalstīt viņu. Es tomēr to apšaubu, jo jezuīti ir pārlieku viltīgi un neatbalstīs kandidātu, kas sevi tā kompromitējis… Bet kaislīgais un augstprātīgais ķildnieks Sangvineti par to nešaubās; un, ja jūs man sakāt, ka viņš tagad atrodas Fraskati, tad esmu pārliecināts, ka viņš, izdzirdis par pāvesta slimību, aizbraucis turp taktisku apsvērumu dēļ.

— Un pats pāvests Leons XIII?

Dons Vidžilio nedaudz vilcinājās; viņa acu plaksti mazliet raustījās.

— Leons XIII? Viņš ir jezuīts, jezuīts! Runā, ka viņš esot uz vienu roku ar dominikāņiem, un, ja jūs gribat, varat ticēt, ka tā tas ir. Viņu iejūsmo dominikāņu gars, svēto Tomu viņš ir atkal godā cēlis un visu garīgo mācību balsta uz viņa doktrīnas… Bet cilvēks var arī būt jezuīts, pats to negribot, pats to nezinot; tādai iespējai tagadējais pāvests ir vislielākais paraugs. Papētiet taču viņa rīcību, pasekojiet viņa politikai, un jūs redzēsiet visskaidrāko jezuīta dvēseles izpausmi. Viņš, pašam to nezinot, ir uzsūcis sevī jezuītisma garu, jo visi iespaidi, kas tieši vai netieši uz viņu iedarbojas, nāk no šī midzeņa… Vai tiešām jūs man neticat? Es vēlreiz atkārtoju, viņi ir iekarojuši visu, visu uzsūkuši sevī, un Roma pieder viņiem, sākot ar visniecīgāko rakstvedi un beidzot pat ar svēto tēvu!

Dons Vidžilio turpināja stāstīt par katru, kuru minēja Pjērs, atbildēja ar spīta pilnu, neprātīgu saucienu — jezuīts, jezuīts! Šķita, ka nebija nekādās iespējas būt garīdzniekam un nebūt jezuītam, ka, vienīgi sekojot jezuītu mācībām, varēja samierināties ar jauno sabiedrību un glābt savu dievu. Katolicisma varoņlaikmets bija beidzies; tagad baznīca varēja pastāvēt vienīgi ar diplomātijas un viltus palīdzību, izmantojot piekāpšanās un pielāgošanās politiku.

— Un Paparelli — tas arī ir jezuīts, jezuīts! — turpināja dons Vidžilio, instinktīvi klusinādams balsi. — Ak, tas ir briesmīgais, pazemīgais jezuīts — jezuīts vispretigā-

kājā veidā, jezuīts — spiegs un nodevējs! Es varētu apzvērēt, ka Paparelli šurp atsūtīts, lai novērotu viņa eminenci; nudien, jaredz, ar kādu pārsteidzošu padevību un lišķību viņš izpilda šo uzdevumu: šeit valda tikai viņa griba, durvis viņš atver vienīgi tam, kas viņam patīk, izmanto savu saimnieku kā savu īpašumu, ietekmē viņa lēmumus un tur viņu savas ietekmes lokā katru stundu, katru brīdi. Te nu mēs redzam, ka kukainis ir pieveicis lauvu, te nu mēs redzam, ka bezgalīgi mazais valda par bezgalīgi lielo — vienkāršais, neievērojamais abats, velces nesējs, kura uzdevums būtu sēdēt pie kardināla kājām kā uzticīgam sunim, patiesībā valda pār savu pavēlnieku un izrīko to, kā vien vēlas… Ak, jezuīts, jezuīts! Sargieties no viņa, kad tas ar savu ļengano, grumbaino svētuļa seju kā veca sieva nedzirdamiem soļiem iet jums garām, savā apvalkātajā sutanā ģērbies. Palūkojieties vienmēr, vai viņš nestāv aiz durvīm, vai nav paslēpies skapī vai palīdis zem gultas. Es jums saku, viņi jūs aprīs, tāpat kā aprija mani; viņi uzsūtīs arī jums drudzi vai kādu sērgu, ja nepiesargāsie-ties!

Pēkšņi Pjērs apstājās priestera priekšā. Viņam zuda pamats zem kājām, bailes un niknums viņu sagrāba. Viss liecina par to, ka visām šīm drausmīgajām pasakām jā-but patiesībai. Kādēļ gan ne?

— Nu tad dodiet man kādu padomu! — viņš iesaucās. — Es jūs šovakar lūdzu ienākt pie manis, jo es nezinu vairs, ko darīt, un man bija tāda sajūta, ka man taču kāds varēs parādīt īsto ceļu.

Viņš aprāvās un atkal sāka ātri soļot šurp turp, it kā pāri plūstoša sašutuma urdīts.

— Jeb nē, nesakiet man neko. Viss pagalam, labāk aizbraukšu. Šī doma man jau reiz ienāca prātā, bet gļēvuma brīdī; es gribēju pazust, atgriezties savā kaktā un dzīvot mierā; taču, ja es tagad aizbraukšu, tad es aizbraukšu kā atriebējs, kā tiesneŠis, lai no Parīzes skaļi pavēstītu pasaulei visu, ko es redzēju Romā, par ko tur pārvērtuši Jēzus reliģiju, pastāstīšu par Vatikānu, kas sairst putekļos, par līķa smaku, kas dveš no tā, stāstīšu par to, ka cilvēki nododas neprātīgajām ilūzijām, jo cer kādu dienu redzēt mūsdienīgu, atjaunotu dvēseli iznākam no šīm kapenēm, kur snauž gadsimtu trūdi… Ak, es nepadošos, es nepiekāpšos, bet aizstāvēšu savu grāmatu ar jaunu grāmatu, kuru uzrakstīšu. Un tā — to es galvoju — sacels troksni visā pasaulē; tā būs bēru zvans mirstošajai reliģi-

jai, kura steidzīgi jāaprok, ja negribam, lai tās paliekas saindē tautas!

Taču tas nu sniedzās pāri dona Vidžilio sapratam. Viņā atkal atmodās itāliešu priesteris ar aprobežoto ticību, ar neziņas bailēm no jaunām idejām. Izbīlī viņš salika rokas.

— Rimstieties, rimstieties! Tā taču ir dieva zaimošana… turklāt jūs nemaz nevarat tā aizbraukt, nemēģinājis vēlreiz satikt svēto tēvu. Viņš ir vienīgais valdnieks. Es zinu, ka es jūs pārsteigšu, bet pāters Dandžcliss uzjautrinādamies ir devis jums vienīgo labo padomu: ejiet pie monsenjora Nanī, vienīgi viņa spēkos ir atvērt jums Vatikāna durvis.

Pjērs atkal aizsvilās dusmās.

— Kā! Es tātad būtu uzsācis savas gaitas no monsenjora Nanī, lai atgrieztos atkal pie monsenjora Nani! Kas tā par spēli? Vai tad man jāsamierinās ar to, ka ar mani var mētāties kā ar gumijas bumbiņu? Viņi taču par mani ņirgājas!

Un paguris, izmocīts Pjērs atkrita krēslā iepretim abatam, kurš no ilgajām pārrunām pelēku seju sēdēja pavisam nekustīgi, tikai rokas viņam viegli trīcēja. Iestājās ilgs klusums. Pēc tam dons Vidžilio paskaidroja, ka viņam ienākusi prātā cita doma; viņš pazīstot mazliet pāvesta biktstēvu — franciskāņu mūku, kas esot ļoti vienkāršs cilvēks, kuram viņš Pjēru varētu ieteikt. Varbūt, par spīti visai savai necilībai, franciskāņu mūks varētu viņam palīdzēt. Pamēģināt taču var. Atkal iestājās klusums, un Pjērs, kura tukšais skatiens bija pievērsts sienai, ieraudzīja veco gleznu, kas viņu tik dziļi bija aizkustinājusi dienā, kad viņš šeit ieradās. Blāvajā lampas gaismā viņš redzēja šo gleznu izceļamies arvien spilgtāk un it kā atdzīvojamies; tajā atspoguļojās viņa liktenis, viņa izmisums, ko viņš pārdzīvoja pie cieši aizslēgtajiem taisnības un patiesības vārtiem. Ak, šī atstumtā sieviete ar lielo, dziļo mīlu, sieviete, kas elsoja, matos ietinusies, ak, šī sieviete, kuras seju viņš neredzēja! Cik gan tā, pakritusi uz šīs pils kāpnēm pie nežēlīgi aizvērtām durvīm, bija līdzīga viņam — Pjēram. Viņa drebēja aiz saltuma, tinusies linu drānās; viņa neizpauda savu noslēpumu, savu nelaimi vai vainu, savas atstumtās dvēseles neizsakāmās sāpes; bet aiz rokām, kas slēpa viņas seju, Pjērs redzēja savu seju; šī sieviete kļuva viņa māsa kā visi trūcīgie radījumi, kam nav pajumtes, kā visi, kas raud tādēļ, ka ir

kaili un vientuļi, tādēļ, ka rokas tiem smeldz sāpēs, veltīgi klauvējot pie cietsirdīgu cilvēku durvīm. Viņš nekad nebija varējis vienaldzīgi noraudzīties šajā gleznā, nejuzdams lidzi nelaimīgajai sievietei; bet šovakar Pjērs bija tik ļoti saviļņots, nemitīgi skatoties uz nepazīstamo sievieti bez vārda, bez sejas, uz nepazīstamo sievieti, kas joprojām mirka asaru pludos, ka pēkšņi jautāja donam Vidžilio;

— Vai jūs nezināt, kas radījis šo veco gleznu? Tā mani aizkustina līdz sirds dziļumiem kā lielisks mākslas darbs.

Pārsteigts par negaidīto jautājumu, ko Pjērs uzdeva bez jebkādas pārejas, priesteris pacēla galvu, paskatījās un izbrīnījās vēl vairāk, ieraudzīdams nomelnējušo, novārtā atstāto gleznu nožēlojamā ietvarā.

— Vai jūs nezināt, ka tā šeit uzradusies? Ar ko tas izskaidrojams, ka tā pamesta šajā istabā?

— Ak, tas nav nekas, — dons Vidžilio, vienaldzīgi atmezdams ar roku, teica. — Šādas vecas, bezvērtīgas gleznas te ir visās malās. Tā droši vien šeit ir karājusies arvien. Es nezinu, es to pat neesmu agrāk ievērojis.

Viņš piesardzīgi piecēlās. Bet šī vienkāršā kustība izraisīja viņā tādus drebuļus, ka viņš tikai ar mokām spēja atvadīties. Zobi viņam klabēja kā drudzī.

— Nē, nepavadiet mani, lampu atstājiet šajā istabā… Un, lai nonāktu pie galīga lēmuma, tad jums teikšu, ka vislabākais būtu, ja jūs nodotu sevi monsenjora Nanī rokās; tas vismaz ir izcils cilvēks. Es jau jums teicu, tiklīdz atbraucāt, ka jūs gribot negribot galu galā tomēr darīsiet to, ko viņš vēlēsies. Tātad kāda nozīme cīnīties?… Un neminiet nekad ne vārda par mūsu šīs nakts pārrunām — tā būtu mana nāve!

Dons Vidžilio atvēra durvis pavisam bez trokšņa, neuzticīgi paraudzījās gaiteņa tumsā pa labi un pa kreisi, tad pēkšņi izmetās ārā pa durvīm un nozuda savā istabā tik klusi, ka vecās pils kapa klusumā nebija sadzirdami pat viņa soļi.

Otrā rītā Pjērs, kuru atkal bija pārņēmis cīņas spars, gribēdams izmēģināt visu, lūdza donu Vidžilio ieteikt viņu pāvesta biktstēvam, franciskāņu mūkam, kuru kardināla sekretārs mazliet pazina. Izrādījās, ka tas ir ļoti lādzīgs mūks, visgodīgākais un apzinīgākais cilvēks, kādu vien var iedomāties; acīmredzot viņš bija ievēlēts savā amatā tāpēc, ka bija ļoti pazemīgs un ļoti vienkāršs, bez jebkādām ietekmēšanas iespējām, tāpēc viņš nekad neizman-

(otu ļaunprātīgi savu iespaidīgo stāvokli pie svētā tēva. la bija tikai liekuļota pazemība, ka svētais tēvs bija izvelējies sev par biktstēvu vispazemīgākā ordeņa brāli, visu trūcīgo ļaužu draugu, lielceļu svēto ubagu. Bet šis mūks bija pazīstams kā dziļas ticības iedvesmots orators. Pats pāvests, kā jau pieņemts, noslēpies aiz aizkara, klausījās viņa sprediķi, jo, kaut arī viņš, būdams nemaldīgs virspriesteris, nevarēja neko mācīties no cita garīdznieka, kā cilvēks viņš tomēr varēja gūt sev pamācību no labiem vārdiem. Nerunājot nemaz par viņa pašas dabas doto daiļrunību, lādzīgais pāters bija tiešām lielisks dvēseļu pazinējs, īsts biktstēvs, kas uzklausa un atlaiž grēkus, nekad neatceroties netīrumus, kādus viņš aizskalojis projām kopā ar grēku nožēlu. Kad Pjērs redzēja, cik nabadzīgs un niecīgs šis garīdznieks bija, viņš nelūdza aizrunāt par viņu, jo saprata, ka tam nebūtu nekāda nozīme.

Todien sirsnīgā nabadzīgo ļaužu drauga — apburošā Franciska tēls, kā to dēvēja Narciss Abērs, vajāja Pjēru lidz pat vēlam vakaram. Viņš bieži bija brīnījies par to, ka šis pret visām dzīvām būtnēm žēlsirdīgais un pret nedzīvām lietām labvēlīgais jaunais Jēzus bija piedzimis tieši šeit, savtīgajā, baudkārajā Itālijā, kur valdīja vienīgi prieks par skaistumu. Protams, laiki ir mainījušies, bet kāds gan mīlestības spēks bija vajadzīgs toreiz viduslaiku lielo ciešanu laikā, lai no tautas vidus nāktu šāds cietēju mierinātājs, kurš sludināja sava «es» ziedošanu citiem, atteikšanos no bagātības un kurš rupjas varas lietošanu uzskatīja par kaunu, aicinādams visus uz vienlīdzību un paklausību, kam taču vienīgām jānodibina miers pasaulē. Viņš gāja pa ceļiem pelēkā, ar virvi apjoztā ubaga tērpā, sandalēm basās kājās; viņam nebija ne naudasmaka, ne spieķa. Francisks un viņa sekotāji runāja droši un brīvi, un no viņu vārdiem dvesa spēks un spirgtums; viņi teica visu patiesību, norāja bagātos un varenos, uzbruka sliktiem priesteriem un izvirtušiem, pērkamiem, zvēresta lauzējiem bīskapiem. Svēto Francisku un viņa brāļus sagaidīja ar ilgiem atvieglojuma saucieniem, tauta veseliem bariem sekoja tiem, jo tie bija draugi, mazo ļautiņu, cietēju atbrīvotāji. Tādēļ arī sakumā šie nemiernieki satrauca Romu un pāvesti vilcinājās šo ordeni atzīt; kad viņi beidzot to darīja, tad droši vien — vadīdamies no domas, šo jauno spēku izmantot savā labā, lai iekarotu zemāko tautas slāni, šo neaptveramo masu, kuras dobjā

kurnēšana bija sadzirdama arī visneierobežotākās patvajas laikmetos. Kopš tiem laikiem pāvesta varas aizstāvēšanai svētā Franciska pēcnieki izveidoja spēcīgu, visu uzvarošu karaspēku — armiju, kas aizvien atradas kustībā, kas izvērsās visur — ceļos, ciemos, pilsētās, iespiedās pat līdz strādnieka un zemnieka pavardam un iekaroja visas vienkāršās sirdis. Kas gan spēja iztēloties demokrātisko ietekmes spēku, kāds piemita ordenim, kurš šķita izaudzis no pašas tautas klēpja! No šī brīža ordeņa labklājība cēlās, dažos gados brāļu skaits stipri pieauga, visur tika dibināti klosteri, un franciskāņu ordenis it kā saliedējās ar tautu un pakļāva sev dvēseles. Bet, ka tā bija tiešām no zemes nākuša plebeju celma atvase, to pierāda jaunas, īstas tautas mākslas asni; radās renesanses priekšteči glezniecībā, kā arī Dante — dižākais Itālijas ģēnijs.

Tagad — kopš dažām dienām — Pjērs redzēja šo lielo pagātnes ordeņu mūsdienu pārstāvjus un nonāca konfliktā ar tiem tagadējā Romā. Franciskāņi un dominikāņi, šie vienas ticības iedvesmotie sāncenši, kas tik ilgi bija plecu pie pleca cīnījušies pāvesta varas labā, arī tagad vēl stāvēja stingri, acīm redzami dzīvojot labklājībā savos lielajos, plašajos klosteros. Bet šķita, ka franciskāņi uz visiem laikiem savas pazemības dēļ bija atvirzīti malā. Varbūt iemesls bija tas, ka viņu tautas draugu atbrīvotāju loma bija beigusies, kopš tauta pati bija sevi atbrīvojusi ar saviem politiskiem un sociāliem ieguvumiem. Cīņa vēl norisinājās vienīgi starp dominikāņiem un jezuītiem — sludinātājiem un audzinātājiem, kuri abi uzskatīja, ka ir tiesīgi veidot pasauli pēc savas mācības parauga. Vēl joprojām dažādu ordeņu ietekme atspoguļojās dobjās grandēs; tā bija cīņa, kas noritēja katru stundu par augstāko varu Vatikānā. Dominikāņiem tas visai maz palīdzēja, ka svētais Toms cīnījās viņu labā. Dominikāņi juta, ka viņu vecā, dogmatiskā mācība sabrūk, un viņi bija spiesti ik dienu atstāt aizvien vairāk kaujaslauka teritorijas otra ordeņa — jezuītu rokās, kas guva uzvaras kopā ar laikmetu. Bez tam Romā vēl darbojās kartēziešu ordeņa mūki — baltajos vadmalas ģērbos tērptie, dievbijīgie, sirdsskaidrie ļaudis, klusie dzīves vērotāji, kas bēg no pasaules savu klosteru klusajās cellēs, izmisušie un mieru guvušie, kuru skaits var gan būt mazs, bet kuri dzīvos mūžīgi, tāpat kā mūžīgi pastāvēs cilvēka ciešanas un ilgas pēc vientulības. Tad vēl bija benediktieši, svētā Benedikta sekotāji, pēc kuru ordeņa apbrīnojamā likuma darbs tika uzskatīts par svētu; šie ordeņa brāļi ir aizrautīgi literāti nu zinātnieki un savā laikā bija centīgi darboņi civilizācijas laukā, veicinādami vispārējo izglītību ar saviem plašajiem vēsturiskajiem un kritiskajiem darbiem; Pjēram patika benediktieši un, ja viņš būtu dzīvojis dažus gadsimtus agrāk, tad droši vien būtu meklējis patvērumu pie viņiem; bet tagad Pjērs brīnījās, redzēdams, ka viņi Aventīna pakalnā cēla plašu ēku, kurai Leons XIII jau bija ziedojis miljonus, it kā šīsdienas un rītdienas zinātne būtu lauks, kur viņi vēl varētu ievākt ražu. Kam tas bija vajadzīgs? Strādnieki taču ir pārvērtušies, ekŠistē dogmas, lai aizsprostotu ceļu katram, ikvienam jāiet godbijīgi garām aizsprostam, neuzdrīkstoties to noārdit. Beidzot bija arī vēl vesels pulks mazāku ordeņu, kas sniedzās simtos: karme-liti, trapisti, franciskāņi, barnabiti, lācaristi, edisti, misionāri, rekoleti, kristīgās doktrīnas brāļi, bernardieši, augus-tīniesi, teatīnieši, observanti, celestīnieši, kapucieši, nepieminot nemaz attiecīgo mūķeņu sieviešu ordeņus — klarisietes un citas neskaitāmās mūķenes, piemēram, vizitācijas un Golgātas ordeņa māsas. Katram ordenim bija sava vienkārša vai grezna mājvieta; daudzos Romas kvartālos bija sacelti klosteri, un aiz to mēmajām fasādēm sanēja, rosījās un vērpa intrigas vesela pasaule nemitīgā cīņā par savām interesēm un kaislībām. Kādreizējā sociālā evolūcija, kas izraisīja mūku ordeņu rašanos, jau sen vairs nebija manāma; tomēr klosteri vēl turējās pie dzīvības, pamazām kļūstot nevajadzigi un vārgi, nolemti ilgstošajai agonijai līdz dienai, kad jaunajā sabiedrībā tiem pēkšņi pietrūks gaisa un pamata zem kājām.

Savās rūpēs un apmeklējumos, kas tagad atsākās no jauna, Pjērs sastapās galvenokārt nevis ar garīdzniekiem mūkiem, bet gan ar pasaulīgajiem garīdzniekiem, ar tiem Romas garīdzniekiem, kurus viņš drīz vien ļoti labi iepazina. Vēl joprojām šeit pastāvēja varena šķiru un pakāpju hierarhija. Pašā virsotnē, pulcēdamās ap pāvestu, valdīja pāvesta saime, kardināli un prclāti, kas bija ļoti lepni, ļoti cēli un, par spīti ārējai vienkāršībai, neizsakāmi augstprātīgi. Pakāpi zemāki bija draudžu priesteri, kas likās izveidojam cieņas pilnu, saprātīgu un mērenu buržuāziju, kur nereti bija sastopami pat priesteri patrioti. Kad itāļi ieņēma Romu, tie iecēla veselu pulku ierēdņu, tikumu sargu, un pēc divdesmit pieciem gadiem izrādījās, ka tie bija padarījuši šķīstāku romiešu priesteru mājas dzīvi, kur sievietei bija bijusi tik izcila nozīme, ka Romā vārda

tiešajā nozīmē valdīja kalpones, kas kā kundzenes pārzināja šo vecpuišu saimniecības. Un, beidzot, te bija zemākā garīdzniecība, plebeji, kurus Pjērs ziņkāri bija pētījis; tie bija vesels bars nelaimīgu, netīru un noskrandušu priesteru, kas tīkoja noturēt misi, tāpat kā izbadējuši dzīvnieki tiecās pēc barības, un beidzot atrada patvērumu aizdomīgos krodziņos ubagu un zagļu sabiedrībā. Bet vairāk par visu Pjēru interesēja šeit salasījušies neskaitāmie priesteri no visas kristīgās pasaules — dēkaiņi, godkārīgie, ticīgie un ari ģeķīgie garīdznieki, kurus Roma pievilka, tāpat kā lampa naktī ar savu gaismu pievilina kukaiņus. Tur bija visu tautību, dažādu turības pakāpju, dažāda vecuma priesteri; visi viņi skrēja, savu iegribu pātagoti, augu dienu drūzmēdamies ap Vatikānu, lai nogrābtu sev treknāko kumosu. Pjērs viņus saslapa visur un mazliet kaunēdamies nodomāja, ka ari viņš ir viens no tiem, ka ari viņš pavairo šo neticami lielo skaitu sutanās tērpušos abatu, kas redzami ielās. Ak, šis nemitīgais melnsvārču un mūku plūsmas paisums un bēgums Romā! Visu tautību semināru audzēkņu, kas bieži gāja pastaigāties, būtu pieticis, lai gluži kā ar karogiem izgreznotu visas Romas ielas; franči bija tērpušies viscaur melnā tērpa, dienvidamerikāņi — melnā, ar gaišzilām jostām, ziemeļamerikāņi — melnā, ar sarkanām jostām, poļi — melnā, ar zaļām jostām, grieķi zilos tērpos, vācieši sarkanos un romieši violetos, un vel daudz, daudz citu tērpu bija izšūti un apmaloti vismaz simts veidos. Tad vēl bija mūku ordeņu brāļi un grēku nožēlotāji baltos, melnos, zilos, pelēkos tērpos ar dažādām kapucēm un pelēkiem, ziliem, melniem un baltiem apmetņiem. Palaikam šķita, ka ceļas augšā senā pāvesta Roma, jo bija jūtams, ka tā vēl ir dzīva un sīksta, ka tā vēl cīnījās, lai nepazustu tagadējā kosmopolītiskajā Romā, kur pārsvarā bija vienāda veida un neitrālu krāsu tērpi.

Veltīgi Pjērs skrēja no viena prelāta pie otra, apmeklēja priesterus un dievnamus; viņš tomēr nevarēja pierast pie romiešu baznīcu kulta un īpatnējās romiešu dievbijības, kas viņu pārsteidza un pat sarūgtināja. Kādā lietainā svētdienas ritā, kad viņš iegāja Santa Marta Maggiore baznīcā, viņam šķita, ka atrodas uzgaidāmajā zālē; protams, tā bija grezna baznīca ar kolonnām un senlaiku tempļa griestiem, ar pāvesta altāra krāšņo baldahīnu, grēksūdzes krēsla un it sevišķi Borgēzes kapelas zaigojošo marmoru; taču dieva mītni tā viņam neatgādināja. Centrālajā jomā nebija neviena sola, neviena sēdekļa;

visu laiku notika ticīgo kustība — nākšana un iešana šurp turp, tāpat kā tas mēdz būt dzelzceļa stacijā; tikai šeit ļaudis ar mitrajiem apaviem notriepa mozaīkas grīdas vērtīgās plāksnes; nogurušas sievietes un bērni bija sasēdušies uz kolonnu cokoliem, tāpat kā tas redzams pārpildītās stacijās, kur cilvēki gaida vilciena atiešanu. šim, it kā garām ejot te ienākušajam, šurpu turpu soļojošam mazo ļautiņu pulkam kāds priesteris klusā balsī lasīja misi sānu kapelā, kuras priekšā, kā pie teātra kases, šķērsām bija nostājusies šaura, gara ticīgo klausītāju rinda, aizsprostodama joma eju. Kad skaitija lūgsnu, visi aizgrābtībā noliecās; kad mise bija beigusies, visi izklīda. Ta notika visur dienvidu zemēs, kur cilvēki steidzās, negribēdami ieņemt vietas sēdekļos; kur dievam veltīja īsas, familiāras vizītes, izņemot lielos svētkus San Panlo, San Giovanni de Lalerano baznīcās un visās vecajās bazilikās, kā arī Svētā Pētera katedrālē. Vienīgi lielā mise Jēzus Kristus baznīcā, kur Pjērs iegāja kādu svētdienas rītu, atgādināja viņam ticīgo barus ziemeļu baznīcās: šeit bija soli, sievietes, kas sēdēja, un pasaulīgs, glāstošs siltums valdīja zem krāšņajām, zeltītajām, ar skulptūrām un gleznām rotātajām velvēm, kurām piemita brīnišķīgs, blāvs skaistums, kopš laiks bija klusinājis senos, pārāk spilgtos baroka stila toņus, liet cik daudz tukšu baznīcu bija starp visvecākajām un visvairāk godājamām — San Clemente, Santa Agnese, Santa Grose di Gerusalemme baznīcās dievkalpojuma laikā bija redzami vienīgi daži apkārtējā kvartāla iedzīvotāji! Aizpildīt četrsimt baznīcas jomu nespēja pat Romā, un tādēļ bija dažas baznīcas, kuras tika apmeklētas tikai svētku dienās, bet daudzas savas durvis vēra tikai reizi gadā, sava svētā dienā. Daudzas baznīcas varēja sevi uzturēt tikai tādēļ, ka tām piederēja kāds fetišs, kāds elks, kas palīdzēja cilvēkiem ciešanās: Aracoeli baznīcai piederēja mazs brīnumdarītājs Jēzus il bambino, kas it kā dziedināja slimus bērnus; San Agostino baznīcai bija statuja Madonna del Parto — svētā jaunava, kas palīdzēja sievietēm viegli dzemdēt. Citas baznīcas bija slavenas ar savu svēto ūdeni, ar eļļu lampiņās, ar kokā darinātā svētā vai marmora madonnas brīnumdarītājas varu. Citas, kas likās novārtā pamestas, tūristu apmeklējumiem atstatas, atdotas baznīcu kalpu sikas izveicības varā, atgādināja muzejus, kur mita miruši dievi. Dažas baznīcas mulsināja dievbijīgos, piemēram, Panteonā novietotā Santa Maria Ro-tonda baznīca. Tā bija apaļa, cirkam lidzīga zāle, bet

svētās jaunavas statuja atgādināja Olimpa dievieti. Pjērs interesējās arī par nabadzīgo kvartālu baznīcām — San Onofrio, Santu Cecilia, Santa Maria in Trastevere baznīcām, neatradis tajās ne dziļo ticību, ne arī tautas pieplūdumu, kādu bija cerējis šeit redzēt. Reiz pēcpusdienā iegājis kādā galīgi tukšā un klusā baznīcā, viņš dzirdēja dziedātājus skaļi dziedam žēlu korāli. Citudien, ieejot San Grisogono baznīcā, viņš redzēja baznīcu, acīmredzot ietērptu kādiem rītdienas svētkiem: kolonnas bija ietvertas sarkana damasta pārvalkos, portiki rotāti pārmaiņus dzelteniem, ziliem, baltiem un sarkaniem aizkariem; viņš aizbēga no ši šausminošā greznuma, no šiem gadatirgus vizuļiem. Ak, cik gan tālu viņš tagad atradās no tām katedrālēm, kur viņš ticēja un lūdza bērnības dienās! Šeit viņš it visur atrada gandrīz vienādas baznīcas: senseno baziliku, ko Bernīni vai tā mācekļi bija piemērojuši pēdējā gadsimta Romas gaumei. San Luigi de Francesi baznīcā, kuras stils bija labāks, atturīgi elegantāks, viņu aizkustināja cildenie nelaiķi, varoņi un svētie, kuri atdusējās svešā zemē zem akmens plāksnēm. Pjērs, ilgodamies pēc gotiskā stila, iegāja Santa Maria sopra Minerva baznīcā; šī baznīca, kā viņam bija stāstīts, esot vienīgais gotiskā stila dievnams Romā. Bet tā sagādāja viņam pēdējo vilšanos ar savām marmorā ietvertajām kolonnām, gotiskajiem spriešļiem, kas neuzdrīkstējās uzlidot augšup, bet aprāvās loka vidū, ar apaļajām velvēm, kam bija lemts veidot smagnēju majestātisku katedrāli! Nē, nē, ticība, kuras siltie pelni vēl mita šeit, nebija vairs tā pati, kuras liesmu kaisme spēja no tālienes visai kristietībai likt iekvēloties aizrautības degsmē! Izejot no Santa Maria sopra Minerva dievnama, Pjērs sastapa monsenjoru Fornāro, kurš protestēja pret gotiku un nosauca to par ķecerību. Pirmā kristīgā baznīca bija no senā tempļa pārveidota bazilika, un tā esot dieva zaimošana, ja cilvēks īsto kristīgo baznīcu varēja saskatīt gotiskajā katedrālē, jo gotiku esot radījis nicināmais anglosakšu gars un musinošais Lutera ģēnijs. Pjērs dedzīgi gribēja atbildēt prclātam, bet klusēja, jo viņš baidījās sarunāt pārlieku daudz. Vai tad šie prelāta vārdi nebija izšķirošs pierādījums, ka pašu romiešu zemē izaugušais katolicisms ir kristietības pārveidotais pagānisms? Citās zemēs šī pati kristietība uzplaukusi citādā garā, turklāt tik atšķirīgā, ka tā savā šķelšanās dienā atkrita no Romas. Novirzienu rodas aizvien vairāk, un tie vēršas plašumā un jauno sabiedrību attīstības ietekmē kļūst aizvien atšķirīgāki, tā ka, par spīti izmisīgajām pūlēm panākt vienotību, baznīcas šķelšanās šķita vēlreiz neizbēgama un visai tuva. Pjers, šis kādreizējais ticīgais un jūtīgais bērns, turēja jaunu prātu uz Romas bazilikām arī vēl tāpēc, ka tām nebija zvanu — skaisto, lielo zvanu, kas pazemīgajiem un lēnprātīgajiem ļaudim ir tik mīļi. Zvaniem nepieciešami zvanu torņi, un Romā nebija zvanu torņu, baznīcām bija vienīgi kupoli. Tātad Roma nebija tā Jēzus pilsēta, kuras zvanu skanduma viļņos līdz ar vārnām un bezdelīgām augšup lido lūgšana. ’

Pjērs tomēr turpināja savas gaitas, viņu bija pārņēmis sašutums un spīts turēt vārdu, ko bija devis pats sev, — apmeklēt katru cenzūras kongregācijas kardinālu, kaut arī tie viņu saņēma ne visai labvēlīgi. Pamazām viņš nokļuva arī citās kongregācijās, kādreizējās pāvesta valdības ministrijās, kuru skaits tagad gan ir mazāks, bet kuru sastāvs vēl joprojām ir ļoti sarežģīts: katrai kongregācijai ir viens kardināls-prefekts, kardināli — padomes locekļi, prelāti-padomnieki un vesels štats ierēdņu. Vairākkārt viņam bija jāiet uz cenzūras kongregācijas Cancellaria, kur viņš maldījās daudzo kāpņu, gaiteņu un zāļu jūklī; vecajos mūros, pagalma krusta ejā, viņu sagrāba ledaini drebuļi, un viņam nepatika šī pils, kaut gan tā bija slavenā Braman-tes meistardarbs un īsts romiešu renesanses paraugs savā kailajā, saltajā skaistumā. Ticības Propagandas kongregā-ciju, kur Pjēru bija pieņēmis kardināls Sarno, viņš jau sen pazina un savos meklējumos, cenšoties noķert aizvien iespaidīgākus aizstāvjus, kas to sūtīja no viena pie otra, iepazina arī citas kongregācijas — bīskapu un mūku kongregāciju, baznīcas ritu kongregācijti un koncila nolikumu kongregāciju. Pjērs iekļuva pat un pavirši ielūkojās konŠistorijā, pāvesta kancelejā un pat datārijā un svētajā penitenciārijā. Tas bija milzīgs pāvesta administratīvās varas aparāts, kura uzdevums bija pārvaldīt visas pasaules katoļticīgās zemes, turpināt iekarojumus, pārvaldīt jau iekarotās zemes, apspriest ticības un tikumības jautājumus, arī atsevišķu personu rīcību, noskaidrot un sodīt pārkāpumus, atlaist grēkus un pārdot bcneficijus. Nevar nemaz iedomāties, kādā pārsteidzošā daudzumā katru rītu Vatikānā ienāk visādi darījumi — visnopietnākie, viskutelīgākie, vissarežģītākie jautājumi, kuru atrisinājums prasīja rūpīgu izpēti un bezgala daudz izziņu. Vajadzēja dot atbildes lielam daudzumam apmeklētāju, kas sanāca Romā no visām kristīgās pasaules malām, atbildēt uz visām vēstulēm, iesniegumiem, lūgumiem, kuri līdzīgi strau mei plūda uz daudzajiem birojiem. Brīnums bija lielais, netraucētais klusums, kādā šis milzīgais darbs tika veikts; ne mazākais troksnītis, pat ne visliegākā trīsa neizlauzās uz ielas no tiesām, no parlamentiem, no svēto un dižciltīgo baznīcas kalpu padomēm; šī aparāta, šīs mašīnas mehānisms bija tik labi eļļots, ka tas, par spīti gadsimtu rūsai, par spīti nodilšanai, darbojās un neviens nespēja atminēt, kas notika aiz Vatikāna klusajām sienām. Vai šeit neatspoguļojās visa baznīcas varas politika? Klusēt! Rakstīt cik vien iespējams maz un gaidīt. Bet apbrīnas cienīgs tomēr bija šis savu laiku jau pārdzīvojušais un tomēr vēl varenais mehānisms! Un cik skaidri Pjērs tagad apzinājās, ka viņš šo kongregāciju ielenkumā notverts dzelzs tiklā, ko bija izvilkusi neierobežota vara, lai valdītu pār cilvēkiem! Velti viņš saskatīja tīklā plaisas un spraugas, lielu, sabrukumu vēstījošu sirmu vecumu, viņš, reiz iedrošinājies tajā ieiet, vairs nespēja no tā izkļūt; viņu notvēra, bradāja, raustīja, mētāja pa šo neatšķetināmo tīklu, pa šo bezgalīgo iespaidu un intrigu labirintu, kurā mita augstprātība, korupcija, godkāre, tik daudz posta un ari tik daudz diženuma. Cik tomēr tālu viņš tagad atradās no savas sapņu Romas, un kādas dusmas viņu reizēm sagrāba šajā neatlaidīgajā, nogurdinošajā cīņā!

Reizēm pēkšņi noskaidrojās viss, ko Pjērs nekad nebija sapratis. Kādu dienu, kad viņš bija atkal iegriezies ticības propagandas kongregācijā, kardināls Sarno sāka viņam stāstīt par frankmasoniem ar tādu saltu niknumu, ka Pjē-ram piepeši viss kļuva skaidrs. Līdz šim Pjērs bija vienīgi smaidījis, izdzirdīs runājam par frankmasoniem, viņš neticēja tiem vairāk kā jezuītiem, un izplatītie, smieklīgie nostāsti viņam likās bērnišķīgi, viņš piedēvēja leģendām šos nostāstus par noslēpumainajiem, tumsā tītajiem cilvēkiem, kuru slepenā, milzīgā vara it kā valdot pār pasauli. Visvairāk viņš izbrīnījās par aklo naidu, kas zināmu aprindu cilvēkus apstulboja, tiklīdz pār viņu lūpām izskanēja vārds «frankmasons»; kāds prclāts — viens no visdižciltīgākajiem un visinteliģentākajiem cilvēkiem — dziļā pārliecībā bija apgalvojis Pjēram, ka ikkatrā masonu ložā vismaz reizi gadā sanāksmē priekšsēdētājs esot pats velns cilvēka izskatā. Pjēram tā šķita pilnīga bezjēdzība. Viņš tagad saprata romiešu-katoļu baznīcas konkurenci ar citu baznīcu un nikno cīņu pret šo savu pretinieci. Veltīgi pirmā uzskatīja sevi par uzvarētāju — tā tomēr nojauta otrajā sāncensi, ļoti senu ienaidnieci, kura pat apgalvoja, ka tā esot vecāka, un kuras uzvara tomēr arvien vel bija iespējama. Sadursme radās galvenokārt tā iemesla dēļ, ka abām doktrīnām piemita vienāda godkāra cenšanās valdīt pār pasauli, abām bija vienāda starptautiska organizācija, abu rīcībā bija vienādi līdzekļi tautas notvert savu mistēriju, dogmu un rituālu tīklā. Dievs pret dievu, ticība pret ticību, uzvara pret uzvaru; un tāpēc tās, tāpat kā divas savā starpā konkurējošas firmas ielas abās pusēs, viena otru traucēja, un beigās vienai vajadzēja otru iznīcināt. Kaut arī Pjēram katolicisms šķita nedrošs, sabrukuma apdraudēts, pret frankmasonu varu viņš izturējās tikpat skeptiski. Pjērs bija apjautājies un centies visu izpētīt, lai pārliecinātos, ka tā ir patiesība, ka šī vara patiešām ir tik spēcīga Romā, kur abas šīs visaugstākās varas — liel-mestrs un pāvests — stāvēja viena otrai pretim. Pjēram gan bija stāstīts, ka pēdējie Romas firsti bija uzskatījuši par savu pienākumu pieslieties masoniem, lai nepadarītu dzīvi sev pārlieku smagu, nepasliktinātu savu stāvokli un neaizsprostotu nākotnes izredzes saviem dēliem. Bet vai tad viņi nepiekāpās laikmeta sociālās evolūcijas neatvairāmā spēka priekšā? Vai tad masonu kustība arī tāpat nesabruks savas gūtās uzvaras gavilēs, taisnības, saprāta un patiesības idejās, kuras tā tik ilgi, vēsturē tumsonībai un vardarbībai valdot, bija aizstāvējusi? Tas ir nenoliedzams fakts, ka tieši idejas uzvara nonāvē sektu, kas to izplata, un padara lieku un mazliet dīvainu aparātu, ko sektantiem bija vajadzējis sev radīt, lai sagūstītu cilvēku iztēles spēku. Karbonārisms nepārdzīvoja savu sludināto ideju uzvaru, un tajā dienā, kad katoliskā baznīca, savu civilizācijas darbu pabeigusi, sabruks, tai dienā sabruks arī brīvmūrnieku slepenā organizācija, kas ir tās pretinieks, jo atbrīvošanas darbs būs pabeigts. Mūsu dienās masonu ložu izslavētā visvarenība būtu tikai nožēlojams, tradīciju pinekļu kavēts, smieklīgu ceremoniju sabojāts uzvaras ierocis, tā nebūtu nekas vairāk kā vienīgi savstarpējas saprašanās un palīdzības saite — līdz tam brīdim, kad spēcīgā zinātnes vēja brāzma aizraus sev līdzi tautas un sagraus novecojušās reliģijas.

Pjērs, kas no bezgala daudzajiem apmeklējumiem un veltīgajiem pūliņiem bija paguris, tāpat kā karavīrs, kurš netic savu cerību sakāvei, spītīgi bija apņēmies Romu neatstāt, iekams nebūs galīgi sakauts; bet viņam atkal uzmācās bailes. Viņš bija apmeklējis visus kardinālus, kuru ietekme varēja būt viņam noderīga. Viņš bija ieradies pie Romas diocēzes kardinālvikāra, kas bija mācīts vīrs un runāja ar viņu par Horāciju; būdams ari mazliet ķildīgs politiķis, viņš izvaicāja Pjēru par Franciju, par republiku, par tās kara un jūras flotes budžetu, bet galīgi neinteresējās par apsūdzēto grāmatu. Pjērs apmeklēja arī galveno penitenciāriju, kardinālu, kuru jau bija redzējis Bokancru pilī; tas bija kalsens sirmgalvis ar kaulainu askēta seju, no kura Pjērs nedzirdēja neko citu kā vien garu, nosodošu runu un bargus vārdus par jaunajiem, tagadējā gadsimta samaitātajiem priesteriem, kas sacerot pretīgus darbus. Pašās beigās Pjērs apmeklēja Vatikānā vēl kardinālu — valsts sekretāru, kurš izpildīja svētā tēva ārlietu ministra pienākumus un bija svētā krēsla visvarenākais virs, kuru apmeklēt līdz šim Pjēru bija atrunājuši, biedējot viņu ar neizdevīga apmeklējuma sekām. Pjērs bija atvainojies, ka ieradies tik vēlu, un bija sastapis vislaipnāko cilvēku pasaulē, kurš ar diplomātisku labvēlību, cenzdamies mazināt sava ārējā skarbuma iespaidu, lika priesterim apsēsties, ieinteresēts to izvaicāja, uzklausīja un pat uzmundrināja. Bet, kad Pjērs atkal ieradās Svētā Pētera katedrāles laukumā, viņš saprata, ka viņa lieta nav pavirzījusies ne soli uz priekšu un, ja viņam ari kādu dienu palaimētos izkarot audienci pie pāvesta, tad ne jau ar valsts sekretāra palīdzību. Šajā vakarā Pjērs atgriezās Bokanēru pilī nomāktā noskaņojumā, no daudzajiem apmeklējumiem salauzts, jo viņam šķita, ka šī simt zobratu mašīna viņu sagrābusi, un šausmās viņš sev jautāja, ko lai dara nākamajā dienā, jo neatlika vairs nekas cits kā zaudēt prātu.

Tieši tobrīd viņš gaitenī satika donu Vidžilio un gribēja viņu vēlreiz izvaicāt un palūgt viņam labu padomu. Bet tas ar nemierīgu kustību lūdza viņu klusēt, un Pjērs nesaprata, kādēļ. Tad dons Vidžilio pavērsa visapkārt izbiedētas acis un iečukstēja Pjēram ausī:

— Vai jūs bijāt pie monsenjora Nani?… Nu, tad ejiet pie viņa. Es atkārtoju — jums nekas cits vairs neatliek.

Pjērs padevās. Un būtībā kādēļ gan pretoties? Bez kvēlās tuvākā mīlestības, kas viņu bija atvedusi šurp aizstāvēt savu grāmatu, viņš uzturējās Romā arī pētījumu nolūkos. Vajadzēja pētījumus veikt lidz galam.

Otrā rītā Pjērs jau visai agri atradās zem kolonādes Svētā Pētera laukumā, un viņam bija ilgāku laiku jāgaida. Nekad vēl šīs kolonnu četras rindas nebija viņam likušās tik milzīgas, tās bija kā gigantisku akmens stumbru mežs, pa kuru neviens nestaigāja. Tās veidoja grandiozu un skumju tuksnesi, un radās jautājums — kam gan vajadzīgs šāds majestātisks portiks? Bez šaubām, vienīgi diženumam, greznai dekorācijai, un — šeit atkal lieku reizi bija izteikta visas Romas būtība. Pēc tam Pjērs gāja pa Svētās inkvizīcijas ielu un nonāca līdz Svētās kancelejas pilij, kas atradās aiz Sakristejas, vientuļā un klusā kvartālā, kur tikai retumis redzams kāds gājējs vai dzirdamas ratu riteņu dimas. Vienīgi saule lēnām te ritina savus zeltstaru autus uz bruģa baltajām plāksnēm. Jūtams bazilikas tuvums, vīraka smarža un klostera klusums gadsimtu snaudā. Vienā stūrī smagnēja, kaila un drūma paceļas Svētās kancelejas pils: tai ir dzeltena, augsta fasāde ar vienu vienīgu logu rindu, turpretim otra fasāde, kas vērsta uz sānielu, ir vēl drūmāka ar savu šauro logu rindu — novērošanas lodziņiem ar necaurspīdīga stikla rūtīm. Spulgajā saulē milzīgais akmens kubs dūņu krāsā, bez logiem šķita guļam miegā, noslēgts un noslēpumains kā cietums.

Sermuļi pārskrēja Pjēram pār muguru, par to viņš pasmaidīja kā par bērnišķību. Svētā Romas un vispasaules inkvizīcija, kas tagad saucas Svētās kancelejas kongregā-cija, nav vairs agrākā, leģendārā inkvizīcija, slepenā tiesa, kuras spriedums nebija pārsūdzams, un cilvēki gāja bojā uz sārta. Tomēr arī tagad vēl šīs tiesas darbība notika slepenībā, tā sapulcējās katru trešdienu, sprieda un notiesāja: nekas nekļuva zināms ārpus tās mūriem, pat ne vismazākais sīkums. Kaut arī tā turpina sodīt ķecerības, kaut arī tā aizliedz grāmatas un soda vainīgos, tai tomēr nav vairs ne ieroču, ne cietumu, ne zobenu, ne uguns; šī tiesa var izteikt vienīgi protestu, un pat garīdzniekus tā var sodīt tikai ar disciplinārsodiem.

Kad Pjērs bija iegājis pilī un tika ievests salonā pie monsenjora Nanī, kurš, būdams Svētās kancelejas asesors, te dzīvoja, viņš izjuta priecīgu pārsteigumu. Istaba bija ļoti liela, dienvidu pusē, visa spožās saules palos, un tajā valdīja glāsmains mājīgums, lai gan mēbeles bija stingas un tapetes tumšas; radās tāda izjūta, it kā te kādreiz būtu mitusi sieviete, kas veikusi brīnumu un piešķīrusi netveramu burvīgumu bargajai iekārtai. Ziedu šeit nebija, bet jūtama bija to smarža. Neizsakāms burvīgums savaldzināja katra ienācēja sirdi jau uz istabas sliekšņa.

Monsenjors Nanī smaidīdams nāca Pjēram pretim sārtu seju, zilām, dzīvām acīm, gaišiem, cirtainiem matiem, kurus tik tikko bija skārusi gadu sarma. Viņš izstiepa pretim Pjēram abas rokas:

— Ak, mans dārgais dēls, cik jūs esat laipns, ka atnācāt pie manis… Nāciet apsēdieties, parunāsimies kā divi veci draugi.

Viņš nekavējoties izvaicāja Pjēru un šķita visai labvēlīgi noskaņots.

— Nu, cik tālu jūs esat ticis? Stāstiet man, stāstiet man visu, ko esat paveicis.

Lai gan Pjēru bija ietekmējuši dona Vidžilio stāstījumi, viņu tomēr iekaroja un aizkustināja šī līdzjūtība, un viņš stāstīja visu, neizlaižot neko. Viņš stāstīja par saviem apmeklējumiem pie kardināla Sarno, pie monsenjora For-nāro, pie pātera Dandžclisa; stāstīja par citiem apmeklējumiem pie iespaidīgajiem cenzūras kongregācijas kardināliem, pie galvenā pcnitenciārija, pie kardinālvikāra, pie kardināla-sekretāra; viņš attēloja savus neskaitāmos gājienus no vienām durvīm pie otrām, pie dažādiem Romas garīdzniekiem, pa visām kongrcgācijām un piebilda, ka, skraidot pa šo rosīgo un kluso milzīgo bišu stropu, jūtoties pārguris un fiziski un garīgi salauzts.

Bet monsenjors Nanī šķita klausāmies ar sajūsmu šo lūdzēja stāstījumu par mokpilnajām Golgātas gaitām, allaž iesaukdamies:

— Bet tas taču ir ļoti labi! Tas ir brīnišķīgi! Ak, jūsu lieta virzās uz priekšu! Brīnišķīgi, brīnišķīgi, tā virzās!

Prelāts līksmoja, tomēr neatļāvās neviena ironiska mājiena. Vienīgi viņa skaistās, pētījošās acis urbās jaunajā priesterī, lai izzinātu, vai tā griba salauzta jau tik stipri, ka abats gatavs paklausīt, vai tas jau bija pietiekami noguris, pietiekami vīlies, vai bija pietiekamu skaidrību guvis par cīņas bezcerību, lai ar to tagad varētu reiz visu izbeigt. Vai Romā pavadīto trīs mēnešu pietika, lai no šā pirmajā dienā mazliet nesaprātīgā jūsmotāja izveidotu saprātīgu vai vismaz rezignētu cilvēku?

— Bet, mans mīļais dēls, — pēkšņi vaicāja monsenjors Nanī, — jūs man neko nestāstāt par viņa eminenci kardinālu Sangvineti!

— Monsenjor, viņa eminence ir aizbraucis uz Fraskati, es viņu nesastapu.

Tagad prelāts, izjuzdams slepenu baudu, ka var vēl atlikt šī jautājuma atrisinājumu, kā veikls diplomāts un aktieris pacēla savas mazās, apaļās rokas pret debesīm un ar tēlotu izbīli, it kā viss jau būtu zaudēts, izsaucās:

— Ak, jums jāsastop viņa eminence, jums jāredz viņa eminence! Tas ir pilnīgi nepieciešams. Padomājiet vien! Viņš taču ir cenzūras kongregācijas prefekts! Mēs varam uzsākt kaut ko vienīgi pēc tam, kad jūs būsiet apmeklējis kardinālu Sangvineti. Ja jūs neesat redzējis viņu, tad neesat redzējis nevienu… Brauciet, brauciet uz Fraskati, mans mīļais dēls.

Pjēram atlika vienīgi palocīties.

— Braukšu, monsenjor.

XI

Lai gan Pjēram bija zināms, ka pie kardināla Sangvineti var ierasties tikai ap pulksten vienpadsmitiem, viņš tomēr brauca turp ar rīta vilcienu un jau deviņos izkāpa mazajā Fraskati stacijā. Kādā no savām dīkajām dienām viņš jau bija veicis šo tradicionālo braucienu un apskatījis romiešu vīndaru īpašumus, kas sniedzas no Fraskati līdz Rocca di Papa un no Rocca di Papa līdz Monle Cave; Pjērs jūsmoja par apkārtējo skaistumu un jau iepriekš sajūsminājās par divu stundu ilgu nomierinošu pastaigu pa Albāņu kalnu tuvākajām nokalnēm, kur starp meldriem, olīvkokiem un vīnadārziem plešas Fraskati; tā šķita no augsta zemesraga valdām pār milzīgo, rūsgano Romas līdzenumu līdz pat tālajai Romai, kas sešu jūdžu attālumā mirgoja balta kā marmora sala.

Ak, šī Fraskati uz apaļā, zaļā paugura Tuskuluma, mežiem klāto augstieņu piekājē, ar savu slaveno terasi, no kuras paveras skaistākais skats pasaulē, ar seno patriciešu villām, kuru renesanses stila fasādes ir lepnas un elegantas, ar brīnišķīgiem, mūžam zaļojošiem parkiem, kur aug cipreses, pīnijas un ozoli! Tas bija tāds daiļums, prieks, burvīgums, kas nekad nevarēja apnikt. Jau veselu stundu Pjērs sajūsmināts klaiņāja pa ceļiem, ko ieskāva veci, zaraini olīvkoki un apēnoja blakus esošo dārzu lielie koki; viņš klīda pa smaržpilnām takām, kur katrā pagriezienā Romas līdzenums gaisa bezgalīgā tālē, kad pēkšņa, negaidīta sastapšanās sagādāja Pjēram nepatīkamu pārsteigumu.

Netālu no stacijas viņš atkal bija nokāpis zemienē, kur norisinājās būvdarbi; kādreiz te bija bijuši veci vīnadārzi, bet tagad tur jau kopš vairākiem gadiem atradās būvlaukumi. Pēkšņi Pjērs pārsteigts redzēja tuvojamies ļoti elegantu divjūgu, kas, braucot no Romas, apstājās viņam blakus.

— I&lt;ā, vai abata kungs jau tik agri pastaigājas?

Pjērs pazina grāfu Pradu, kurš izkāpa un ļāva tukšajiem ratiem braukt tālāk, pats pievienodamies priesterim, lai pēdējos divsimt trīssimt metrus nostaigātu kājām. Pēc sirsnīga rokas spiediena viņš paskaidroja;

— Jāatzīstas, ka ļoti reti braucu ar vilcienu, es izmantoju divjūgu. Maniem zirgiem jāizkustas… Jūs zināt, ka man šeit ir darījumi, noņemos ar celtniecību, kas nelaimīgā kārtā ne visai labi veicas. Un tāpēc, lai gan gadalaiks ir stipri vēls, man jābūt šeit biežāk, nekā es pats gribētu.

Pjērs jau patiešām visu to zināja. Bokanēru ģimene bija bijusi spiesta pārdot krāšņo villu, kuru viņu sencis kardināls bija šeit uzcēlis sešpadsmitā gadsimta otrajā pusē pēc Džakomo della Porta plāna; tā bija karaliska vasaras mītne ar brīnišķīgiem, ēnainiem kokiem, skābaržu alejām, baseiniem un ūdenskritumiem; sevišķi ievērojama bija viena terase, kas bija slavenāka par visām citām terasēm šai apkārtnē; kā zemesrags tā pacēlās pār Romas līdzenumu, kura bezgalīgais plašums sniedzas no Sabīņu kalniem līdz pat Vidusjūras smilšainajam krastam. Benedeta bija saņēmusi lielos vīnadārzus lejpus Fraskati kā mantojumu no mātes; tos viņa bija atnesusi pūrā, izejot par sievu pie grāfa Pradas brīdī, kad celstnes neprāts pārsviedās no Romas uz provincēm. Pradam bija ienācis prātā villas teritorijā uzcelt veselu kvartālu pilsonisku savrupmāju, līdzīgas tām, ar kādām bija pieblīvēta Parīzes priekšpilsēta. Bet pieteicās maz pircēju, bija iestājusies finansiālā krīze, un grāfs Prada ar grūtībām izkūlās no šī pasākuma, pēc viņu šķiršanās izmaksājot sievai viņas daļu.

— Turklāt, — Prada turpināja, — tu, cilvēks, ar divjūgu vari atbraukt un aizbraukt, kad gribi; turpretim, braucot ar vilcienu, tu esi dzelzceļa kustības saraksta vergs. Man šorīt jāsatiekas ar uzņēmējiem, ekspertiem un advokātiem, un es nezinu, cik ilgi tie mani aizturēs… Vai te nav brīnumjauka vietiņa, ar kuru mēs Romā varam lepoties? Lai gan man acumirklī ir nepatikšanas es tomēr nespēju šeit uzturēties, neizjūtot visu ši novada skaistumu.

Bet Prada noklusēja, ka viņa draudzene, kā viņš to dēvēja, Līzbete Kaufmane šo vasaru dzīvoja kādā no jaun-celtajām savrupmājām, kur bija ierīkojusi omulīgu mākslinieces darbnīcu, ko apmeklēja visa ārzemnieku kolonija, kura samierinājās ar viņas nenoteikto stāvokli pēc vīra nāves Līzbctes jautrā rakstura un gleznotājās talanta dēļ, kas bija pietiekami liels, lai viņa varētu justies neatkarīga. Sabiedrība bija pat samierinājusies ar viņas grūtniecību; jau novembra vidū Līzbete bija atgriezusies Romā un viņai bija piedzimis dūšīgs puisēns, kura ierašanās pasaulē izraisīja visdedzīgākās tenkas; visā «baltajā» un «melnajā» sabiedrībā sākās valodas par gaidāmo Benedetas un grāfa Pradas laulības šķiršanu. Pradas sajūsmu par Fraskati droši vien modināja maigās atmiņas un lielais lepnums un prieks par dēla piedzimšanu.

Pjērs, kurš instinktīvi ienīda naudaskārus un mantrausīgus cilvēkus, Pradas klātbūtnē arvien jutās neērti; viņš tomēr gribēja atbildēt uz viņam parādīto laipnību, apvaicādamies par Pradas tēvu, veco Orlando, Itālijas brīvības cīņu varoni.

— Ak, ja neņem vērā kājas, viņš jūtas brīnišķi, viņš piedzīvos simt gadus! Nabaga tēvs! Fs tik ļoti priecātos, ja būtu varējis viņu šovasar novietot kādā no šīm mazajām savrupmājām! Bet viņš negribēja, viņš stūrgalvīgi ietiepās Romu neatstāt, liekas, it kā viņš baidītos, ka prombūtnes laikā viņam kāds varētu pilsētu atņemt.

Prada skaļi iesmējās, uzjautrinādamies viens pats ar šo joku par heroisko, jau nemodernu kļuvušo neatkarības ciņas laiku. Pēc tam piebilda:

— Vēl vakar tēvs ar mani runāja par jums, abata kungs. Viņš brīnās, ka jūs vairs viņu neapmeklējot.

Sie vārdi apbēdināja Pjēru, jo viņš bija paspējis iemi-lēt Orlando ar godbijīgu sirsnību. Pēc sava pirmā apmeklējuma viņš bija vēl divreiz pie vecā Orlando ieradies, un katru reizi sirmgalvis bija atteicies runāt par Romu, pirms viņa jaunais draugs nebūšot pats visu redzējis, visu dzirdējis un visu izpratis. Vēlāk, kad kā viens, tā otrs varēšot izteikt savu spriedumu par šo sarežģīto tēmu, būšot pienācis laiks pārrunām.

— Lūdzu, — iesaucās Pjērs, — esiet tik laipns un pasakiet viņam, ka es viņu neaizmirsīšu, un, ja mans apmeklējums kavējas, tad tikai tādēļ, ka vēlos rīkoties viņam pa prātam. Es neaizbraukšu, iekams nebūšu aizgājis pie viņa pateikties par laipno saņemšanu, kas mani dziļi aizkustināja.

Abi lēnām gāja tālāk augšup pa kraujo ceļu; tas aizvirzījās starp jaunām savrupmājām, kuru vidū daudzas vēl nebija pabeigtas. Uzzinājis, ka priesteris ieradies šeit, lai iepazītos ar kardinālu Sangvineti, Prada sāka atkal smieties saviem laipna vilka smiekliem, atsedzot baltos zobus.

— Jā gan, viņš mīt šeit, kopš pāvests ir saslimis… Ak, jus viņu sastapsiet drudžainā noskaņā!

— Kādēļ gan?

— Tādēļ, ka šorīt vēstis par svētā tēva veselības stāvokli nav visai labas. Kad es Romu atstāju, klīda valodas, ka viņš aizvadījis ļoti sliktu nakti.

Grāfs Prada bija apstājies ceļa pagriezienā pie mazas baznīciņas, vecas kapelas, kas skumja un vientuļa stāvēja olīvkoku birzs malā. Kapelai cieši blakus slējās augšup mūra grausts, acīmredzot kādreizējās garīdznieka mājas paliekas; no tā iznāca plecīgs liela auguma priesteris izplūdušu, pelēku seju un pirms aiziešanas rūpīgi aizslēdza durvis, divreiz apgriežot atslēgu.

— Redziet, — izsmējīgi atsāka grāfs, — te, lūk, ir viens, kura sirdij jāpukst tikpat nemierīgi; viņš droši vien iet pie jūsu kardināla pēc jaunām ziņām.

Pjērs pārsteigts noskatījās uz aizejošo priesteri.

— Es viņu pazīstu, — viņš teica. — Ja nemaldos, tas ir tas pats, kuru redzēju pie kardināla Bokanēras otrajā dienā pēc manas atbraukšanas; viņš atnesa kardinālam groziņu ar vīģēm, jo bija nācis lūgt, lai kardināls dod labu atsauksmi viņa jaunākajam brālim, kurš bija ieslodzīts cietumā par pastrādātu noziegumu, laikam bija sadūris kādu ar dunci; bet kardināls atteicās tādu galvojumu viņam dot.

— Tas ir tas pats, nemaz nešaubieties, jo kādreiz viņš bija kā savs cilvēks Bokanēru pili, kur viņa jaunākais brālis strādāja par dārznieku; tagad viņš ir kardināla Sangvineti atbalstīts rokaspuiŠis. Ak, šis Santobono ir dīvains radījums, kādu jums Francijā droši vien nav. Viņš dzīvo gluži viens šajā būdā, kas brūk kopā viņam virs galvas, viņš apkalpo šo mūžīgi veco Sanla Maria dei Campi kapelu, kur misi klausīties ļaudis nesanāk pat trīsreiz gadā. Jā, tā ir īsta sinekūra, kas viņam dod iespēju ar tūkstoš frankiem gadā dzīvot kā ciema zemniekam

filozofam un apkopt diezgan lielo dārzu, kuru jūs redzat turpat, augstu mūru iežogotu.

Kalna nogāzē aiz priestera mājas pletās dārzs, kuru kā patvēruma vietu no visām pusēm apņēma tik augsts žogs, ka tajā nedrīkstēja iespiesties pat skatiens. No tā nekas nebija redzams, vienīgi kreisā pusē virs mūra brīnišķīgs vīģes koks, īsts milzenis, kura augstā, tumšā lapotne krasi izcēlās pret gaišajām debesīm.

Prada gāja atkal tālāk un turpināja stāstīt par Santo-bono, kas viņu acīmredzot interesēja. Tas bija priesteris patriots, garibaldietis. Dzimis Nemī ciemā, vēl gluži mežonīgajā Albāņu kalnu nostūrī, viņš, nācis no zemes arāju dzimtas, turējās vēl tagad pie zemes, bet viņš bija šo to mācījies, pietiekami zināja vēsturi, lai aizrautos ar Romas slaveno pagātni un varētu sapņot par Romas impērijas atjaunošanu jaundzimušajai Itālijai par labu. Viņš bija nodevies kvēlajam sapnim, ka vienīgi dižs pāvests spētu īstenot šo viņa sapni, sagrābdams varu savās rokās un pēc tam pakļaudams sev visas pārējās zemes. Kas gan varēja būt vēl vienkāršāk, jo pāvests taču pārvaldīja miljoniem katoļu? Vai tad puse Eiropas jau nepiederēja viņam? Francija, Spānija, Austrija pakļausies viņam, tiklīdz redzēs, ka tas ir varens un pasauli rīko pēc savas gribas un likumiem. Kas attiecas uz Vāciju un Angliju un visām protestantu tautām, tās nenovēršami tiks iekarotas, jo tikai pāvesta vara bija vienīgais nocietinājums, ko varēja pretstatīt maldiem, un kādu dienu pret šo nocietinājumu maldi sašķīdīs. Un tomēr politisku apsvērumu dēļ Santobono bija nostājies Vācijas pusē, jo viņš bija tādās domās, ka Francija vispirms jāpakļauj, lai tā mestos svētā tēva apkampienos. Pretrunīgas, neprāta pilnas iztēles bija apsēdušas šo juceklīgo galvu, kur aizrautīgas idejas iedzimtajā skarbumā ātri vērtās varmācībā: tas bija evaņģēlija barbars, cietēju un pazemoto draugs no to eksaltēto neprātīgo fanātiķu saimes, kuri spējīgi izdarīt lielus, labus darbus un pastrādāt lielus noziegumus.

— Jā, — Prada nobeidza, — viņš kaislīgi pieķēries kardinālam Sangvineti, jo saskatījis viņā iespējamo visvareno pāvestu, nākošo pāvestu, kuram Roma jāizveido par visu tautu vienīgo galvaspilsētu. Bet arī tas nenotiek bez zemiskas godkāres; viņš, piemēram, labprāt gribētu iegūt sev kanoniķa titulu vai arī ikdienas dzīves grūtībās saņemt palīdzību, kā todien, kad viņam vajadzēja izpestīt brāli no nepatikšanām. Romā daudzi uz kardinālu liek

cerības tāpat kā uz loteriju: ja kardināls kļūst pāvests, ari tā piekritēji kaut ko laimē… Tāpēc paskatieties, kā tur Santobono steidzas lieliem soļiem, jo grib uzzināt, vai Leons XIII jau nemirst un vai viņam pašam nekritis lielais laimests — tiāra kardinālam Sangvineti.

Ieinteresēts, nemiera pārņemts, Pjērs vaicāja:

— Vai jūs domājat, ka pāvests ir tik slims?

Grāfs pasmaidīja un pacēla abas rokas.

— Ak, kas to lai zina? Viņi visi ir slimi, ja viņu intereses prasa, lai viņi tādi būtu. Bet man šķiet, ka viņš ir patiešām slims; viņam esot kāda zarnu kaite, tā stāsta, un viņa gados vismazākais veselības traucējums var kļūt liktenīgs.

Brīdi viņi gāja klusēdami, tad priesteris atkal jautāja:

— Vai tad kardinālam Sangvineti būtu lielas izredzes, ja svētais krēsls atbrīvotos?

— Lielas izredzes, lielas izredzes! Atkal, lūk, jautājums, uz kuru nekad nevar atbildēt. Patiesība ir tā, ka viņu ierindos iespējamos kandidātos, un, ja pietiek ar vēlēšanos kļūt pāvestam, tad noteikti Sangvineti kļūs nākamais pāvests, jo viņš to kaislīgi vēlas, neatlaidīgi cenšas to sasniegt, drausmīgā godkāre grauž viņu līdz pat kaulam. Tā ir viņa vājība, viņš pats sev kaitē un zina to. Viņam tādēļ šis ciņas pēdējās dienās jābnt gatavam uz visu. Esiet pārliecināts: ja šai kritiskajā bridi viņš šeit ir ieslēdzies, tad tādēļ, lai cīņu no tālienes labāk vadītu ar savu piekritēju palīdzību, pats tēlodams vēlēšanos pēc miera un atpūtas.

Grāfs Prada tīksminādamies stāstīja par Sangvineti, kura tieksme uz intrigām, niknā godkāre un pārmērīgā, pat mazliet ķildīgā rosme viņam patika. Viņš esot iepazinis Sangvineti tulit pēc tā atgriešanās no Vīnes nunciatū-ras; tas darījumos bija ļoti pieredzējis cilvēks un jau toreiz nolēmis izstiept roku pēc pāvesta tiāras. Sī godkāre izskaidroja visu — viņa sadursmes un izlīgšanas ar valdošo pāvestu, maigo jūsmošanu par Vāciju, kurai sekoja pēkšņa labvēlība pret Franciju, ari pret Itāliju viņš izturējās tikpat svārstīgi, vispirms viņš izteica vēlēšanos saprasties, tad kļuva nesamierināms: nekāda piekāpība neesot iespējama, iekams Itālijas valdība nebūšot izvākusies no Romas. Pie šī ieskata, šķiet, viņš arī tagad turas, viņš izliekas nopeļam Leona XIII svārstīgo politiku un dedzīgi apbrīnojam Piju IX, dižo, varonīgo pāvestu, kura lielā labsirdība tomēr nekavēja izrādit ari bargu nelokā-

mlbu. Ar to kardināls Sangvineti grib teikt, ka viņš būs labs, bet stingrs valdnieks un nepiekāpsies nekur, jo panāks visu bez jebkādas politikas. Taču patiesībā viņš sirds dziļumos tikai sapņoja par politiku un viņam droši vien bija jau izstrādāta sava programma, ko viņš ar nolūku slēpa, bet ko viņa piekritēji un rokaspuiši visur izplatīja. Kopš pāvesta saslimšanas pavasarī Sangvineti dzīvoja nāvīgā neizsakāmā nemierā, jo bija paklīdušas valodas, ka jezuīti, lai gan kardināls Bokanēra tos neieredzēja, esot piekāpušies un esot ar mieru atbalstīt viņa kandidatūru. Protams, Bokanēra bija skarbs, pārmērīgi dievbijīgs virs, bet skarbums un pārmērīga dievbijība ir bīstamas īpašības mūsu tagadējā iecietības laikmetā; bet viņš taču pieder pie Romas patriciāta, un vai tad viņa ievēlēšana par pāvestu skaidri neliecinātu to, ka pāvesta vara nekad neatteiksies no laicīgās varas? Tagad Bokanēra bija kļuvis bīstams Sangvineti acīs, un viņš meklēja visādas kombinācijās, lai atbrīvotos no šāda visvarena sāncenša; viņš neskopojās ar neglītām tenkām par kardināla Bokanēras iecietību pret Benedetas un Dārio attiecībām un attēloja kardinālu kā antikristu, kura valdīšana pazudināšot pāvesta varu. Sangvineti pēdējā kombinācija, lai atkal nodrošinātu sev jezuītu atbalstu, bija — ar savu uzticamo piekritēju palīdzību izplatīt uzskatus, ka viņš ne vien aizstāvēs pasaulīgās varas principa neaizskaramību, bet tieši centīsies šo varu atkal atgūt. Un viņam bija vēl kāds plāns, ko čukstēja cits citam ausī, zinot, ka šim plānam būšot nešaubīgi panākumi un pārsteidzoši rezultāti, par spīti šķietamai piekāpšanās politikai. Viņš gribēja atcelt aizliegumu katoļiem piedalīties vēlēšanās un izvirzīt savas kandidatūras, līdz ar to parlamentā iekļūs sākumā simt pāvesta piekritēju, pēc tam divi simti un galu galā trīs simti, kam sekos Savojas monarhijas gāšana un Itālijas milzīgās provinču federācijas nodibināšana, bet svētais tēvs tad būs Romu atguvušais, provinču federācijas cēlais, visvarenais prezidents.

Prada beidza un iesmējās, rādīdams baltos zobus, kas nebija radīti, lai palaistu garām medījumu.

— Kā redzat, mums nopietni jāaizstāvas, jo mūs grib izmest no Romas. Par laimi, tādos gadījumos arvien sastopami mazi šķēršļi. Bet, lai būtu kā būdams, tomēr šādi sapņi ārkārtīgi ietekmē dažas pārkairinātas būtnes, kā piemēram, Santobono. Un iegaumējiet, viņš ir viens no tiem, kuru Sangvineti, ja tikai gribēs, ar vienu vārdu

aiztrieks tālu… Ak, viņam ir ašas kājas! Paskatieties tur, augšup! Viņš jau ir pie mazās kardināla pils, pašlaik ieiet — viscaur baltajā villā ar akmenī cirstajiem balkoniem.

Tiešām varēja saskatīt mazo pili, vienu no pirmajiem Fraskati namiem; pils bija moderna renesanses stila ēka, kuras logi vērās uz bezgalīgi plašo Romas līdzenumu.

Pulkstenis bija jau vienpadsmit, un, kad Pjērs sāka atvadīties no grāfa, lai kāptu augšup un dotos vizītē pie kardināla, Prada mirkli paturēja Pjēra roku savā plaukstā.

— Ziniet, jūs man parādītu lielu laipnību, ja brokastotu kopā ar mani… Vai jus bulu ar mieru? Tikko jūs būsiet brīvs, pievienojieties man restorānā, tajā ar sārto fasādi. Stundas laikā būšu nokārtojis savus darījumus, un man būs patīkami, ja nebūs jāēd vienam.

Sākumā Pjērs vilcinājās un atteicās, bet viņam nebija nekāda piemērota iegansta un beidzot gribot negribot bija jāpakļaujas Pradas apburošajai ietekmei. Līdzko viņi bija izšķīrušies, Pjēram vajadzēja iziet tikai pa vienu ielu, lai nonāktu pie kardināla Sangvineti villas durvīm. Kardinālam piekļūt bija visai viegli, pa daļai tāpēc, ka viņš bija sabiedrisks cilvēks, un pa daļai varbūt tāpēc, ka viņš laipni izturējās aiz aprēķina, lai kļūtu populārs. It sevišķi tad, kad kardināls uzturējās Fraskati, viņa durvis plaši atvērās pat visvienkāršākajā sutanā tērptajiem lūdzējiem. Jauno priesteri tādēļ ieveda iekšā nekavējoties; viņu mazliet pārsteidza šāda saņemšana, atceroties kardināla Romas kalpotāja slikto noskaņu, kad tas bija viņu atrunājis no šī apmeklējuma, teikdams, ka viņa eminence negribot, ka to traucē, ja tas esot nevesels. īstenībā nevarēja būt nekādas runas par slimību, jo šajā mājīgajā villā viss smaidīja un mirdzēja saulstaru plūdos. Uzgaidāmajā istabā, kur Pjēru atstāja vienu, bija bezgaumīgas, ar sarkanu samtu pārvilktas mēbeles, tur nebija ne greznuma, ne ērtību, bet tur valdīja pasaules visskaistākās gaismas dienvidu saules prieks; telpas logi vērās uz bezgala plakano, kailo Romas līdzenumu, kas tomēr bija nesalīdzināmi skaists — kā sapnis, pagātnes diženuma mirāžas piesātināts. Gaidot pieņemšanu, Pjērs nostājās pie viena no plaši atvērtajiem logiem, kas atradās balkona pusē, un skatieniem gremdējās bezgalīgajā zālāja jūrā, kas sniedzās līdz pat tālē balti mirgojošai Romai, pār kuru pacēlās Svētā Pētera katedrāles kupols — neliels, zaigojošs plankumiņš, tikko mazā pirkstiņa naga lielumā.

Tā stāvot, Pjērs aizmirsās, līdz saruna, kuras vārdi visai skaidri atlidoja līdz viņam, to pārsteidza. Pjērs paliecās uz priekšu un beidzot aptvēra, ka uz blakus balkona stāv viņa eminence un runājas ar kādu priesteri, kuram varēja saskatīt tikai sutanas malu. Pjērs tomēr tūlīt pazina Santobono. Jaunā priestera pirmā tieksme bija aiz pieklājības aiziet no loga, bet saruna, kuru viņš dzirdēja, viņu atturēja.

— Mēs drīz vien visu uzzināsim, — dobjā balsī teica viņa eminence. — Es aizsūtīju Eifēmio uz Romu, es uzticos vienīgi viņam. Nupat jau arī pienāk vilciens, kas viņu

atvedīs.

Tiešām vilciens traucās pār plašo līdzenumu, tas vēl izskatījās mazs kā bērnu rotaļlietiņa. Lai labāk novērotu vilcienu, Sangvineti bija elkoņiem atbalstījies uz balkona balustrādes. Viņš tur palika stāvam, skatienus pievērŠis Romai tālumā.

Santobono dedzīgi teica dažus vārdus, kurus Pjērs nesadzirdēja. Tūlīt ari kardināls atbildēja skaidrā balsī:

— Jā, jā, mans mīļais, ja notiktu katastrofa, tā būtu liela nelaime. Ak, lai nu dievs ilgi vēl uztur pie veselības svēto tēvu!

Sangvineti aprāvās un, tā kā viņš nebija liekulis, tad papildināja savas domas:

— Vismaz lai dievs pasargā mums viņu šai brīdī, jo pašreiz ir grūts laiks; es dzīvoju lielās bailēs, jo antikrista piekritēji pēdējā laikā guvuši panākumus.

Santobono iesaucās:

— Ak, jūsu eminence rīkosies un uzvarēsi

— Es, mans mīļais! Bet ko tad lai es daru? Esmu savu draugu rīcībā, kuri man tic, ka vienīgais manas dzīves mērķis ir cīnīties par svētā krēsla uzvaru. Tiem ir jārīkojas, katram jāstrādā pēc saviem spēkiem, lai ļaunumam aizsprostotu ceļu, lai uzvarētu labais… Ak, ja valdīs antikrists…

Šis nemitīgi atkārtotais vārds — antikrists — mulsināja Pjēru. Pēkšņi viņš atcerējās, ko grāfs bija teicis, — antikrists taču bija kardināls Bokanēra.

— Mans mīļais, padomājiet tikai — antikrists Vatikānā! Ar savu nesamierināmo lepnumu, ar dzelzs gribu, ar bezprātīgo tieksmi pēc iznīcības viņš galigi pazudinās reliģiju, jo šaubu vairs nav — viņš ir tas briesmīgais nāves nezvērs, par kuru mums pareģots, kas savā neprata skrējienā uz elles tumsu draud visu aprit. Es viņu pazīstu:

viņš domā tikai par spītu un bojāeju, viņš satvers tempja pīlārus un tos satricinās, lai zem tiem apraktu sevi un visu katolicismu. Nebūs vēl pusgads pagājis, kad viņu padzīs no Romas, ar visām tautām viņš būs sanīdies, Itālijā viņu nolādēs, un viņš klīdīs pa pasauli kā pēdējā pāvesta baismīgs rēgs.

Dobja rūkoņa un apslāpēts Santobono lāsts sekoja šim. šausminošajam pravietojumam. Vilciens bija pienācis sta-' cijā, un starp nedaudzajiem pasažieriem, kas izkāpa, Pjērs ieraudzīja maza auguma abatu, kuram sutana plandījās ap gurniem, jo viņš nāca šurp ļoti ātri. Tas bija abats Eifēmio, kardināla Sangvineti sekretārs. Tiklīdz abats ieraudzīja kardinālu stāvam uz balkona, viņš zaudēja visu savu cieņu un sāka skriet šurp pa kraujo ielu.

— Lūk, Eifēmio! — iesaucās viņa eminence, trīcēdams nepacietībā. — Beidzot mēs uzzināsim, beidzot mēs uzzināsim visu!

Sekretārs bija nokjuvis pie vārtiem, viņš bija ļoti ātri kāpis augšup, jo Pjērs tūlīt arī ieraudzīja viņu aizelsušos šķērsojam uzgaidāmo istabu un pazūdam kardināla kabinetā. Kardināls bija atstājis balkonu, lai sagaidītu savu vēstnesi; tūlīt viņš atkal atgriezās, jautādams bez mitas un izsaukdamies, jo atvestās ziņas viņu ļoti satrauca.

— Tātad ir taisnība, ka nakts bijusi nemierīga? Svētais tēvs nav gulējis ne mirkli… Graizes — tā jums stāstīja? Bet viņa vecumā jau nekas sliktāks nevar būt, viņš var aiziet pāris stundās … Un ko tad saka ārsti?

Pjērs nesaklausīja atbildi, bet saprata tās jēgu, dzirdot kardinālu atsakām:

— Ak, ārsti jau nekad neko nezina. Un, ja jau viņi pat runāt negrib, tas nozīmē, ka nāve nav vairs tālu … Ak dievs, kāda nelaime, ja šo katastrofu nevar par dažām dienām paildzināt!

Viņš apklusa, un Pjērs juta, ka Sangvineti skatieni atkal pievērsās Romai un godkārās bailēs vērās Svētā Pētera katedrālē, mazajā, zaigojošajā plankumā milzīgajā, rūsganajā līdzenumā, kur šis plankumiņš vīdēja tikko mazā pirksta naga lielumā. Kāds nemiers, kāds satraukums, ja pāvests būtu miris! Viņam tikai vajadzēja izstiept roku, lai tukšajā plaukstā satvertu mūžīgo pilsētu, svēto pilsētu, kas pie apvāršņa neaizņēma vairāk vietas kā grants kaudzīte, kuru kāds bērns rotaļādamies ar savu lāpstiņu uzbēris. Kardināls Sangvineti jau sapņoja par konklāvu, kur citu kardinālu baldahini nolieksies un vienīgi viiia — Sangvineti baldahīns stāvēs nekustīgs, majestātiski pāri visiem, ietinot viņu purpurā.

— Jā, jums ir taisnība, mans mīļais, — viņš iesaucās, pievērsdamies Santobono. — Ir jārīkojas, tas ir svētās baznīcas labā … Turklāt nav taču iespējams, ka debeŠis nebūs ar mums, jo mēs gribam baznīcai vienīgi labu. Ja tam jānotiek, dievs pēdējā mirklī zinās, kā antikristu iznīcināt.

Tad pirmo reizi Pjērs skaidri sadzirdēja Santobono skarbo balsi, kura izskanēja cieša apņēmība:

— Ak, ja dievs vilcināsies, viņam piepalīdzēs!

Tas bija viss; pēc tam Pjērs sadzirdēja vairs tikai neskaidru murmināšanu. Balkons bija tukšs, un atsākās gaidīšana saulainajā līksmes un klusuma pilnajā pieņemamā istabā. Pēkšņi darba kabineta durvis plaši atvērās un kalpotājs gaidītāju ieveda kardināla kabinetā; Pjērs bija pārsteigts, ieraudzīdams kardinālu vienu pašu, jo nebija redzējis aizejam abus priesterus, kuri droši vien bija izgājuši pa citām durvīm.

Spulgajā, zeltainajā gaismā kardināls stāvēja pie loga — veselīgu seju, lielu degunu, pabiezām lūpām, un, lai gan viņam jau bija sešdesmit gadu, viņš izskatījās jauneklīgs un visai brašs. Ap viņa lūpām atkal rotājās tēvišķīgs smaids, ar kādu viņš aiz politiskiem apsvērumiem saņēma visus pazemīgos ļautiņus. Un tūlīt, tikko Pjērs bija palocījies un noskūpstījis viņa gredzenu, kardināls tam norādīja uz krēslu.

— Apsēdieties, mīļais dēls, apsēdieties… Jūs tātad nākat pie manis jūsu nelaimīgās grāmatas dēļ. Esmu ļoti priecīgs, ļoti priecīgs, ka varēšu ar jums parunāt par to.

Kardināls pats apsēdās pie loga, kas bija atvērts, un pa to bija saskatāma Roma; šķita, no šī loga viņš nespēja attālināties. Priesteris vēroja, ka viņš neklausās, jo skatieni kavējās tur lejā pie kvēli ilgotā, iespējamā guvuma, kamēr Pjērs atvainojās, ka atnācis viņu traucēt atpūtas brīdī. Kardināla seja bija uzmanīga un laipna, un Pjērs apbrīnoja šā cilvēka gribasspēku būt tik mierīgam un izlikties klausāmies otra cilvēka stāstījumu, vētras brāzmām plosoties viņa dvēselē.

— Jūsu eminence būs tik laipns man piedot…

— Jūs esat labi darījis, ka ieradāties šeit, kamēr mana vājā veselība man liek uzturēties šeit… Nu jau ir mazliet labāk, un ir visai dabiski, ka jūs man sniedzat paskaidrojumus, lai es varētu aizstāvēt jūsu grāmatu; saprotu, ka jūs gribat dzirdēt manu spriedumu. Es tomēr brīnos, ka neesmu vēl līdz šim jūs redzējis, jo zinu, ka jūsu ticība ir stipra un jūs nežēlojat spēkus, lai jūsu tiesnešu domas noskaņotu taisnīgi. Runājiet, mīļais dēls, es priecāšos, ja varēšu jūs uzskatīt par nesodāmu.

Pjērs ļāva sevi savaldzināt ar šiem laipnīgajiem vārdiem. Viņam atkal atausa cerība cenzūras kongregācijas visvareno prefektu noskaņot sev par labu. Pjēram likās ļoti talantīgs un sirsnīgs šis kādreizējais nuncijs, kas bija apguvis sākumā Briselē, pēc tam Vīnē smalko māku — apsolīt tiem, kas pie viņa griezās, visu, bet nedot neko. Apustuļa dedzībā Pjērs sāka atkal skaidrot savas idejas par nākotnes Romu, par savu sapņu Romu, kas no jauna kļūs pasaules valdniece, tiklīdz tā atgriezīsies pie Jēzus sludinātās kristietības, degot kvēlā mīlestībā uz šis pasaules mazajiem un vārgajiem ļautiņiem.

Sangvineti smaidīja, viegli šūpoja galvu un reizēm sajūsmināti iesaucās:

— Ļoti labi, ļoti labi, tā jau ir pati pilnība!… Ak, es taču domāju tāpat kā jūs, mīļais dēls! Labāk vairs nemaz nevar to izteikt… Tas jau ir acīm redzams, visiem saprātīgi domājošiem cilvēkiem jāpiekrīt jums.

Kardināls vēl teica, ka viņu dziļi aizkustinot grāmatas poētiskā valoda. Droši vien sacenšoties ar Leonu XIII, kardināls Sangvineti dēvēja sevi par izcilu latīnistu un, atzīdams Vergiliju par pielūgsmes cienīgu autoru, veltīja tam savu neierobežoto jūsmu.

— Es zinu, es zinu to lappusi jūsu grāmatā par pavasari, kas atgriezīsies un mierinās visus nabagus, ko ziema ir sastindzinājusi; ak, es to pārlasīju trīs reizes! Bet vai jūs arī zināt, ka jums daudzās vietās ir īsts, latīnisks izteiksmes veids? Es atzīmēju vairāk nekā piecdesmit izteicienus, kuri sastopami eklogās. Jūsu grāmata ir apburoša, tiešām apburoša!

Kardināls Sangvineti nebija aprobežota prāta cilvēks, viņš saskatīja šai mazajā priesteri visai gudru personību un ieinteresējās par to, bet nevis par pašu abatu, bet par labumu, ko viņš varētu no tā gūt sev. Tieksmē uz intrigām kardināls pastāvīgi rūpējās par to, vai nav iespējams gūt savā labā kaut ko noderīgu no cilvēkiem, kurus dievs sūtīja pie viņa. Brīdi viņš atrāvās no Romas vērošanas un ieskatījās sejā sarunas biedram, un ieklausījās viņa stāstījumā, vaicādams sev, kā to izmantot — tūlīt vai

vēlāk, kad viņš pats būs pāvests. Bet priesteris vēlreiz pieļāva kļūdu un aizskāra katolicisma pasaulīgo varu, izteikdams nelaimīgos vārdus — «jaunā reliģija».

Ar rokas mājienu kardināls Pjeru pārtrauca, joprojām vēl smaidīdams un nezaudēdams savu laipnību, bet spriedums par Pjēra darbu, kas jau bija pa pusei sastādīts tagad tika izlemts galīgi.

— Protams, mīļais dēls, ir daudz tādu vietu jūsu grāmatā, kur jums taisnība, un es vienmēr būšu jūsu ieskatos, jā gan, pilnīgi… Vienīgi, redziet, jūs droši vien vēl nezināt, ka es šeit esmu Lurdas aizstāvis. Tātad, izlasot lappusi par grotu, kā jūs domājat, kā lai es izsakos jums par labu pret Lurdas svētajiem tēviem?

Si patiesība, ko Pjērs nepavisam nezināja, satrieca viņu. Neviens nebija tik uzmanīgs bijis, lai viņam to pateiktu. Romā katrai katoliskai iestādei pasaulē ir savs aizstāvis, pāvesta nozīmēts kardināls, kam vajadzības gadījumā jā* būt tās pārstāvim un kam tā arī jāaizsargā.

— Sie labie tēvi! — Sangvineti turpināja glāsainā balsī. — Jūs viņiem sagādājāt ne mazumu sāpju, un tiešām — mūsu rokas ir saistītas, mēs nevaram viņu bēdas vēl palielināt… Ja jus zinātu, cik daudz mises viņi mums pasūta! Bez viņiem daudzi mūsu nabaga priesteri, kurus es pazīstu, nomirtu badā.

Pjēram nebija ko iebilst. Viņš vēl lieku reizi bija sadūries ar naudas jautājumu, ar drausmīgo nepieciešamību, kas spieda svēto tēvu katru gadu — kā labajos, tā ari sliktajos gados — nodrošināt savu budžetu. Pāvests taču vēl joprojām atradās verdziska atkarībā: lai gan Romas zaudēšana viņu atbrīvoja no valstiskām rūpēm, tomēr piespiedu pateicība par saņemtām dāvanām viņu piekala pie zemes. Vajadzības bija tik lielas, ka naudai bija milzīga nozīme, nauda bija visvarena, naudas priekšā zemojās viss Romas galms.

Sangvineti piecēlās, lai atvadītos no apmeklētāja.

— Bet, mīļais dēls, — viņš sirsnīgi atsāka, — nekrītiet izmisumā! Man ir tikai viena balss, bet es jums apsolu ņemt vērā skaistos paskaidrojumus, ko jūs man sniedzāt… Ja dievs būs ar jums, tad viņš jūs glābs arī pretēji mūsu gribai!

Tā bija prelāta parastā taktika, viņš ievēroja principu — nekad neļaut cilvēkam krist izmisumā un nekad neaizlaist to projām bez cerībām. Kāda gan nozīme pateikt šim jūsmotajam, ka viņa grāmata jau ir nosodīta un ka

vienīgā prātīgā rīcība būtu no tās atteikties? Vienīgi tāds mežonis kā Bokanēra būtu spējīgs uzpūst dusmu liesmu šādā aizrautīgā dvēselē un izraisīt dumpību.

— Ceriet, mans dēls, ceriet! — viņš smaidīdams atkārtoja, it kā likdams saprast, ka zina daudz, kas būtu patīkams priesterim, bet ko nedrīkst izpaust.

Pjērs bija dziji aizkustināts un jutās kā no jauna pie-’ dzimis. Viņš pat aizmirsa sarunu, kuru bija noklausījies,« kardināla godkārības modinātās dusmas un dziļo naidū-t pret bīstamo sāncensi. Turklāt vai tad šiem pasaules varenajiem nav iespējams sirdi aizvietot ar saprātu? Ja Sangvineti kādu dienu ievēlētu par pāvestu un viņš apjaustu, ka saprāts var aizvietot sirdi, vai tad viņš nevarētu būt gaidītais pāvests, kas uzņemtos Eiropas Savienoto Valstu katolicismu pārorganizēt un dāvāt tam garīgo valdonību pār visu pasauli? Pjērs saviļņots pateicās, palocījās un atstāja kardinālu Sangvineti pie plaši atvērtā loga, no kura tālā Roma rudens saules mirdzā zaigoja kā dārgakmens, kā dārgakmeņiem nosēta tiāra viņa sapņos.

Pulkstenis bija jau gandrīz viens, kad Pjērs un grāfs Prada beidzot varēja brokastot pie viena no mazajiem galdiņiem restorānā, kur tiem bija norunāta satikšanās. Viņi abi bija nokavējušies darījumu dēj. Grāfs šķita visai priecīgi noskaņots, jo bija nokārtojis sev par labu dažus nepatīkamus jautājumus, un priesteris, ko atkal spārnoja cerības, ļāvās saulainam dzīvespriekam šajā liegajā, vēl skaistajā pēdējā rudens dienā. Tādēļ arī šķita patīkami iebaudīt brokastis lielajā, gaišajā, zilos un sārtos toņos krāsotajā zālē, kas šajā gadalaikā bija vientuļa un klusa. Amoriņi lidoja pār griestiem, un sienas greznoja ainas, kas no tāluma atgādināja romiešu vīndaru pilis. Visi ēdieni bija svaigi pagatavoti, un viņi dzēra Fraskati vīnu, kuram piemīt mazliet dedzinoša zemes garša, it kā senie vulkāni būtu šai zemei atdevuši daļu savas uguns.

Ilgu laiku sarunas vijās ap Albāņu kalniem, kuru ^lāsainais un arī drūmais daiļums valdīja pār klajo Romas līdzenumu, iepriecinot acis. Pjērs, kurš bija veicis tradicionālo ceļojumu no Fraskati uz Nemī ciemu, vēl atradās šī ceļojuma burvības iespaidā un kvēlā degsmē stāstīja par to. Vispirms pats ceļš no Fraskati līdz Albāno jau bija valdzinošs, tas vijās pakalnu nogāzēs augšup un lejup starp meldriem, vīnadārziem un olīvkokiem, starp kuriem vīdēja Romas līdzenuma viļņojošā bezgalība. Pa

labi pacēlās ciems Rocca cli Papa amfiteātra veidā uz apaļa paugura, kas atradās zemāk par virsotni Monta Cave, kuru vainagoja simtgadīgi koki. No šīs vietas, pagriežoties pret Fraskati, pašā augstienē piniju meža malā varēja saskatīt tālās Tuskuluma drupas — masīvas, rūsganas, ilgo gadsimtu saules dedzinātas drupas, no kurām skatienam pavērās neierobežota, apbrīnas cienīga ainava. Pēc tam platais ceļš pa nogāzi veda caur Marīno ciemu ar tā milzīgo baznīcu un veco, nomelnējušo, pussagruvušo Palazzo Colonna. Caur zaļo ozolu mežu ceļš aizvijās gar Albāno ezeru, kur pavīd tāda ainava, kāda pasaulē ir tikai viena: tieši pretim, viņpus nekustīgā, dzidram spogulim līdzīgā ezera redzamas Albalongas pilsētas drupas; pa kreisi paceļas virsotne Montē Cave ar Rocca di Papa ciemu un Palazzola-, pa labi, it kā no savas klints augstumiem valdīdama pār ezeru, slejas augšup Castel-Gandolfo. Izdzisušā vulkāna krāteri, gluži kā milzīgā, zaļā kausā ieliets, kluss un nekustigs dusēja ezers; tā ūdens virsma šķita šķidrs metāls, kura vienu pusi saule rotāja zelta vilnīšiem, bet otra grima melnā ēnā. Pēc tam ceļš atkal aizvijās augšup līdz pat Castel-Gandoljo pilsētiņai, kas bija uzmetusies klinšainajā krastā kā balts putns uz zara starp ezeru un jūru, no kuras pastāvīgi pūta spirgts vējiņš — arī vissvelmainākajās vasaras dienās; kādreiz šī vieta bija slavena pāvesta villas dēļ, kurā Pijs IX atpūtās, bet kur Leons XIII vēl ne reizi nebija ieradies. Ceļš slīga atkal lejup, un atkal sākās zaļo ozolu josla; šie ozoli bija plaši pazīstami, divkāršā rindā tic stāvēja stingri un nekustīgi, atgādinādami divsimt un trīssimt gadus vecus nezvērus ar deformētiem locekļiem, beidzot ceļinieks nonāk mazajā Albāno pilsētiņā, kas nav tik tīra un moderna kā Fraskati, toties ir vēl saglabājusi kaut ko no savas senās pirmatnības smaržas; tad seko Aričia ar Palazzo Chigi, ar mežiem klātiem kalniem un tiltiņiem, kas ved pār ēnainām kalnu aizām; tad nāk nomaļie un vientuļie Džencāno un Nemī ciemi, kuri liekas viens par otru tālāki un klinšu un koku starpā paslēpušies.

Ak, šis Nemī ciems! Kādas neizdzēšamas atmiņas tas bija atstājis Pjēra dvēselē! Ak, skaistais ciems ezera krastā! Ak, Nemī, kas no tālienes valdzina kā senu leģendu un pasaku uzburta pilsēta zaļu, noslēpumaini mirdzošu ūdeņu vidū, taču, kad ceļinieks tur nonāk, viņu pārsteidz visās malās valdošā netīrība, turklāt pāri visam izslējies Orsīni tornis, kas kā seno laiku ļaunais gars aizstāv šejienes mežonīgos tikumus, nesavaldīgās kaislības un dunča dūrienus. Tieši šeit bija piedzimis San-tobono, kura brālis bija nogalinājis cilvēku un kurā pašā šķita liesmojam slepkavīga uguns, jo viņa noziedznieka acis spīguļoja kā gailējošas ogles. Un ezers šeit bija gluži apaļš, kā krāterī, kā lielā kausā iekritis nodziŠis mēness; tas likās vēl dziļāks un šaurāks par Albāno ezeru, un to ieskāva apbrīnojami spēcīgi un kupli koki. Pīnijas, vīksnas un vītoli, zariem savīdamies un saskardamies, aizstiepjas līdz pašam ezera krastam. Neparasto audzelību veicina nemitīgie ūdens tvaiki, kas šeit rodas dedzinošo saules staru ietekmē, saules karstums uzkrājas šajā dobumā kā krāsns mutē. Tas ir karsējošs, smags valgums; apkārtējo dārzu alejas noaug ar zaļām sūnām, un biezs miglājs rītos bieži pilda šo milzīgo ieplaku ar baltiem garaiņiem kā ar kūpošu raganu pienu, kuram piemīt ļauns burvju spēks. Pjērs atcerējās, cik nepatīkams viņam bija šis ezers, kas, atrazdamies brīnumainā vietā, likās slēpjam sevī senus, baigus notikumus, noslēpumainu reliģiju ar pretīgiem rituāliem. Pjērs bija ieraudzījis šo ezeru pievakarē, kad to ietvēra apkārtējo mežu ēnas; ezers tad atgādināja blāvu melni sudrabotu, nomācoši smagu metāla plāksni, un šie dzidrie, skaidrie, bet dziļie ūdeņi, šie vientuļie ūdeņi, kur neredz nevienas laivas, šie mirušie ūdeņi, kas izskatījās cēli un tomēr atgādināja kapa vietu, bija atstājuši viņa dvēselē dziļas skumjas; tās bija skumjas, kas mostas vientuļā sirdī, kad ūdens un zeme dīgstošo asnu satraucošas auglības sāpēs piebriest. Ak, cik tumši bija šie grimstošie krasti, cik drūms un melns bija ezers, kas tik smags gulēja tur lejā, dziļumā!

Grāfs Prada iesmējās, izdzirdis, kādu iespaidu uz Pjēru bija atstājis Nemī ezers.

— Jā, jā, jums taisnība, Nemī ezers katru dienu neiepriecina. Es esmu to redzējis arī apmākušās dienās, kad tas ir svina pelēks un spulgā saule nespēj to atdzīvināt, kaut gan glāsta saviem stariem. Taču es zinu, ka es nobeigtos aiz garlaicības, ja man būtu jādzīvo pie šiem kailajiem ūdeņiem. Toties par ezeru jūsmo dzejnieki un romantiskas sievietes — visi tic, kas pielūdz kaislīgu mīlu ar traģisku atrisinājumu.

Kad abi galdabiedri piecēlās, lai dzertu kafiju uz terases, sarunas temats mainījās.

— Vai jūs domājat šovakar ierasties firsta Buondžo-

vanni viesībās? — grāfs ierunājās. — Tā būs Joti interesanta izrāde ārzemniekiem, ieteicu jums to nepalaist

garām.

— Jā, man ir ielūgums, — Pjērs atbildēja. — Viens no maniem draugiem — Narciss Abēra kungs, mūsu sūtniecības atašejs — man to sagādāja, un viņš mani turp aizvedīs.

Tiešām, šajā pašā vakarā Buondžovanni pili, Korso, tiks sarīkoti svētki; tie būs reti, spoži parādes svētki, kādi tiek rīkoti tikai divas vai trīs reizes gadā. Stāstīja, ka šīs viesības ar savu greznumu pārspēšot visas citas, jo tas notika par godu jaunās firstienes Cēlijas saderināšanās gadījumam. Klīda valodas, ka firsts pēc tam, kad bija izpļaukājis savu meitu un pats lielās dusmās tikko nedabūjis trieku, pēkšņi piekāpies jaunās meitenes maigas ietiepības priekšā un piekritis viņas laulībām ar leitnantu Atīlio, ministra Sako dēlu, tādēļ visos Romas salonos, ka augstākajā sabiedrībā, tā arī garīdznieku aprindās, visi jutās ārkārtīgi uzbudināti.

Grāfs Prada atkal uzjautrinājās:

— Jūs tur redzēsiet skaistu izrādi, ticiet man! Esmu visai iepriecināts sava brālēna Atīlio dēļ, kurš patiešām ir ļoti godīgs un apburošs zēns. Nekas pasaulē mani neaizkavēs noskatīties, kā mans dārgais tēvocis Sako, kurš beidzot nogrābis sev zemkopības ministra portfeli, ieies antīkajos Buondžovanni salonos. Tas būs tiešām izcils un lielisks skats… Šorīt tēvs, kurš visu uztver pārāk nopietni, man teica, ka visu nakti neesot aizvēris acis.

Grāfs aprāvās, lai tūlīt atsāktu:

— Bet ziniet, pulkstenis ir jau pustrīs, un pirms pieciem nav vairs neviena vilciena. Jums atliek vienīgi kopā ar mani braukt uz Romu divjūgā.

Pjērs atteicās:

— Nē, nē, tūkstoškārt pateicos! Esmu norunājis pusdienot kopā ar savu draugu Narcišu un nedrīkstu nokavēties.

— Jūs taču nenokavēsieties, gluži otrādi, jus būsiet tur laikā! Pulksten trijos mēs izbrauksim un jau pirms pieciem būsim Romā … Nav skaistāku braucienu kā braucieni mijkrēslī, un es jums apsolu, ka redzēsim apbrīnojami skaistu saulrietu.

Viņš tik ļoti centās Pjēru pierunāt, ka tam, kuru tik liela laipnība un jautrība beidzot iekaroja, neatlika nekas cits kā šo piedāvājumu pieņemt. Viņi aizvadīja vēl vienu

visai patīkamu stundu, tērzēdami par Romu, Itāliju un Franciju. Uz brīdi viņi uzkāpa vēl augšā Fraskati, kur grāfam bija jāsatiek kāds darbu uzņēmējs. Kad pulkstenis nosita trīs, viņi izbrauca, viens otram blakus šūpodamies ērtajos vaļējās ekipāžas sēdekļos; zirgi skrēja vieglā riksī. Patiešām, brauciens uz Romu pa milzīgi lielo, kailo Romas līdzenumu, plašajām, skaidrajām debesīm spulgojot tik brīnum jauki šis brīnišķīgās rudens dienas rēnajā vakarā, bija lielisks.

Sākumā ekipāžai ātrā gaitā bija jādodas lejup pa Fraskati nogāzēm, braucot starp vīnadārziem un olīvkoku birzīm. Bruģētajā ielā redzēja maz gājēju, bija sastopami tikai daži zemnieki vecās, melnās filca cepurēs, balts mūlis un ratiņi, kuros bija iejūgts ēzelitis; vienīgi svētdienās šeit atdzīvojās vīna pārdotavas, jo tad ieradās strādnieki, lai apkārtējās lauku mājās bez steigas saēstos kazlēnu gaļu. Kādā ceļa pagriezienā Prada ar Pjēru pabrauca garām monumentālai strūklakai. Vesels bars aitu paskrēja garām un vienu brīdi aizsprostoja ceļu. Bet milzīgā, rūsganā līdzenuma lēzeno pakalnu aizmugurē mēļajā vakara dūmakā nemitīgi vīdēja Roma un beidzot šķita — jo zemāk aizripoja ekipāža — galīgi nogrimstam. Pienāca bridis, kad Roma, atrazdamās vienā līmenī ar apvārsni, bija vairs tikai šaura, pelēka svītra, kuru tik tikko izraibināja mazi, balti saules apspīdēto namu plankumiņi. Tad tā nozuda pavisam, nogrimdama bezgalīgo tīrumu viļņos.

Tagad ekipāža ripoja pa līdzenumu, atstādama aizmugurē Albāņu kalnus, bet pa labi, pa kreisi un tieši iepretim sākās pļavu un rugāju jūra. Grāfs, paliecies sāņus, iesaucās:

— Paskatieties taču, tur lejā mums pa priekšu iet priesteris, kuru šorīt satikām, Santobono … tas tik ir vīrs, vai ne? Cik raiti viņš soļo, mani zirgi tik tikko spēj viņu panākt!

Pjērs arī paliecās sāņus. Tas tiešām bija Santa Marta dei Campi baznīcas kirē garajā, melnajā sutanā, liels, plecīgs un neveikls. Gaišajā, zeltainajā saulē, kas lija pār viņu, viņš atgādināja melnu tintes traipu; viņa gaita bija tik vienmērīga un smaga kā pats nenovēršamais liktenis. Labajā rokā viņš kaut ko nesa, ko no tālienes bija grūti saskatīt.

Kad ekipāža beidzot panāca Santobono, Prada pavēlēja kučierim apturēt zirgus un iesāka sarunu:

— Labdien, abat, kā klajas?

— Labi, grāfa kungs. Tūkstoškārt pateicos!

— Un kur tad jūs tā steidzaties?

— Eju uz Romu, grāfa kungs.

— Uz Romu? Tik vēlu?

— Ak, es būšu tur gandrīz reizē ar jums. Iešana mani nebaida, un ceļa naudiņa man paliks kabatā.

Viņš neapstājās nevienu brīdi, tik tikko pagrieza galvu un pielika soli; grāfs Prada, kuru šī sastapšanās iepriecināja, pačukstēja Pjēram ausi:

— Pagaidiet, viņš mums pakavēs laiku.

Tad viņš skaļi teica:

— Ja jūs ejat uz Romu, abat, tad kāpiet iekšā, šeit vieta jums vēl atradīsies.

Bez tielēšanās Santobono uzaicinājumu pieņēma.

— Ar prieku, tūkstoškārt pateicos! Ir taču labāk, ja zābakus pietaupa.

Viņš iekāpa ekipāžā un novietojās uz nolaižamā sēdekļa, ar pēkšņu pazemību atteikdamies no vietas, ko Pjērs pieklājīgi gribēja viņam ierādīt blakus grāfam. Tagad varēja saskatīt, ka priekšmets, ko Santobono nesa rokā, bija mazs groziņš, pilns ar glīti sakārtotām un lapām apsegtām vīģēm.

Zirgi bija atsākuši atkal rikšot sīkā solī, un divjūgs ripoja pa skaistu, gludu ceļu.

— Tātad jūs dodaties uz Romu? — atsāka grāfs, lai kirē pamudinātu runāt.

— Jā, jā, gribu aiznest viņa godājamai eminencei kardinālam Bokanēram šīs vīģes; tās ir pēdējās šajā sezonā, un es apsolīju viņu ar tām pacienāt.

Viņš bija groziņu novietojis uz ceļiem un kā retu un plīstošu dārgumu rūpīgi turēja to raupjās, sastrādātās rokās.

— Ak, tās jau ir slavenās vīģes no jūsu koka! Ir gan taisnība — tās, nudien, ir tīrais medus!… Bet sēdiet ērtāk, līdz Romai jūs taču neturēsiet vīģes klēpī. Dodiet šurp groziņu, es to ielikšu ekipāžas paceļamajā jumtā.

Santobono uztraucās, atrunājās un nepavisam negribēja šķirties no groziņa.

— Tūkstoškārt pateicos, tūkstoškārt pateicos!… Groziņš mani nemaz netraucē, šeit vīģes atrodas drošā vietā, un es zinu, ka tām nekas nenotiks.

Santobono rūpes par sava dārza angļiem atkal uzjautrināja grāfu Pradu, un viņš piebikstīja Pjēram ar elkoni. Tad atsāka no jauna:

— Kardinālam laikam ļoti garšo jūsu vīģes?

— Ak, grāfa kungs, viņa eminence dievina tās. Agrāk, kad viņa eminence vasaru pavadīja savā villā, viņa eminence negribēja vīģes ēst no cita koka. Jūs saprotat — ja nu es zinu, kas viņam garšo, tad man nav grūti viņam sagādāt prieku.

Bet viņš bija uzmetis Pjēram tik ciešu skatienu, ka grāfs uzskatīja par savu pienākumu abus garīdzniekus iepazīstināt.

— Abats Fromāna kungs ir apmeties Bokanēru pilī, kur viņš jau uzturas trīs mēnešus.

— Zinu, zinu, — mierīgi atbildēja Santobono. — Redzēju abata kungu pie viņa eminences kādu dienu, kad biju aizneŠis vīģes. Tikai toreiz tās vēl nebija īsti gatavas. Sīs te gan ir lieliskas.

Viņš uzmeta jūsmīgu skatienu mazajam groziņam, un likās, ka viņš to piekļauj vēl ciešāk ar saviem milzīgajiem pirkstiem, kuri bija apauguši ar gaišām spalvām. Iestājās klusums, un gar ceļa abām pusēm pletās milzīgais Romas līdzenums. Mājas bija nozudušas jau sen, nebija redzama neviena siena, neviens koks, nekas — vienīgi plašs, viļņveidīgs līdzenums, kura retā, vārgā zāle, ziemai tuvojoties, vērtas zaļa. Pa kreisi pavīdēja tornis, pusgruvušas drupas, kurš šai līdzenumā šķita pārlieku augsts, tas slējās taisni augšup skaidrajās debesīs. Pa labi lielā, nožogotā aplokā tālumā parādījās vēršu un zirgu silueti; citi vērši, pātagas mudināti, lēnām atgriezās no darba, bet pats zemkopis, uz maza, sarkanspalvaina zirdziņa jādams, pārlaida vēl pēdējo skatienu pār laukiem. Laiku pa laikam ceļš atdzīvojās. Kā vēja pūsma aizbrāzās garām biročīno — ļoti viegli rati ar diviem lieliem riteņiem un vienkāršu sēdekli uz ass. Laiku pa laikam grāfa Pradas vaļējā ekipāža pabrauca garām kādam karotīno — zemiem, maziem ratiņiem ar spilgtu teltveida jumtiņu; šādos ratiņos zemnieki mēdz vest uz Romu vīnu, dārzeņus un augļus. No tālienes atlidoja zirgu zvārgulīšu sīkās skaņas, zirgi paši gāja pa zināmo ceļu, bet zemnieks, dūres pabāzis zem galvas, ratos aizmidzis, gulēja. Sievas atgriezās mājup pulciņos pa trim vai četrām — kailām, melnmatainām galvām, uzlocītiem svārkiem un spilgti sarkaniem lakatiņiem ap pleciem. Pēc tam ceļš kļuva kluss un līdzīgs tuksnesim, kur kilometriem tālu nebija redzams ne cilvēks, ne arī kāds dzīvnieks, un bezgalīgā debesu jumola

malā rietēja saule, raidot savus slīpos starus pār šo diženo un vienmuļi skumjo klaju.

— Un ko jūs zināt par pāvestu, abat? — pēkšņi iejautājās Prada. — Vai viņš ir nomiris?

Santobono pat nenobijās.

— Ceru, ka svētais tēvs vēl nodzīvos ilgi baznīcai par svētību, — viņš vienkārši atbildēja.

— Tad jūs šorīt esat saņēmis labas vēstis no jūsu bīskapa — kardināla Sangvineti?

Šoreiz kirē nespēja apvaldīt vieglas trīsas. Vai tad viņu bija redzējuši? Steigā viņš nebija pamanījis abus nācējus, kas soļoja pa ceļu aiz viņa.

— Ak, — viņš tūlīt atbildēja, ātri saņēmies, — nekad nevar skaidri zināt, vai vēstis ir labas vai sliktas … Šķiet, ka svētais tēvs aizvadījis diezgan grūtu nakti, un es lūdzu dievu, lai nākamā nakts būtu labāka.

Mirkli viņš šķita padomājam, tad piebilda:

— Ja tomēr dievs uzskata, ka tā stunda pienākusi, lai svēto tēvu sauktu pie sevis, dievs neatstās savas avis bez gana, — viņš jau būs izmeklējis un nozīmējis nākamo augsto virspriesteri.

Sī atbilde vēl vairāk uzjautrināja grāfu Pradu.

— Tiešām gan, abat, jūs esat apbrīnojams … Jūs tātad ticat, ka pāvesti rodas no dieva žēlastības? Nākamais pāvests jau ir izraudzīts tur augšā, vai ne? Un tas vienkārši gaida. Es gan domāju, ka arī cilvēki mazliet iejaucas šajā dēkā … Bet varbūt jūs arī zināt, kurš kardināls ir no dieva žēlastības jau iepriekš ievēlēts?

Prada, būdams neticīgs, turpināja savus lētos jokus, kas priesteri atstāja gluži vienaldzīgu. Beidzot arī tas sāka smieties, kad grāfs, norādīdams uz Romas tautas pazīstamo derēšanas kaisli, teica, ka, zinot dieva noslēpumu, viņš varētu laimēt veselu bagātību, derēdams uz to, kas būs konklāva jaunievēlētais pāvests. Pēc tam tika runāts par trim dažāda lieluma baltajām sutanām, kas vienmēr glabājas gatavībā kādā skapī Vatikānā: kāds izmērs šoreiz būs vajadzīgs — mazs, liels vai vidējs? Visniecīgākajā nopietnas pāvesta saslimšanas gadījumā arvien izcēlās ārkārtīgs satraukums, atmodās visas god-kārās tieksmes, visas intrigas ne tikai garīdznieku aprindās, bet visā pilsētā, un tur vairs nebija citu sarunu, nebija citas izklaidēšanās kā spriešana par kardinālu izredzēm un pareģošana, kurš no tiem tiks ievēlēts par pāvestu.

— Klausieties, ja jūs visu zināt iepriekš, jums man tas ir jāsaka, — turpināja grāfs Prada. — Vai tikai tas nebūs kardināls Moreta?

Lai gan Santobono acīmredzot bija apņēmies saglabāt savu cieņu un būt vienīgi neieinteresēts, dievbijīgs priesteris, viņš tomēr pamazām iekarsa un nespēja noslēpt slepeno satraukumu. Sī izvaicāšana viņu mulsināja, un viņš vairs nespēja savaldīties.

— Moreta? Ko vēl ne! Viņš taču pārdevies visai Eiropai.

— Nu tad kardināls Bartolīni?

— Kas jums gan nāk prātā!… Bartolīni! To taču visi pazīst, ka viņš visu grib un neko nepanāk!

— Nu, tad jau tas būs kardināls Docio?

— Docio, Docio! Ak, ja Docio ievēlētu, tā būtu liela nelaime mūsu svētajai baznīcai, viņš taču ir aprobežots un pie tam vēl jauns.

Prada izmiŠis pacēla rokas, it kā visi nopietnie kandidāti jau būtu minēti. Viņš izjuta ļaunu prieku neminēt kardinālu Sangvincti, drošo Santobono kandidātu, lai vēl vairāk pakaitinātu kirē. Tad pēkšņi likās, ka grāfs atcerējies īsto kandidātu, un viņš jautri iesaucās:

— Ā, tagad es zinu… Pazīstu šo jūsu izredzēto… Tas ir kardināls Bokanēra.

Šis sitiens trāpīja Santobono pašā sirdī, viņā atmodās viss niknums, visas patriotiskās jūtas. Viņš jau atvēra lielo muti, lai pilnā balsī kliegtu: nē, nē. Viņam tomēr izdevās šo kliedzienu apvaldīt, un viņš klusēja, savu dāvanu — mazo vīģu groziņu saspiezdams tik stipri, ka tas draudēja salūzt; pats Santobono sāka drebēt, un pagāja ilgs laiks, iekams viņš varēja mierīgi atbildēt:

— Viņa godājamā eminence kardināls Bokanēra ir svēts vīrs, kas ir šī troņa cienīgs; es tikai baidos, ka savā naidā pret mūsu jauno Itāliju viņš var izraisīt karu.

Bet Prada gribēja cirsto brūci vēl padziļināt.

— Tātad beidzot šis bija tas īstais, jūs piekrītat, jūs viņu mīlat pārlieku, lai nepriecātos par viņa izredzēm. Visa pasaule ir pārliecināta, ka konklāvs nemaz nevar ievēlēt kādu citu … Nu, viņš tomēr ir ļoti liela auguma, tātad vajadzīga būs lielā, baltā sutana.

— Lielā sutana, lielā sutana, — Santobono rūca, — ja tikai…

Viņš nepabeidza un vēlreiz savaldījās. Pjērs izbrīnā, klusi klausīdamies, atcerējās kardināla Sangvincti mājās dzirdēto sarunu. Acīmredzot vīģes bija vienīgi iegansts,

lai iekļūtu Bokanēru pilī, un tur kāds kardinālam tuvs cilvēks — bez šaubām, abats Papardii — savam bijušajam biedram pastāstīs drošas ziņas. Bet kāds gribasspēks piemita šim fanātiķim, lai valdītu pār savu juceklīgo dvēseli!

Līdzenums gar abām ceļa pusēm ritināja bezgalībā savu zālāju autus. Prada, neko neredzēdams, klusi lūkojās apkārtnē, viņš bija kļuvis nopietns un sapņains. Pēkšņi viņš ska]ā balsī nobeidza savas pārdomas:

— Ziniet, abat, ko ļaudis runās, ja pāvests šoreiz nomirs … Pēkšņā saslimšana, graizes un ziņas par veselību, kuras slēpj… Jā, jā, ļaudis runās par indi, kā visu citu pāvestu nāves gadījumos.

Pjērs satrūkās aiz pārsteiguma. Pāvests noindēts!

— Kā, vai tad tagad vēl lieto indi! — viņš iesaucās.

Izbijies viņš raudzījās abos ceļabiedros. Inde, tāpat kā

Bordžas laikos, kā romantiskā drāmā! Deviņpadsmitā gadsimta beigās! Sī iedoma viņam šķita reizē baiga un arī smieklīga.

Santobono ar nekustīgu, neizdibināmu seju klusēja. Bet grāfs Prada purināja galvu, un saruna turpinājās tikai starp viņu un jauno priesteri.

— Jā gan, indi vēl joprojām lieto … Romā vēl joprojām baidās no tās, turklāt ļoti. Ja kāds nāves gadījums šķiet mīklains, ja nāve uzbrūk pārāk pēkšņi vai traģiskos apstākļos, visiem ir vienas domas un visi vienā balsī sauc: «Inde!» Turklāt ņemiet vērā, ka nav nevienas citas pilsētas, kur tik bieži ir pēkšņas nāves gadījumi; es īsti nezinu, kāds tam iemesls, bet vispār pieņem, ka vainojams purva drudzis… Jā, jā, atkal inde ar savu leģendu, inde, kas nogalina kā zibens spēriens un neatstāj nekādas pēdas, slavenā senā recepte, kura no viena gadsimta pāriet citā kā mantojums, — inde, kas ir tik populāra imperatoru un pāvestu aprindās, kā arī mūslaiku demokrātiskās buržuāzijas vidē.

Prada apklusa, mazliet skeptiski pasmaidot, it kā neticēdams saviem vārdiem, bet viņš pats izjuta nenoteiktas bailes no indes; bailes viņam bija iepotējusi viņa dzimta un audzināšana. Viņš pat minēja dažādus gadījumus. Romiešu dāmas esot atbrīvojušās no saviem vīriem un mīļākajiem ar indes palīdzību, kuru ieguva no sarkanajiem krupjiem. Praktiskāk noskaņotā Lokusta pievērsās stādiem, likdama novārīt kādu stādu, domājams, kurpīti. Sekodama Bordžas paraugam, Tofāna Neapolē mazās stikla pudelītēs, kas bija greznotas ar Svētā Nikolaja Bārī ģīmetni, pārdeva burvju ūdeni; šī ūdens sastāvā galvenais bija arsēns. Bija izplatīti arī vēl citi nedzirdēti nostāsti par kniepadatām, par to pēkšņiem, nāvējošiem dūrieniem, par biķeri vīna, ko saindēja, ieberot tajā rož-lapiņas, par nomedītu sloku, kuru ar saindētiem nažiem pārdalīja divās daļās, un saindētā puse nonāvēja vienu no abiem galdabiedriem.

— Man jaunībā bija draugs, kura līgava kāzu dienā baznīcā pēkšņi nokrita un bija beigta, jo viņa bija pasmaržojusi puķu pušķi… Ak, kādēļ jūs negribat ticēt, ka slavenās receptes sastāvu viena paaudze nodod otrai kā mantojumu un vēl šodien to zina tie, kuriem zināms tās izgatavošanas noslēpums.

— Es tomēr šaubos, jo mūsdienās ķīmija ir ļoti progresējusi. Ja senie cilvēki ticēja noslēpumainām indēm, tad tāpēc, ka neprata izdarīt analīzes. Mūsdienās Bordžas inde nogādātu vientiesi, kas gribētu to izmantot, taisnā ceļā uz apsūdzēto sola. Šādas pasaciņas par indi domātas tiem, kas snauž, kājās stāvot, un ar tām sastopas vienīgi feļetonu romānos.

— Jums ir taisnība, es domāju tāpat kā jūs, — piespiesti smaidīdams, atsāka grāfs… — Bet pastāstiet to savam saimniekam kardinālam Bokanēram, kurš ir turējis savās rokās kādu mīļu draugu — monsenjoru Gallo, kurš nomiris pagājušajā vasarā divu stundu laikā.

— Ar smadzeņu trieku nomirst divās stundās, bet ar aneirismu — divās minūtēs.

— Tā tas ir, bet pavaicājiet kardinālam, ko viņš domā par sava drauga drebuļiem, svina pelēko seju un iekritušajām acīm, par atbaidošo masku, kurā nekā vairs nebija palicis no viņa drauga. Kardinālam pēc visa pieredzētā izveidojās absolūta pārliecība, ka monsenjors Gallo noindēts, jo tas bija viņa uzticamākais padomdevējs, kuru viņš vienmēr uzklausīja, jo gudrie padomi bija ķīla uzvarai.

Pjēra pārsteigums arvien pieauga. Viņš vērsās tieši pie Santobono, kurš viņu sāka kaitināt ar savu nerunīgumu.

— Tas ir muļķīgi, tas ir šausminoši, un jūs, kirē kungs, vai jūs arī ticat šiem briesmīgajiem nostāstiem?

Pat Santobono acu skropstiņa nepakustējās. Viņš neatvēra savas biezās, cieši sakniebtās lūpas un nenovērsa melnās, liesmojošās acis, kuras stingi urbās grāfā. Prada mierīgi turpināja minēt piemērus. Bet monsenjors Na-dzarelli, kuru atrada gultā, čokurā sarāvušos un nomelnējušu kā ogli! Un monsenjors Brando, kurš nomira pēkšņā nāvē vakara dievkalpojuma laikā Svētā Pētera katedrāles sakristejā, tērpies priestera ornātā!

— Ak mans dievs, — nopūtās Pjērs, — jūs man pastāstījāt tik daudz, ka es vairs jūsu briesmīgajā Romā nedrīkstēšu ēst neko citu kā vienīgi mīksti novārītas olas.

Šis joks vienu brīdi abus uzjautrināja, grāfu un Pjēru. Nudien, no viņu sarunas Pjēra iztēlē iznira briesmīga Roma — mūžīgā noziegumu, dunča dūrienu un indes pilsēta, kur vairāk nekā divtūkstoš gadus, kopš pirmās uzceltās mūra sienas valdīja neprātīgas alkas pēc varas un baudas; tās apbruņoja slepkavas, slacināja asinīm ielas un savus upurus meta Tibrā vai nogrūda pazemē. Slepkavoja un noindēja imperatoru laikos, noindēja un slepkavoja, pāvestiem valdot, un viena un tā pati noziegumu plūsma vēla savus viļņus, kas aiznesa sev līdzi mirušos, mūžīgajai, spožajai saulei spīdot.

— Būtībā nemaz nav slikti, ja cilvēks ir piesardzīgs, — turpināja grāfs. — Stāsta, ka ne viens vien kardināls dreb un neuzticas apkārtējiem; es zinu vienu, kas ēd tikai to, ko nopircis un pagatavojis viņa pavārs. Un, runājot par pāvestu, ja viņu māc bailes, tad …

Pjērs atkal izbīlī iesaucās:

— Kā, vai tad pats pāvests! Vai tad pāvests baidās no indes?

— Jā gan, mans dārgais abat, vismaz tā stāsta. Droši vien ir tādas dienas, kad viņš pirmām kārtām jūtas apdraudēts. Vai tad jūs nezināt Romas seno ticējumu, ka pāvests nedrīkst kļūt pārāk vecs un, ja viņš ne par ko negrib laikā nomirt, tad viņam jāpiepalīdz? Ja pāvests kļūst bērnišķīgs, ja viņš ar savu vecuma nespēku kļūst par nastu un pat par briesmām baznīcai, tad viņa vieta ir debesīs. Viss norisinās ar cieņu, un vismazākās iesnas ir pieklājīgs iemesls, lai viņš neaizņem pārlieku ilgi Svētā Pētera troni.

Šajā sakarā Prada minēja vēl vairākus interesantus sīkumus. Kāds prelāts, tā tenkoja, gribēdams izkliedēt svētā tēva bailes, bija izdomājis veselu piesardzības Šistēmu, kurā, starp citu, ietilpa arī mazi, slēgti ratiņi pāvesta pieticīgajam galdam nepieciešamo pārtikas produktu pārvadāšanai. Bet šie ratiņi tālāk par projektu nebija tikuši.

— Bet galu galā vienreiz tikpat jāmirst, — grāfs Prada smiedamies nobeidza, — jo sevišķi tad, ja tas notiek baznīcas labā … Vai nav tā, abat?

Jau labu brīdi Santobono, acis nodūris, nekustīgi sēdēdams, raudzījās savā vīģu groziņā, kuru ļoti saudzīgi turēja uz cejiem, it kā viņš turētu kādu svētu relikviju. Kad grāfs viņu tik tieši un tik pēkšņi uzrunāja, viņš negribīgi pacēla acis, bet nepārtrauca ilgo klusēšanu un apmierinājās tikai ar to, ka rāmi nolieca galvu.

— Vai ne, abat, cilvēks taču mirst pēc dieva prāta, nevis no indes? — uzstāja Prada. — Stāsta, ka tā esot teicis nabaga monsenjors Gallo, kad šķīries no šīs pasaules sava drauga — kardināla Bokanēras fokās.

Jau otro reizi, nerunādams ne vārda, Santobono pamāja ar galvu. Visi trīs domīgi klusēja.

Ekipāža bez apstājas traucās pa kailo, milzīgo līdzenumu. Kā bezgalīga taisna svītra ceļš šķita vedam nepārredzamās tālēs. Jo dziļāk grima saule pie apvāršņa, jo krasāk saulstaru un ēnu rotaļa izcēla zemes viļņainos pacēlumus, kuri sārti zaļgani un pelēki violeti saulrieta spulgā sekoja cits citam līdz debes't) pamalei. Ceļmalā pa labi un pa kreisi auga tikai lieli, sausi dadžu krūmi un milzīgi lielas dzelteniem čemuriem nobārstītas dilles. Tad vienu mirkli parādījās kāds darbā aizkavējies vēršu četrjūgs; tas šajā dziļajā vientulībā izslējās pret bālajām debesīm gluži melns un nesamērīgi liels. Gabaliņu tālāk bija redzams bars aitu; atzēlušajā zālājā tās šķita līdzīgas tumšiem plankumiem, un vēja pūsma atnesa šurp dzīvnieku aso vilnas smaku; reizēm kaut kur ierējās suns; tā bija vienīgā skaidrā balss šai mēmajā tuksnesī, kur šķita valdām sen mirušo cilvēku miers. Bet pēkšņi atskanēja liega dziesma: gaisā uzlidoja cīruļi, un viens no tiem pacēlās augstu, aizvien augstāk skaidrajās, zeltainajās debesīs. Un tieši pretim tīrā, kristāldzidrā apvāršņa malā Roma ar saviem torņiem un katedrālēm auga aizvien lielāka, un beidzot tā iznira kā teiksmaina, balta marmora pilsēta no apburta dārza zaļajām lapotnēm.

— Mateo, grāfs uzsauca savam kučierim, — pieturi pie krodziņa «Osteria Romanci».

Tad viņš pievērsās ceļabiedriem:

— Lūdzu, atvainojiet, iešu paskatīties, vai nevaru dabūt svaigas olas manam tēvam. Viņam tās ļoti ģaršo.

Divjūgs piebrauca pie mājas un apstājās. Pašā ceļa malā pacēlās primitīvs krodziņš ar skanīgu un lepnu vārdu: Antica Osteria Romānā-, tā bija vienkārša atpūtas vieta kučieriem, vēl mednieki tc kādreiz iegriezās, lai izdzertu karafi baltvīna un apēstu omleti ar šķiņķi. Tomēr svētdienās Romas mazie ļautiņi dažreiz atklīda šurp, lai izklaidētos. Bet darbdienās milzīgajā, kailajā līdzenumā aizritēja augas dienas, kad te nebija redzama neviena dvēsele.

Grāfs veikli izlēca no ekipāžas, sacīdams:

— Pēc minūtes būšu atpakaļ.

Krodziņš bija gara, zema divstāvu ēka, kurā varēja iekļūt pa ārējām kāpnēm, kuras veidoja lieli, saules izdedzināti akmeņi. Visa ēka bija noplukusi un pieņēmusi veca zelta nokrāsu. Apakšējā stāvā atradās kopēja zāle, ratu nojume, zirgu staļļi un šķūņi. Mājas vienā pusē blakus piniju birzij, kuru galotnes pletās lietussargu veidā, — tie bija vienīgie koki, kas auga šajā nepateicīgajā zemē, — atradās no meldriem izveidota lapene, kurā rindojās pieci seši ar cirvi tēsti koka galdi. Aiz tiem šīs nabadzīgās, drūmās iestādes aizmugurē vīdēja senlaiku ūdensvada atliekas — pusgruvušas arkas, kuras bija vienīgās, kas šķērsoja bezgalīgā apvāršņa līniju.

Grāfs Prada pēkšņi atgriezās.

— Klausieties, abat, jūs taču neatteiksieties no glāzes baltvīna, vai nc? Es zinu, jūs pats jau arī nodarbojaties ar vīnogu audzēšanu, bet te ir tāds vīniņš, kuru der iebaudīt.

Santobono nelika sevi lūgt, bet mierīgi izkāpa.

— Ak, to es pazīstu, to es pazīstu. Tas ir Marīno vīns, ko audzē vēl neauglīgākā zemītē nekā pie mums Fraskati.

Groziņu ar vīģēm viņš joprojām neizlaida no rokām, bet nesa to līdzi, un tas grāfu mazliet kaitināja.

— Nu tas taču jums nav vajadzīgs. Atstājiet to ratos!

Priesteris neatbildēja, bet soļoja tālāk, līdz arī Pjērs nolēma izkāpt, lai apskatītu ostēriju, vienu no vienkāršās tautas krodziņiem, par kuru viņam bija stāstīts.

Grāfs Prada šeit jau bija pazīstams: tūlīt parādījās veca sieviete, liela un kalsena, un, lai gan viņas svārki bija novalkāti, stāja viņai bija karaliska. Iepriekšējo reizi viņa bija sameklējusi kādu pusduci svaigu olu un šoreiz gribēja paskatīties, neko iepriekš neapsolot, jo nezināja, cik olu solīt; vistas dēja, kur pagadījās, visās malās.

— Labi, labi! Paskatieties un lieciet mums atnest karafi baltvīna.

Visi trīs iegāja kopējā zālē. Tur jau bija stipri tumšs. Lai gan karstais gadalaiks bija pagājis, tomēr jau uz sliekšņa varēja dzirdēt mušu bara dobjo sīkšanu. Ieskā-buša vīna kodīgā smarža un sasmakušas eļļas smirdoņa sitās kaklā. Kad acis bija mazliet apradušas ar tumsu, ienācēji varēja saskatīt plašo, nomelnējušo, netīro istabu, kuras mēbeles bija vienkārši, pavirši apdarināti dēļu soli un galdi. Istaba šķita tukša un klusa, vienīgi mušas lidoja. Bet pie pilnām glāzēm nekustīgi un mēmi sēdēja divi vīrieši, divi garāmgājēji. Uz zema sēdekļa pie durvīm, pa kurām iespīdēja vārga dienas gaisma, sēdēja saimnieka meita — vāja, dzeltena meitene; drudzī drebēdama, abas rokas cieši saspiedusi starp ceļiem, viņa sēdēja, nekā nedarīdama.

Pamanījis Pjēra nepatiku, grāfs lūdza uzklāt galdu ārā la penē.

— Tā mēs jutīsimies daudz omulīgāk, ir taču silts!

Kamēr māte meklēja olas un tēvs laboja riteni šķūnī,

meitenei vajadzēja, drudzī drebot, piecelties un atnest vīna karafi un trīs glāzes, ko novietoja uz kāda galda lapenē. Viņa iebāza kabatā sešus sū par vīnu un, nebilzdama ne vārda, atgriezās savā vietā, sapīkusi par to, ka bijusi spiesta piecelties un aiznest viesiem pasūtīto.

Kad visi bija apsēdušies pie galda. Prada priecīgi pildīja glāzes, lai gan Pjērs lūdza viņa glāzi atstāt tukšu, jo nevarot dzert vīnu starp maltītēm.

— Nieki, mazliet iedzert nav par ļaunu… Vai ne, abat, šis vīniņš taču ir lielisks?… Nu, uz pāvesta veselību, ja viņš sasirdzis!

Santobono, iztukšojis savu glāzi vienā paņēmienā, no-klakšķināja mēli. Piesardzīgi, ar tēvišķu uzmanību viņš bija nolicis groziņu zemē sev blakus, tad, noņēmis cepuri, dziļi ievilka elpu. Vakars tiešām bija burvīgs; brīnum dzidras, neaptverami plašas un liegi zeltainas debeŠis pletīs pāri bezgalīgajam līdzenumam, kas grima nekustīgā dižena miera snaudā. Un vēja pūsma, slīdēdama pāri lielajam klusumam, nesa sev līdzi burvīgu zāļu un lauku ziedu smaržu.

— Mans dievs, cik labi gan ir šeit! — Pjērs sajūsmā izdvesa. — Šajā vientulības mierā var aizmirst visu pasauli!

Prada, iztukšojis karafi un no jauna piepildījis kirē glāzi, pašlaik klusībā uzjautrinājās par starpgadījumu, kuru sākumā ievēroja tikai viņš vienīgais. Grāfs pameta ar acīm jaunajam priesterim, un viņi abi jautrā, sazvērnieciskā noskaņā sekoja notikuma dramatiskajiem sarežģījumiem. Rūsganajā, izdegušajā zālē viņu tuvumā kārpījās dažas kārnas vistas, kas meklēja sienāzīšus. Viena no tām — maza, melna nekaunīga vistiņa bija pamanījusi zemē nolikto groziņu ar vīģēm un droši tuvojās tam. Tomēr, kad vista bija jau pienākusi gluži tuvu groziņam, tā izbijās un paskrēja atpakaļ. Tā izstiepa kaklu, grozīja galvu, un apaļā acs dzirkstīja. Iekāre tomēr ņēma virsroku pār bailēm, un, redzot, ka viena vīģe izspraukusies starp divām lapām, vista tai tuvojās nesteigdamās, augstu cilādama kājas: pēkšņi tā iecirta knābi vīģē, no kuras sāka tecēt sula.

Prada, laimīgs kā bērns, varēja tagad izplūst skaļos smieklos, kurus ar lielām pūlēm bija apvaldījis.

— Uzmanību, abat, sargājiet savas vīģes!

Santobono, galvu atpakaļ atmetis un acis pret debesim

pavērŠis, svētsvinīgā mierā tikko bija iztukšojis otru glāzi. Viņš pielēca kājās, paskatījās un, ieraudzījis vistu, visu saprata. Neapvaldītās dusmās strauji žestikulēdams un nikni lamādamies, viņš dzina prom vistu. Taču tā, šai mirkli iecirtuši knābi otrreiz vīģē, nebēga, bet turpināja knābāt un, paķērusi vīģi, plīvošiem spārniem skriedama, nesa to projām tik ātri un tik komiski, ka grāfs Prada un ari Pjērs smējās līdz asarām, skatoties uz Santobono, kurš nevarīgā niknumā skrēja tai pakaļ, draudēdams ar dūri.

— Lūk, kas nu iznāca, ka neatstājāt groziņu ekipāžā, — grāfs sacīja, — ja es nebūtu jūs brīdinājis, vista būtu apēdusi visas vīģes.

Neko neatbildēdams un joprojām vēl rūkdams un dobjā balsī lādēdamies, kirē nolika groziņu uz galda; viņš pacēla lapas uz augšu un sakārtoja vīģes no jauna, aizpildīdams radušos robu; un, kad lapas bija atkal pārklātas un viss sakārtots, viņš nomierinājās.

Bija laiks doties ceļā, saule pie apvāršņa bija jau zemu, un tuvojās nakts. Grāfs kļuva nepacietīgs.

— Nu, kur tad ir olas?

Nevarēdams sagaidīt saimnieci, grāfs gāja to meklēt. Viņš iegāja zirgu stallī, tad ieskatījās šķūnī. Saimnieces nekur nebija. Tad viņš aizgāja aiz mājas, lai ielūkotos nojumē. Bet šeit viņu aizkavēja kaut kas negaidīts. Zemē bez dzīvības gulēja mazā, melnā vista. No knābja vēl plūda sīka, violeta asiņu strūkliņa.

Sākumā grāfs jutās tikai pārsteigts. Viņš noliecās un pataustīja beigto vistu. Tā bija vēl silta, mīksta un ļengana kā lupata. Bez šaubām, tas bija asins izplūdums.

Bet pēkšņi grāfs kļuva gluži bāls, skaidrība atausa un stindzināja viņu. Acumirklī iznira doma par slimo Leonu XIII, par Santobono, kas steidzās pēc ziņām pie kardināla Sangvineti un pēc tam tūlīt devās uz Romu, lai nestu kardinālam Bokanēram dāvanu — groziņu ar vīģēm. Un tad viņš atcerējās sarunas, ko viņi bija risinājuši, kopš atstāja Fraskati: par varbūtējo pāvesta nāvi, par iespējamiem tiāras kandidātiem, par leģendārajiem nostāstiem par indi, kas vienmēr vēl biedēja Vatikāna garīdzniecību; viņš redzēja acu priekšā kirē Santobono sēžam un rūpīgi, ar tēvišķu gādību turam klēpī mazo groziņu, viņš redzēja melno, mazo vistu knābjam groziņā un steigā dodamies projām ar vīģi knābī. Mazā vistiņa gulēja tagad zemē nedzīva, kā zibens spēriena nogalināta.

Grāfa pārliecība bija cieša un negrozāma, bet viņam nebija laika izlemt, ko lai viņš tagad dara. Kāda balss viņam aiz muguras iesaucās:

— Lūk, tā taču ir mazā vistiņa, kas tai noticis?

Tas bija Pjērs; viņš bija Jāvis Santobono iekāpt ekipāžā un pats devies pastaigā ap māju, lai tuvāk apskatitu senā akvedukta paliekas starp lietussargam līdzīgajām pīnijām.

Vēl trīcēdams, it kā viņš pats būtu vaininieks, Prada atbildēja ar meliem; viņš nebija iepriekš izlēmis melot, bet darīja to, paklausīdams instinktam.

— Tā ir nobeigusies … Iedomājieties, te notika cīņa. Mirklī, kad es te atnācu, otra vista, kuru jūs redzat tur, lejā, metās virsū šai, lai atņemtu vīģi, ar knābi tā pāršķēla vistiņai galvaskausu. Jūs redzat — asinis vēl plūst.

Kāpēc gan viņš to stāstīja? Prada brīnījās pats par sevi, kā viņš to bija uzreiz sagudrojis. Vai viņš gribēja būt stāvokļa noteicējs, nevienam neko neuzticēt, lai pats varētu brīvi rīkoties pēc saviem ieskatiem? Pradu satrauca kauns, ko viņš izjuta ārzemnieka priekšā, viņam pašam arī bija tieksmes uz varmācību, un, lai gan viņš, godīgs cilvēks būdams, sašuta par neģēlīgo noziegumu, vienlaikus viņā radās arī apbrīna par noziedznieka aukstasinību; varbūt viņš uzskatīja par nepieciešamu visu redzēto apsvērt, ievērojot personiskās intereses. Protams, viņš ir godīgs cilvēks un viņš nepieļaus, ka šeit noindē cilvēkus!.

Pjērs, būdams līdzjūtīgs pret dzīvniekiem, ar žēlumu noraudzījās vistā, kurai pēkšņi bija atņemta dzīvība. Viņš vientiesīgi Pradas stāstam noticēja.

—* Ak, šīs vistas, savā starpā viņas ir ļoti ķildīgas, un cilvēki ir gandrīz līdzīgi tām. Man mājās bija vistu kūts,

un, ja viena bija ievainojusi sev kāju, tad citas, ieraugot asinis lāsojam, metās tai virsu un noknābāja līdz pat nāvei. _

Prada tūlīt izgāja no nojumes, un tai pašā brīdī saimniece atrada viņu un iedeva viņam četras olas, kuras tā ar pūlēm bija savākusi pa visu māju. Viņš steidzās samaksāt un pasauca Pjēru, kurš vēl kavējās.

— Pasteigsimies, pasteigsimies! Nu gan mēs ātrāk nebūsim Romā kā melnā naktī.

Ekipāžā viņi atrada Santobono mierīgi gaidām. Viņš bija atkal ieņēmis savu vietu uz atliecamā sēdekļa un muguru cieši atslējis pret kučiera sēdekli, garās kājas pavilcis zem sutanas; atkal viņš turēja uz ceļiem groziņu ar vīģēm, kas bija skaisti sakārtotas, un savām lielajām, raupjajām rokām tās sargāja kā retu un visai trauslu dārgumu, kuru mazākā ekipāžas kratīšanās varētu sabojāt. Viņa sutana atgādināja lielu, tumšu plankumu. Viņa platajā, pelēkbālajā sejā — kā jau zemniekam, kas cieši saistīts ar zemi un no dažiem teoloģijas studijās aizvadītiem gadiem maz iespaidota, — vienīgi melnās acis šķita dzīvas, un tajās dega tumša, draudoša liesma.

Grāfam Pradam, redzot viņu tik noteiktu un mierīgu sēžam, pārskrēja viegli šermuļi. Iekams ekipāža atsāka ripot pa taisno, bezgalīgo ceļu, grāfs to uzbilda:

— Nu, abat, šī glāze vīna mūs pasargās no nakts gaisa ļaunā iespaida. Ja pāvests varētu darīt tāpat kā mēs, viņš droši vien atspirgtu no savām graizēm.

Par atbildi Santobono kaut ko dobji norūca. Viņš vairs negribēja runāt, viņš noslēdzās pilnīgā klusēšanā, it kā nakts, kura lēnām tuvojās, būtu slēgusi viņu savās skavās. Prada savukārt nenovērsa acis no viņa, pārdomādams, ko tālāk darīt.

Ceļš meta līkumu, un ekipāža ripoja, ripoja atkal pa nebeidzamo ceļu, kura baltajam bruģim, šķita, nekad nebūs gala. Tagad baltais ceļš vizmoja un risa kā sniegaina lente, turpretim milzīgais līdzenums tam abās pusēs pamazām grima tumsā. Viļņotā ceļa plašajās ielejās migla kļuva biezāka un kā jūras paisuma mēļa plūsma klāja visu zemo zālāju, un klajais līdzenums tālē gaisa skatienam, kā bezkrāsaina jūra. Viss saplūda; bija vairs tikai šo viļņu neskaidrie apveidi no vienas apvāršņa malas līdz otrai. TuksneŠis kļuva vēl vientuļāks. Pēdējie darba rati lēnām aizbrauca garām, pēdējā gaišo zvārgulīšu trīsa izskanēja tālē, nebija vairs neviena ceļinieka, neviens

dzīvnieks nebija redzams, krāsas un skaņas bija mirušas, it kā visa dzīve būtu iegrimusi snaudā, iegrimusi nebū-tibas dziļajā mierā; pa labi vēl joprojām vīdēja kādreizējā akvedukta paliekas, kas bija līdzīgas tūkstoškājaina milzu dzīvnieka ķermenim, kuru nopļāvusi gadsimtu izkapts; tad pa kreisi atkal pavīdēja tornis, kura augstās, drūmās drupas aizsedza debeŠis kā melns stabs; citi senā ūdens- '! vada arkādes atlūžņi šķērsoja ceļu, krasi izceldamies pret saulrieta apmirdzētajām debesim. Brīnišķīgas ir krēslas stundas Romas līdzenumā, kad visa apkārtne šķiet no- ļ grimstam! Stundas, kad neaptveramā bezgalība un mū- ; zibas vienkāršība šķiet skaidras! Te nav nekas, itin nekas, redz vienīgi ieapaļu lidzena apvāršņa svītru un tumšu plankumu, kuru rada vientuļas drupas, kas slejas augšup, bet šis Nekas ir dižens un cēls.

Lejā, pa kreisi, jūras virzienā norietēja saule. Dzidrajās debeŠis tā grima kā nokaitēta, žilbinoši sarkana lode. Lēni tā noslīga aiz apvāršņa, un nebija redzami citi mākoņi, vienīgi liesmojoša dūmaka, un šķita, ka it kā tālā jūra, saņemot karalisko viešņu, pēkšņi būtu pietvīkusi. Tūlīt, tikko saule bija pazudusi, šo debesu pamali sārtoja sarkana blāzma, bet Romas līdzenums kļuva pelēks. Blāvā līdzenuma malā it kā vizēja purpura ezers, kura liesmas pamazām dzisa aiz melnajām ūdensvada arkām; pretējā pusē izkaisītās arkas bija kļuvušas rožainas un spilgti atšķīrās no svina pelēkajām debesim. Tad ugunīgā dūmaka izklīda un saulriets dzisa smeldzošās, dziļās skumjās. Mierīgajā, tagad pelnu pelēkajā izplatījumā cita pēc citas aizdegās zvaigznītes, bet vēl tālās, tieši pretim vienādā līmenī ar apvārsni esošās Romas ugunis mirgoja ka bākas.

Grāfa Pradas ceļabiedri domīgi klusēja šai skumjajā vakarā, ari viņš pats bija tagad kluss un nomākts un turpināja pārdomāt, ko nu darīs. Prada nenovērsa skatienu no Santobono, kura seja saplūda ar nakts tumsu, bet viņš pats sēdēja mierīgs, un viņa lielais augums šūpojās līdzi ekipāžai. Grāfs pārliecināja sevi, — viņš nevar pieļaut, ka šādā veidā tiek noindēti cilvēki. Vīģes noteikti bija lemtas kardinālam Bokanēram, un patiesībā viņam taču bija vienalga — viens kardināls vairāk vai. mazāk, tas taču ir iespējamais nākošais pāvests, kura politisko darbību grūti paredzēt. Savās nesavaldīgās alkās pēc guvuma, ieslīdzis cīņā par savu ekŠistenci, grāfs Prada vienmēr bija domājis, ka pats labākais ir ļaut liktenim

iet savu gaitu, un viņš nesaskatīja nekā ļauna tur, ja viens priesteris aprija otru; tas viņu kā ateistu uzjautrināja. Viņš padomāja arī, ka var būt bīstami iejaukties šajā pretīgajā dēkā, aizdomīgajās un nepatīkamajās garīgās pasaules intrigās. Bet kardināls taču nedzīvoja viens Bokanēru pilī; nejaušības dēļ vīģes varēja apēst kāds cits, kura bojāeja nebija paredzēta. Tagad grāfu vajāja doma par šādu iespējamu, liktenīgu gadījumu, un, pašam negribot, viņš sāka domās kavēties pie šī jautājuma; viņa acu priekšā iznira Benedetas un Dārio sejas; lai gan viņš pūlējās neskatīties uz tiem, viņu tēli atgriezās atkal un atkal, da nu Benedeta un Dārio ēd šos augļus? Benedeta? Šo domu viņš tūliņ atvairīja, jo zināja, ka viņa ēd kopā ar krustmāti un abām virtuvēm nebija nekā kopēja. Bet Dārio taču brokastoja katru ritu kopā ar savu tēvoci. Mirkli Prada redzēja Dārio, lēkmes sagrābtu, iekrītam kardināla rokās un, tāpat kā nabaga monsenjoru Gallo, ar pelēku seju un iekritušām acīm divās stundās pēkšņi nomirstam.

Nē, nē, tas taču bija briesmīgi! Viņš nevarēja pieļaut tādu baigu noziegumu. Tātad viņš bija izlēmis. Viņš nogaidīs, kamēr nakts būs galīgi satumsusi, tad vienkārši paņems groziņu no priestera ceļiem un braucot iemetīs to kādā tumšā bedrē, nesakot ne vārda. Kirē visu sapratis. Otrs — jaunais franču priesteris varbūt pat nepamanīs šo rīcību. Tas viņam arī bija vienalga, jo grāfs bija stingri apņēmies neko nepaskaidrot. Prada jutās gluži apmierināts, ka viņam bija ienākusi prātā doma izmest groziņu brīdī, kad ekipāža dažus kilometrus pirms Romas iebrauks Furba vārtos. Šo vārtu tumsā to varēs izdarīt ļoti labi, jo tur nekas nebūs saredzams.

— Mēs esam aizkavējušies, vairs nenokļūsim Romā pirms pulksten sešiem, — skaļi atsāka grāfs, uzbilzdams Pjēru. — Bet jums būs vēl diezgan laika aiziet pārģērbties un pievienoties jūsu draugam.

Atbildi nenogaidīdams, viņš pievērsās Santobono,

— Jūsu vīģes tiks saņemtas visai vēlu.

— Ak, — kirē noteica, — viņa eminence pieņem apmeklētājus lidz astoņiem. Turklāt tās nav domātas šim vakaram! Vakarā jau vīģes neēd. Tās tiks ēstas rit no rīta.

Santobono iegrima atkal klusēšanā un vairs nerunāja. , — Rit no rīta, jā, jā, bez šaubām! — atkārtoja Prada.

— Kardināls pamielosies ar tām pēc sirds patikas, bet varbūt viņam tās apēst palīdzēs vēl cili.

Šajā brīdī Pjērs gluži neapzināti izteica, ko zināja:

— Kardināls tās, bez šaubām, apēdīs pats, jo viņa brāļadēls firsts Dārio šovakar aizbrauc uz Neapoli; tas būs mazs atveseļošanās ceļojums pēc negadījuma, kas viņu tik ilgu laiku noturēja gultā.

Pēkšņi Pjērs aprāvās, saprazdams, ar ko runā. Grāfs bija pamanījis viņa apjukumu.

— Turpiniet Vien, mans dārgais Fromāna kungs, — viņš teica, — jūs man nesagādājat nekādas raizes. Ta jau ir ļoti sena vēsture… Jaunais cilvēks tātad aizbraucis, jūs sakāt?

— Jā gan, ja tikai viņš nav atlicis savu braucienu. Domāju, ka es viņu pilī vairs nesastapšu.

Brīdi bija dzirdama vienīgi nepārtraukta riteņu dima. Prada klusēja; viņu atkal sagrāba nemiers un neziņa, ko darīt. Ja nu Dārio nav šeit, kādā dēkā tad viņš gribēja iejaukties? Šīs pārdomas tā nogurdināja viņa prātu, ka viņš sāka domāt skaļi.

— Ja viņš ir aizbraucis, tad tā rīkojies aiz pieklājības, lai nebūtu jāierodas Buondžovanni viesībās, jo šorīt notikusi koncila kongrcgācijas sanāksme, lai paziņotu lēmumu prasībai, kuru grāfiene ierosinājusi pret mani… Jā, drīz vien es zināšu, vai svētais tēvs apstiprinājis mūsu laulības šķiršanu.

Grāfa balss skanēja mazliet aizsmakusi, bija jūtams, ka vecā rēta atvērusies un asiņo; šo brūci bija radījis sievietes izteikts apvainojums; viņš jutās aizvainots savā vīrieša patmīlībā; tā bija viņa sieva, kas bija liegusies viņam, lai sevi saglabātu citam. Kaut arī viņa draudzene Līzbete bija viņam dāvājusi bērnu, šis aizvainojums nevarībā, viņa vīrietības apsmiešana palika un bez mitas grauza sirdi, likdams viņam izjust bezspēcīgas dusmas. Pēkšņi viņu sāka kratīt stipri drebuļi, likās, it kā ledaina dvesma viņu stindzinātu, un, lai mainītu sarunas tēmu, viņš piebilda:

— Nudien, šovakar nemaz nav silts… šī ir bīstama stunda Romā pēc saulrieta, kad viegli var dabūt drudzi, ja pietiekami nepiesargājas … Jā, uzvelciet segu augstāk uz ceļiem un ictinieties tajā rūpīgāk.

Kamēr ekipāža tuvojās Furba vārtiem, atkal iestājās klusums, tas kļuva vēl smagāks, līdzīgs nepārvaramam miegam, kādā grima tumsā tītais Romas līdzenums, Bei-

r

dzot spulgo zvaigžņu gaismā iznira Furba vārti; tie bija vienīgi senā ūdensvada Acqua Felice arkāde, zem kuras aizvijās ceļš. Šīs ūdensvada drupas no tālienes šķita kā pussagruvusi milzīga mūra masa aizsprostojam ceļu. Bet milzīgais, melnajās ēnās dusošais arkādes loks atvērās kā vārti, un rati, riteņiem šeit skaļi dimdot, izbrauca cauri melnajai tumsai.

Kad tie jau bija otrpus vārtiem, Santobono joprojām vēl turēja uz ceļiem mazo groziņu ar vīģēm, un Prada apmulŠis raudzījās tajā, satraukumā vaicādams sev, kāpēc gan viņa rokas bijušas kā paralizētas, kāpēc gan viņš nespēja sagrābt groziņu un izmest tumsā. Taču vēl dažas sekundes pirms iebraukšanas vārtos viņš bija izšķīries to darīt. Viņš pat bija vārtus nopētījis, lai aprēķinātu kustību, kas bija jāveic. Kas tad viņā notika? Viņš juta, ka kļuvis šaubu upuris, ka nebija vairs spējīgs kaut ko noteikti gribēt, galvenokārt — viņš gribēja padomāt pats par savām interesēm, gribēja nogaidīt, pārdomāt. Kādēļ tad tagad, kad Dārio, bez šaubām, bija aizbraucis un vīģes droši vien ātrāk par nākamo rītu neēdīs, kādēļ tagad viņam jāsteidzas? Jau šovakar pat viņš uzzinās, vai koncila kongregācija viņa laulību anulējusi vai ne, viņš uzzinās, vai dieva taisnīgums bija pērkams un melīgs. Protams, viņš neļaus noindēt nevienu, pat ne kardinālu Bokanēru, kura esamība viņam bija vienaldzīga. Bet vai tad mazais groziņš, kopš viņi izbrauca no Fraskati, nebija pats liktenis, kas iet savu gaitu? Vai tad groziņš tomēr nebija pakļauts kādai neierobežotai varai, kaut arī apziņa, ka viņš spējīgs apturēt šo likteni vai ļaut tam iet savu gaitu, sniedza viņam baudu? Grāfs Prada ieslīga apslēptā cīņā, viņš nespēja vairs domāt, rokas nespēja vairs darboties, viņš bija pārliecināts, ka iemetīs brīdinājuma vēstuli Bokanēru pils vēstuļu kastē, iekams dosies pie miera, un tomēr doma, ka viņš to nedarīs, ja viņa interesēs būs to nedarīt, viņu nomierināja.

Atlikušais ceļa gabals tika veikts gurdā klusēšanā, vakara trīsās, kas šķita iemidzinājušas trīs ceļiniekus. Veltīgi grāfs atsāka stāstīt par Buondžovanni greznajām viesībām, lai glābtos no savām pārdomām, veltīgi viņš aprakstīja sīkumus un gatavošanos šiem svētkiem, viņa valoda bija neveikla un izklaidīga. Tagad viņš pūlējās Pjēru uzmundrināt un iedvest tam cerības, runājot par kardinālu Sangvineti, kas izturējies tik laipni un daudzsološi; lai gan jaunais priesteris jutās visai laimīgs un pat domāja, ka viņa grāmata netiks nosodīta un varbūt viņš tomēr uzvarēs, ja viņam palīdzēs, viņš tomēr tikai negribīgi atbildēja, grimdams sapņos. Santobono nerunāja nemaz un arī nekustējās, it kā viņš nebūtu nekas cits kā melns plankums melnajā naktī. Romas ugunis tagad vizmoja spilgtāk, pa labi un pa kreisi parādījās nami, sākumā retumis un atstatu, tad pamazām nepārtrauktās rindās. Tā bija priekšpilsēta, parādījās veseli meldru lauki, dzīvžogi un olīvkoki, kuru galotnes slējās pāri mūra sienām, kas tos ietvēra; pavīdēja portāli ar vāzēm uz pīlāriem; un beidzot bija klāt pati pilsēta ar mazo, pelēko māju rindām, ar nabadzīgajām bodītēm un tumšajiem krodziņiem, no kurieni reizēm atskanēja kliedzieni un cīņas troksnis.

Prada noteikti gribēja savus pavadoņus aizvest līdz Džūlijas ielas stūrim, lai tie izkāptu Bokanēru pils tuvumā.

— Tas mani nepavisam neapgrūtina, ticiet man. Jums jāsteidzas, un jūs taču nevarat šo ceļa gabalu iet kājām.

Džūlijas iela sen jau gulēja, ieslīgusi savā simtgadīgajā mierā, vientuļajās un klusajās skumjās, vienīgi gāzes radziņi divās rindās lēja pār to bālu gaismu. Tikko Santobono bija izkāpis no ekipāžas, viņš aizsteidzās, negaidīdams Pjēru, kurš arvien iegāja pilī pa mazajām durvīm sānieliņā.

— Uz redzēšanos, abat!

— Uz redzēšanos, grāfa kungs. Tūkstoškārt pateicos!

Abi palikušie sekoja viņam skatieniem līdz pat Bokanēru

pilij, kuras vecie, monumentālie vārti, pār kuriem klājās tumša ēna, bija vēl plaši atvērti. Kādu brīdi vēl viņi redzēja priestera lielo augumu, kas šo ēnu aizsedza. Tad viņš ieslīdēja pilī un nozuda ar savu mazo groziņu, kurā nesa likteni.

XII

Pulkstenis rādīja desmit, kad Pjērs un Narciss pēc pusdienām, kuras tie bija ieturējuši «Romas kafejnīcā», kur bija uzturējušies ilgāk, nekā bija domājuši, devās kājām pa Korso uz Buondžovanni pili. Viņiem bija jāpārvar vislielākās grūtības, lai nokļūtu līdz vārtiem. Karietes tiem tuvojās ciešās rindās, un viss lielais ziņkārīgo bars, kas tur stāvēja un aizsprostoja ceļu, neraugoties uz policistu rīkojumiem, kļuva tik blīvs, ka zirgi vairs netika uz priekšu. Pils monumentālās fasādes otrā stāva desmit lielie logi zvīļoja elektrisko lampu baltajā kā diena spožajā gaismā, un šī gaisma lija kā pati saule pār ielu, pār karietēm, kas iestrēga ļaužu jūrā, ziņkārīgo un karstgalvju pūli, kur satraukti cilvēki vicināja rokas un klaigāja.

Tomēr tā nebija tikai parastā ziņkāre vien, lai paskatītos uz uniformām un redzētu izkāpjam no karietēm dāmas skaistās tualetēs, jo drīz Pjērs izdzirda, ka šī drūzma gaidīja šeit atbraucam karali un karalieni, kuri bija apsolījušies ierasties svinībās, ko firsts Buondžovanni rīkoja savai meitai Cēlijai par godu, lai atzīmētu viņas saderināšanos ar leitnantu Alīlio Sako, viņa majestātes ministra dēlu. Bez tam paredzamās kāzas sagādāja aizrautīgu prieku visai pilsētai, šīs kāzas bija atrisinājums romantiskajam mīlas stāstam, kura sākums bija spējš kā zibens spēriens; saderināšanās svinības bija mīlas stāsta noslēgums; jauni un neizsakāmi daiļi mīlētāji, būdami uzticīgi viens otram, pārvarējuši visus šķēršļus; viss noticis romantiskos apstākļos, par kuriem nostāsti gāja no mutes mutē; tas aizkustināja visas sirdis un lika tām straujāk pukstēt.

Visu šo romānu, kurš Pjēram bija zināms tikai daļēji, Narciss tam bija izstāstījis šovakar pie deserta, kad abi gaidīja desmito stundu. Visi bija pārliecināti par to, ka firsts, kurš beidzot piekritis šai laulībai pēc pēdējās vētrainās ģimenes scēnas, to darījis tikai aiz bailēm, ka Cēlija kādā skaistā vakarā varētu atstāt tēva pili pie sava mīļākā rokas. Viņa nebija tēvam draudējusi tā darīt, bet viņas jaunavīgās neziņas mierā atspoguļojās tāds nicinājums pret visu, kas neskāra viņas mīlu, ka tēvam meita šķita spējīga savā naivitātē izdarīt vislielākās aplamības. Firstiene, viņa sieva, vēl skaista, flegmatiska angliete, izturējās vienaldzīgi pret visu, būdama pārliecināta, ka darījusi pietiekami daudz viņa mājas labā, ja atnesusi pūrā piecus miljonus un vīram dāvājusi piecus bērnus. Firsts, kā jau nemierīga un vāja rakstura cilvēks, lai gan straujām romieša asinīm, kuras bija sabojātas ar svešu asiņu piejaukumu, rīkojās tikai aiz bailēm pazaudēt savu māju un bagātību, kas līdz šim vienīgā bija palikusi neskarta vispārējā Romas patriciešu sabrukuma laikā; padodamies meitas gribai, viņš arī cerēja ar viņas palīdzību nostāties uz stingriem pamatiem Kvirinālā, nesaraujot tāpēc saites ar Vatikānu. Bez šaubām, ģimenei tas nozīmēja svelošu kaunu, un viņa lepnums bija sāpīgi aizskarts, pieļaujot precības ar nenozīmīgās Sako ģimenes atvasi. Bet Sako bija ministrs, viņš bija tik ātri kāpis augšup pa karjeras kāpnēm, ka bija spējīgs uzkāpt vēl augstāk un pēc zemkopības ministra portfeļa iegūt arī finanšu ministra portfeli, pēc kura jau sen kāroja. Kas turējās viņa pusē, tam karaļa labvēlība bija nodrošināta un nodrošināts bija patvērums karaļa paspārnē, ja pāvesta vara sabruktu. Turklāt firsts bija ievācis ziņas par Atīlio un juties atbruņots Atīlio priekšā, kas bija tik skaists, krietns un taisnīgs jauneklis — īsts Itālijas slavenās nākotnes iemiesojums. Viņš bija karavīrs, un viņu taču varēja aizvirzīt līdz visaugstākajām dienesta pakāpēm. Ļaunas mēles vēl piebilda, ka tieši pēdējais apsvērums licis izšķirties firstam, kurš esot visai skops un izmiŠis, ka manta jāsadala starp pieciem bērniem, un kurš vēl vairāk priecājas tādēļ, ka tagad viņš varēja Čēlijai dot smieklīgi mazu pūru. Un, ja nu reiz viņš bija devis alļauju laulībām, viņš bija arī izlēmis meitas saderināšanās gadījumā rīkot krāšņus svētkus, kādus Romā svinēja reti, un uzaicināt visu augstāko sabiedrību, arī pašu karali un karalieni, apžilbinot visus ar savas pils greznību tāpat kā senlaikos; firsts bija gatavs izdot naudiņu, ko tik alkatīgi bija krājis, kvēlā spītā gribēdams parādīt, ka viņš nav uzvarēts, ka Buondžovanni neko neslēpj un tiem ne par ko nav jāsarkst. Runāja vēl, ka lepno svinību sarīkošanas ideja nemaz neesot firsta izdomāta, bet, pašam to neapzinoties, viņam to iedvesusi nevainīgā Cēlija, kura gribēja parādīt savu laimi, stāvēdama blakus Atīlio, visai Romai, lai tā jūsmotu par šo mīlas romānu, kas labi beidzās, kā visas burvīgās pasaciņas.

— Velns parāvis! — iesaucās ļaužu pūļa apstādinātais Narciss. — Mēs jau nekad nenokļūsim pilī. Viņi taču ielūguši visu pilsētu!

Kad Pjērs izbrīnā ieraudzīja pabraucam garām kādu prelātu karietē, Narciss paskaidroja:

— Ak, jūs tur sastapsiet ne tikai vienu garīdznieku vien. Ja kardināli neuzdrošināsies ierasties tur valdnieku klātbūtnes dēļ, prelāli noteikti būs visi. Buondžovanni salons ir neitrāls salons, kuru apmeklē kā «melnā», tā «baltā» sabiedrība. Turklāt šādi svētki netiek rīkoti bieži, un visi tiecas turp.

Viņš vēl papildināja, ka bez abiem lielajiem galma sarīkojumiem ziemā pilsētā netiek rīkotas citas svinības, tagad tiešām bija jābūt īpašiem apstākļiem, lai Romas patriciāts rīkotu šādas greznas svinības. Divi vai trīs garīdznieku saloni gan atvēra vēl reizi gadā — karnevāla beigās savas durvis, bet visas greznās pieņemšanas parasti aizvietoja ne visai plaši deju vakari. Dažām firstie-nēm bija tikai noteiktas pieņemšanas dienas, un nedaudzie augstākās sabiedrības saloni saglabāja lielāku vai mazāku atturību, jo neviena mājas kundze tur nebija kļuvusi par neapstrīdamu jaunās sabiedrības valdnieci.

— Beidzot nu mēs esam tiktāl, — atsāka Narciss, stāvot uz kāpnēm.

Pjērs satraukts atbildēja:

— Paliksim kopā. Es tikai mazliet pazīstu līgavu un paļaujos uz jums, ka jūs mani iepazīstināsiet ar citiem viesiem.

Bet uzkāpt pa plašajām kāpnēm nebija viegli, tā bija ilga un sūra piepūle — tik ļoti tur drūzmējās jaunatnā-kušie viesi. Pat senajos laikos, degot vaska svecēm un eļļas lampiņām, šīs kāpnes nekad nebija mirdzējušas tādā gaismas starojumā. Elektrisko spuldzīšu kūli, kas ķekaru veidā dega brīnišķajos bronzas kandelabros, pārplūdināja kāpņu laukumus ar baltu gaismu. Saltais kāpņu sienu apmetums bija nosegts ar skaistiem gobelēniem, kas attēloja Psihes un Amora mīlas stāstu; šie mākslas brīnum-darinājumi bija ģimenes īpašums kopš Renesanses laikmeta. Biezi, mīksti paklāji apslēpa nolietotos pakāpienus un zaļu stādu grupas, palmas tik lielas kā koķi greznoja telpu kaktus. Tas bija svaigu asiņu pieplūdums, kas sasildīja šo veco māju, jaunatdzimstošās dzīvības plūsma strāvoja augšup pa kāpnēm līdz ar smaidošo daiļo sieviešu vilni, līdz ar smaržām, un briljantiem, kas zaigoja uz kailajiem pleciem.

Kad viņi bija nokļuvuši augšā, Pjērs tūlīt pamanīja pie pirmā salona durvīm firstu Buondžovanni ar firstieni, kuri stāvēja abi blakus, lai saņemtu savus viesus. Firsts bija cilvēks gaišiem, jau iesirmiem matiem, liels un slaids, pelēkām ziemeļnieka acīm, kuras viņš bija mantojis np mātes, enerģisku sejas izteiksmi kā vecam pāvesta gvardes kapteinim, Firstiene ar mazo, apaļo, glezno sejiņu šķita tikko trīsdesmit gadus veca un, lai gan bija jau pārsniegusi četrdesmit gadus, vēl joprojām bija skaista; viņa jautri smaidīja, nekas nespēja viņu satraukt, viņa dievināja tikai sevi un savu skaistumu. Viņa bija tērpusies rožaina atlasa ģērbā, ar brīnumdaiļu, mirdzošu lielu rubīnu rotu, kas uzbūra īsas liesmu kaismas uz viņas maigās ādas un gaišajos matos. Viņas vecākais dēls pašreiz cejoja un trīs meitas, visas vēl loti jaunas meitenes, mācījās pansionātos, šeit bija vienīgi Cēlija, tērpusies vieglā balta zīda kleitiņā; viņa arī bija gaišmate un izskatījās neizsakāmi jauka ar savām lielajām, nevainīgajām acīm un šķīstajām lūpām; kā liels, balts, aizvēries lilijas zieds viņa bija saglabājusi jaunavības burvīgumu līdz pat sava mīlas romāna noslēgumam. Sako ģimene tikko bija ieradusies, Alilio bija palicis stāvot blakus savai līgavai; viņš bija vienkāršā leitnanta uniformā un savu lielo laimi parādīja tik atklāti, tik naivi, ka viņa skaistā seja ar daiļo muti un drosmīgajām acīm staroja neparastā spēka un jaunības spozmē. Abi, viens otram blakus stāvēdami un laimē starodami, jau no sliekšņa smaidīja viesiem pretī kā dzīvesprieka, veselības, nākotnes cerību personificējums; visi viesi, kas ieradās, viņus ieraugot, smaidīja tāpat kā viņi un aizmirsa pat, ka nākuši šurp, mazliet ļaunas ziņkāres dzīti, lai vēlāk patenkotu; visu sirdis tiecās pretim daiļajam, līksmajam mīlas pārim.

Narciss pavirzījās uz priekšu, lai iepazīstinātu ģimeni ar Pjēru. Bet Cēlija pasteidzās pirmā. Viņa pagāja pretim priesterim un pati pieveda to pie sava tēva un mātes.

— Abats Pjērs Fromāria kungs, manas mīļās Benedetas draugs.

Norisa parastā sasveicināšanās ceremonija. Pjēru ļoti aizkustināja meitenes laipnība.

— Benedeta ieradīsies kopā ar savu krustmāti un Dā-rio, — Cēlija viņam sacīja. — Viņai šodien jābūt ļoti laimīgai, un jūs redzēsiet, cik viņa ir skaista!

Pjērs un Narciss vēlēja Cēlijai daudz laimes. Viņi nevarēja palikt tur stāvam, straume viņus nesa projām, firsts un firstiene spēja apsveikt savus viesus vienīgi ar laipnu, nemitīgu galvas mājienu, un ļaužu straume atkal plūda tiem garām. Kad Cēlija bija aizvedusi abus draugus pie Atīlio, viņai kā šo svētku karalienei bija atkal jāatgriežas pie saviem vecākiem.

Narciss mazliet pazina Atīlio. No jauna sekoja apsveikumi un roku spiedieni. Tad abi draugi aiz ziņkāres maz* liet uzkavējās pirmajā salonā, jo skats šajā telpā bija tiešām šo pūļu vērts. Tā bija plaša telpa ar zeltaini pu-ķota, zaļa samta pārvilktām sienām, un to dēvēja par ieroču zāli, kurā tiešām glabājās visai ievērojama ieroču kolekcija — bruņas, āvas, zobeni, ko piecpadsmitajā un sešpadsmitajā gadsimtā bija nēsājuši Buondžovanni ģints vīrieši. Starp šiem bargajiem kara ieročiem vīdēja daijas nestuves, pagājušā gadsimta darinājums, greznotas zeltījumiem un liegiem gleznojumiem, — šajās nestuvēs firsta Buondžovanni vecmāmiņas māte, slavenā, leģendāri skaistā Betīna, tikusi nesta uz baznīcu, lai noklausītos misi. Pie sienām karājās tikai vēsturiskas gleznas, tur bija tēlotas kaujas, līgumu parakstīšanas ainas, pieņemšanas pie karaļa, kur Buondžovanni ģintij bija svarīga loma; tur redzēja ari ģimenes portretus — staltus, lepnus tēlus — sauszemes un jūras kapteiņus, baznīcas augstās amatpersonas, prelātus un kardinālus, kuru vidū goda vietu ieņēma kāds pāvests baltā sutanā — Buondžovanni dzimtas piederīgais, kas saviem mantiniekiem bija atstājis lielu bagātību. Starp šiem ieročiem blakus skaistajām nestuvēm, starp antīkajām gleznām, dažu soļu atstatumā no namatēva un namamātes bija apstājušies abi Sako — vīrs ar sievu — un arī savukārt pieņēma viesu apsveikumus.

— Lūk, tur, — Narciss klusi pačukstēja Pjēram, — mums tieši pretim stāv abi Sako, tas mazais vīrietis un dāma mēļā zīda tērpā.

Dāma bija pie vecā Orlando redzētā Stefana, Pjērs viņu pazina pēc gaišā un mierīgā smaida, smalkajiem vaibstiem, kas mazliet jau sāka izplūst tuklajā sejiņā. Visvairāk Pjēru interesēja viņas laulātais draugs — melnīgsnējs un kalsns vīrs ar lielām acīm dzeltenīgajā sejā un stipri izvirzītu zodu un ērgļa knābim līdzīgu degunu; viņa seja atgādināja neapoliešu klauna smaidošo masku, viņš dejoja un klaigāja un bija tik neierobežoti jautrs, ka ietekmēja visus apkārtējos. Sako bija apveltīts izcilām runas dāvanām, bez tam vēl ar patīkamu balss tembru, kas spēja apburt un iekarot ļaudis. Ja novēroja, kā viņš šeit salonā iekaroja sirdis, kļuva saprotami viņa pārsteidzošie panākumi brutālajā un viduvējā politiķu pasaulē. Lai veicinātu sava dēla laulības, viņš bija darbojies ar izcilu veiklību, izrādot pārspīlētu smalkjūtību Cēlijai un pat Atīlio un paskaidrojot, ka viņš ilgi esot atteicies dot savu piekrišanu šīm laulībām, jo baidījies, ka viņu varētu turēt aizdomās kā pūra un titula mednieku. Viņš esot devis savu atļauju tikai pēc tam, kad Buondžovanni bija piekritis, un ne ātrāk, pirms bija uzzinājis visu cienītā vecā Orlando domas, jo tā cēlais godīgums bija zināms visā Itālijā; Sako tā rīkojies it sevišķi tāpēc, ka bija pārliecināts, ka saņems Orlando atļauju šīm laulībām, jo vecais varonis nemaz nekautrējās un skaļi atkārtoja, ka Buondžovanni ģimene varot būt laimīga, uzņemot savā ģimenē viņa radinieces dēlu — skaistu zēnu ar labu un drosmīgu sirdi; tas atsvaidzinās Buondžovanni ģimenes vecās, novājinātās asinis, dāvājot viņu meitai skaistus bērnus. Visā šajā darījumā Sako apbrīnojami veikli izmantoja savā labā leģendārā Orlando vārdu, visur skaļi izbazūnēdams savu radniecību ar viņu, izrādīdams dēla godbijību slavenajam tēvzemes apvienotājam, nevēlēdamies nevienu mirkli saprast, cik ļoti varonis Orlando viņu ienīda un nolādēja; Orlando bija izmiŠis par Sako nākšanu pie varas, jo bija pārliecināts, ka tas novedīs valsti postā un kaunā.

— Ak, — atsāka Narciss, pievērsdamies Pjēram, — Sako ir izveicīgs un praktisks cilvēks, kuru pat pļaukas nebūt nesatrauc! Acīmredzot šādi cilvēki bez sirdsapziņas tieši vajadzīgi valstīm, kas pārdzīvo politiskas, finansiālas un morālas krīzes. Stāsta, ka viņš ar savu nesatricināmo pašpaļāvību un aso prātu, būdams cilvēks, kuram visi līdzekļi atļauti, lai sasniegtu mērķi, esot pilnīgi ieguvis karaļa labvēlību… Bet paskatieties taču, paskatieties taču, vai tad nerodas tāds iespaids, ka viņš ir šīs pils saimnieks, jo viņu apriņķo vesels bars galminieku!’

Tiešām, viesi, kas sveicinādami pagāja garām Buondžovanni ģimenei, ielenca Sako, jo viņam bija vara un viņa rokās taču atradās amati, pensijas, ordeņi, un, ja arī, skatoties uz šo sīko, melnīgsnējo, nemierīgo vīriņu šīs mājas dižo senču vidū, neviļus izraisījās smaids, tomēr visi viņam glaimoja kā jaunai varai — vēl neskaidram demokrātiskajam spēkam, kas nostiprinājās visur, pat šajā vecajā romiešu zemē, kur patriciāts bija sadragāts un pārvērsts gruvešos.

— Ak mans dievs, kāds pūlis! — Pjērs čukstēja. — Un kas gan ir visi šie ļaudis?

— Ak, — Narciss atbildēja, — te Ir visai jaukta sabiedrība. Tie vairs nepieder ne pie «melnās», ne pie «baltās» sabiedrības; iā jau ir «pelēkā» sabiedrība. Evolūcija ir bijusi liktenīga; viena paša kardināla Bokanēras nesatricināmā uzstāšanās pret laikmeta prasībām nebūt nepauž visas pilsētas un visas tautas uzskatus. Tikai pāvests vienīgais aizvien teiks «nē» un paliks nelokāms savos uzskatos. Bet visi pārējie soļo laikam līdzi un pakāpeniski pārveidojas.

Tādējādi, par spīti vēl sastopamai garīdznieku pretestībai, Roma pēc dažiem gadiem būs īsta itāliešu pilsēta. Jūs zināt, ka tagad, ja kādam firstam ir divi dēli, viens pievēršas pāvesta piekritējiem, otrs — Kvirinālam. Visi taču grib dzīvot, vai ne? Dižciltīgajām ģimenēm savās nāves bailēs nav tik daudz varonības, lai fanātiskas pretestības dēļ izdarītu pašnāvību… Es jums jau teicu, ka mēs šeit atrodamies neitrālā teritorijā, jo firsts Buondžo-vanni kā viens no pirmajiem ir izpratis, ka samierināšanās starp pāvestu un karali nepieciešama. Viņš jūt, ka viņa kapitāls ir iesaldēts: viņam nav drosmes laist to apgrozībā, neieguldot to ne rūpniecībā, ne arī kādos komerciālos pasākumos, jo viņš to jau redz sadalītu starp saviem pieciem bērniem, kuri to savukārt sadrumstalos; tādēļ, lūk, viņš ir nostājies karaļa pusē un, būdams saprātīgs vīrs, negrib arī saraut saites ar pāvestu … Un tāpēc šajā salonā jūs redzat visa sabrukuma patieso atspulgu — jucekli, kas valda sabiedrības uzskatos un firsta domās.

Narciss pārtrauca sevi, lai nosauktu jaunpienākušos viesus.

— Redziet, tur ir viens ģenerālis, kurš kopš pēdējā Āfrikas karagājiena visai iecienīts, šovakar mums te būs daudz karavīru, visa Atīlio priekšniecība, kas arī ielūgta, lai jaunajam cilvēkam radītu slavas oreolu… Un tur, lūk, ir Vācijas sūtnis. Droši vien viss diplomātiskais korpuss ieradīsies pilnā sastāvā, jo ieradīsies taču karaļ-pāris … Un paskatieties tur pretī uz to korpulento vīru. Tas ir ļoti iespaidīgs deputāts, jaunās buržuāzijas pārstāvis, kurš nesen kļuvis bagāts. Pirms trīsdesmit gadiem viņš bija tikai firsts Albertīni rentnieks, viens no tiem mereanti di catnpagnakuri klīda pa Romas līdzenumu augstos zābakos un mīkstā cepurē… Un tagad paskatieties uz prelātu, kas pašlaik ienāk …

— To es pazīstu, — Pjērs teica, — tas ir monsenjors Fornāro. [9]

— Gluži pareizi, monsenjors Fornāro; tā ir personība. Jūs man stāstījāt, ka viņš nozīmēts par tiesnesi-referentu jūsu grāmatas apsūdzības lietā… Apburošs prelāts! Vai jūs ievērojāt, kā viņš paklanījās firstienei? Un kāda viņam cēla stāja, cik viņš piemīlīgs violeta zīda apmetnītī!

Narciss turpināja nosaukt firstus un firstienes, hercogus un hercogienes, politiskos darbiniekus un ierēdņus, diplomātus un ministrus, civilos un virsniekus, visus juku jukām, neskaitot ārzemnieku koloniju pārstāvjus — angļus, amerikāņus, vāciešus, spāņus, krievus, vecās Eiropas -un Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas pārstāvjus. Tad j viņš atkal pievērsās Sako ģimenei — mazajai Sako kun-ļS dzei — un stāstīja par viņas varonīgajām pūlēm, ar kādām ļ viņa, cenzdamās atbalstīt vīra godkārīgos centienus, bija ;] atvērusi savu salonu. Sī maigā, kautrā izskata sieviete ļ īstenībā bija ļoti slīpēta būtne, kurai piemita visai sva- J rīgas īpašības — pjemontiešu pacietība, neatlaidība, kār-tibas mīlestība un taupība. Savā mājā viņa uzturēja līdzsvaru, kuru vīrs ar savu nesavaldīgo tieksmi uz pārmērībām apdraudēja. Viņš sievai par daudz ko bija pateicību parādā, ko neviens nenojauta. Bet līdz šim viņas nodoms — pēdējiem vēl atlikušajiem «melnās» sabiedrības saloniem pretstatīt ietekmīgu «baltās» sabiedrības salonu bija cietis neveiksmi. Pie viņas sapulcējās vienīgi viņas aprindu ļaudis, neviens firsts nebija parādījies, un pirmdienās, kad notika viņas pieņemšanas vakari, viesi dejoja tāpat kā divdesmit citos mazajos pilsoniskajos salonos — bez spozmes un varenības. īstena «baltā» salona, kas ietekmētu cilvēkus un virzītu darījumus, kas būtu noteicējs pār Romu, vēl nebija, tas pagaidām ekŠistēja tikai sapņos.

— Iegaumējiet viņas izsmalcināto smaidu, ar kādu viņa visu šeit apskata, — atsāka Narciss. — Esmu pārliecināts, ka viņa visu iegaumē un izstrādā plānus. Tagad, kad viņa būs saistīta ar firsta ģimeni, viņa cer, ka varbūt beidzot sapulcinās pie sevis augstāko sabiedrību.

Visai lielajā zālē pūlis tā sablīvējās, ka jaunie cilvēki tika atvirzīti pie sienas. Tad sūtniecības atašejs aizveda sev līdzi priesteri, sīki paskaidrodams visu, kas bija ievērojams otrajā stāvā šai pilī, kura bija viena no visgreznākajam Romā un slavena ar savu pieņemšanas telpu krāšņumu. Dejām bija ierādīta gleznu galerija — divdesmit metru garā, karaliskā, ar slaveniem mākslas darbiem pārpildītā zāle, kuras astoņi logi vērās uz Korso. Bufete

bija iekārtota senlaicīgajā, ar marmoru apdarinātajā «antīkajā» zālē, kurā atradās Tibras krastos atrasts Veneras tēls, kas konkurēja ar to, kurš bija Kapitolijā. Bez tam sekoja seno laiku krāšņuma mirdzā vesela rinda salonu ar retiem audumiem pārvilktām sienām; šo salonu iekārtā vēl bija saglabājušās dažas brīnišķa darinājuma antīkas mēbeles, uz kurām glūnēja senlietu tirgotāji, cerēdami uz nākotnē nenovēršamo aristokrātijas bankrotu. No visiem šiem saloniem sevišķi izdaudzināts bija nelielais spoguļu salons — apaļa Luija XV stila istaba, kas bija viscaur greznota spoguļiem apbrīnojama kokgriezuma ietvaros; tā bija vesela bagātība izsmalcinātā rokoko gaumē.

— Tūlīt jūs visu to redzēsiet, — Narciss teica. — Bet ieiesim vispirms šeit, mazliet atvilksim elpu… Te ir sanesti atzveltnes krēsli no blakus galerijas, tie domāti daiļajām dāmām, kas vēlētos šeit atpūsties, izrādit savas tualetes un ļaut sevi apbrīnot.

Salons bija visai plašs, ar visskaistāko Dženovas samtu pārvilktām sienām, tas bija viens no tiem vecajiem sam-tiem ar bāla atlasa pamatu un vizmojošiem ziediem, kuru zaļā, zilā un sarkanā krāsa bija liegi izbalējusi un pieņēmusi vītušu, senu mīlestību apliecinošu ziedu glezno zaigu. tJz konsolēm un vitrīnās atradās pils vērtīgākie mākslas darbi — ziloņkaula kārbiņas, izgleznoti un apzeltīti kokgriezumi, sudraba izstrādājumi — vesels klāsts apbrīnas cienīgu, greznu sīklietiņu. Daudzos sēdekļus jau bija aizņēmušas dāmas, kas, paglābušās no drūzmas, te smiedamas sēdēja nelielās grupiņās un tērzēja ar dažiem kavalieriem, kuri bija atraduši šo daiļo un valdzinošo stūrīti. Nebija skaistāka skata spulgo lampu gaismā par šo kailo plecu rindu atlasa baltumā un vingrajiem pakausīšiem, kur vijās gaišo un melno matu cirtas. Kailās rokas iznira no tērpu maigā krāsu jūkļa kā dzīvi ziedi miesas krāsā. Vēdekļi lēni kustējās, lai pastiprinātu dārgakmeņu spulgu, kas dzirkstīja pie katras vēdas un izplatīja sievišķīgu aromātu, kurā pārsvarā bija jūtama vijolīšu smarža.

— Palūk, — Narciss iesaucās, — mūsu labais draugs monsenjors Nanī! Viņš tur sasveicinās ar Austrijas sūtņa kundzi.

Tiklīdz Nanī bija ieraudzījis priesteri un viņa pavadoni, viņš tuvojās tiem, un visi trīs iegāja loga nišā, lai brīvi patērzētu kādu mirkli. Prelāts smaidīja, svētku skaistuma apburts, tomēr saglabāja savu bezrūpīgo mieru, it kā trīskāršas šķīstības bruņas pasargātu viņu no kārdinājumiem,

nn viņš nemaz neievēroja šos apskatei atsegtos kailos plecus.

— Ak, mans mīļais dēls, — viņš uzbilda Pjēru, — esmu laimīgs, ka jūs sastopu! Ko jūs sakāt par mūsu Romu, kad tai ienāk prātā rīkot svētkus?

— Tā ir lieliska, monsenjor!

Prelāts ar aizkustinājumu stāstīja par Cēlijas dziļo dievbijību un izlikās, it kā viņš šeit pie firsta un firstienes redzētu vienīgi Vatikānam uzticīgos un saskatītu šajos svētkos Vatikānam par godu organizētu sarīkojumu; monsen-jors Nanī šķita pat nezinām, ka šeit ieradīsies karalis ar karalieni. Tad viņš pēkšņi teica:

— Mans mīļais dēls, es visu dienu par jums domāju. Es uzzināju, ka jūs esot apmeklējis viņa eminenci kardinālu Sangvineti jūsu lietā … Nu, kā tad viņš jūs saņēma?

— Ak, visai tēvišķīgi. Vispirms viņš man lika saprast, kādā neveiklā situācijā viņš kā Lurdas protektors nokļuvis. Bet, kad es gāju prom, viņš bija sirsnīgs, viņš man formāli apsolīja savu palīdzību tik smalkjūtīgi, ka mani dziļi aizkustināja.

— Tiešām, mans mīļais dēls! Taisnību sakot, es par to nebrīnos, jo viņa eminence ir ļoti labs!

— Un, monsenjor, man vēl jāpiebilst, ka atgriezos no viņa eminences ar vieglu sirdi, cerību spārnots. Man šķiet., ka mana lieta ir jau pa pusei vinnēta.

— Tas ir visai dabiski, es to saprotu.

Nanī visu laiku smaidīja, savu izsmalcināto smaidu, kuru pastiprināja tik atturīga ironija, ka aizvainojums bija nemanāms. Pēc īsa klusuma briža viņš ļoti mierīgi piebilda:

— Nelaime tikai tā, ka jūsu grāmata aizvakar tikusi nosodīta cenzūras kongregācijā, kas noturējusi ārkārtēju sēdi pēc sekretāra uzaicinājuma. Kongrcgācijas lēmumu parīt iesniegs svētajam tēvam parakstīšanai.

Pjērs apstulbis raudzījās viņā. Ja vecā pils būtu sagruvusi viņam uz galvas, tas viņu nebūtu vairāk pārsteidzis. Tātad visam beigas! Veltīgs ir ceļojums uz Romu; visi pārbaudījumi, ko viņš bija pārcietis, noveda pie sakāves, par kuru viņš tik pēkšņi uzzināja te, šajos svētkos! Viņš pat nebija varējis sevi aizstāvēt, viņš bija savu laiku izšķiedis, neatrodot neviena, ar ko runāt, kam pierādīt savu taisnību. Viņā modās dusmas, un viņš nespēja atturēties, pusbalsī rūgti nepiebildis:

— Ak, kā es esmu izmuļķots! Kardinālu Sangvineti, kurš man šorīt teica: «Ja dievs būs ar jums, viņš jūs glābs pat pret mūsu gribu,» — es tagad saprotu. Viņš rotaļājās vārdiem, viņš vēlējās, lai nelaime iemāca mani būt pazemīgam, viņš rūpējās par manas dvēseles glābšanu… Padoties! To es nespēju, to es vēl nespēju! Mana sirds ir pārlieku smaga aiz sašutuma un bēdām.

Nanī ziņkāri klausījās, uzmanīgi vērodams Pjēru.

— Bet, mans mīļais dēls, nekas vēl nav zaudēts, iekams svētais tēvs to nav parakstījis. Jūsu rīcībā vēl ir rītdiena un pat parītdienas rīta cēliens. Brīnums aizvien iespējams.

Klusinādams balsi, viņš Pjēru aizveda sāņus. Un. kamēr Narciss kā estēts un lielisks pazinējs jūsmoja par slaidiem kakliem un gleznām krūtīm, tagad novērojot dāmas, prelāts teica:

— Klausieties, man jums jāpaziņo liels noslēpums… Tiklīdz publika sāks dejot kotiljonu, ienāciet pie manis uz mirkli mazajā spoguļu salonā. Mēs tur mierīgi parunāsim.

Pjērs apsolīja, pamādams ar galvu; prelāts neuzkrītoši attālinājās un pazuda ļaužu pūlī. Priestera ausīs dūca, viņam nebija vairs cerību. Ko tad viņš varēs paveikt vienā dienā, ja ir zaudējis trīs mēnešus un nav ticis pat audiencē pie pāvesta? Savā mulsā viņš pēkšņi izdzirda Narcišu, kas runāja par mākslu.

— Tas ir pārsteidzoši, cik ļoti sievietes augums izķēmots, sākoties mūsu briesmīgajam demokrātiskajam laikmetam. Sievietes kļuvušas druknas, drausmīgi vulgāras. Paskatieties taču, šeit mēs neredzam nevienas sievietes, kurai būtu gleznās florencicšu līnijas — mazas krūtis un slaids, karalisks kakls …

Pēkšņi aprāvies, viņš iesaucās:

— A, tur ir viena, kura ir pietiekami glīta, tur tā gaišmate ar lentēm matos… tā, kuru pašlaik uzrunā mon-senjors Fornāro.

Tiešām, kopš kāda brīža monsenjors Fornāro ar laipnu iekarotāja smaidu gāja no vienas skaistas dāmas pie otras. Šovakar viņš izskatījās ļoti cēls ar savu stalto, iznesīgo augumu, ziedoši sārtajiem vaigiem un valdzinošo piemīlību. Par viņu neklīda nekādi vieglprātīgi nostāsti, viņu tikai uzskatīja par galantu prelātu, kam patika būt sieviešu sabiedrībā. Viņš apstājās, patērzēja, noliecās pār kailiem pleciem, viegli pieskardamies tiem, un dievbijīgā aizrautībā, ar rotaļīgu smaidu valgajās lūpās ieelpoja smaržu aromātu.

Viņš pamanīja Narcišu, ar kuru reizēm sastapās, un tuvojās tam. Jaunajam cilvēkam vajadzēja ar viņu sasveicināties.

— Kā jūs jūtaties, monsenjor, kopš man bija gods jūs redzēt sūtniecībā?

— Ak, ļoti labi, ļoti labi. Burvīgi svētki, vai ne?

Pjērs palocījās. Te nu bija cilvēks, pēc kura ziņojuma bija nopelta viņa grāmata; taču vairāk par visu Pjēram derdzās viņa lišķīgā sejas izteiksme, melīgie solījumi, kurus tas bija izteicis, viņu laipni uzņemot. Bet viltīgais prclāts laikam nojauta, ka kongregācijas spriedums Pjē-ratn zināms. Viņam tāpēc šķita, ka cēlāk ir izlikties priesteri nepazīstam, un viņš aprobežojās tikai ar galvas mājienu, tikko jaušami pasmaidot.

— Cik daudz ļaužu! — prelāts atkārtoja. — Un cik skaistas dāmas! Drīz vien šajā salonā vairs nebūs iespējams pakustēties.

Visi sēdekli bija dāmu aizņemti; ar vijolīšu aromātu piesātināto gaisu vēl vairāk kveldēja gaišo un melnmataino pakaušu smaržas, un telpa kļuva pārlieku tveicīga. Vēdekļi raiti kustējās, dzidru smieklu šaltis cēlās augšup, un, vispārējai kņadai valdot, sarunās bija dzirdami tikai vieni un tic paši vārdi. Tā droši vien bija kāda jauna ziņa, ko čukstēja cits citam un kas drudžaini satrauca vienu j ļaužu grupu pēc otras.

Monsenjors Fornāro, kurš bija lietas kursā, gribēja pats pavēstīt šo ziņu, ko vēl neviens skaļi nepateica.

— Vai jūs zināt, kas visas dāmas tā satrauc?

— Vai svētā tēva veselība? —Pjērs savā nemierā jautāja. — Vai šovakar viņam kļuvis sliktāk?

Prelāts izbrīnā paskatījās uz viņu. Tad mazliet nepacietīgi atbildēja:

— Ak nē, nē. Svētajam tēvam ir daudz labāk. Paldies dievam! Kāds no Vatikāna man nupat teica, ka viņš šo pēcpusdienu jau piecēlies un pieņēmis savus tuvos draugus kā parasti.

— Tomēr dienā viņi bija uztraukušies, — savukārt iejaucās Narciss. — Atzīstos, ka mēs sūtniecībā bijām diezgan nobažījušies, jo konklāva sasaukšana pašlaik būtu ļoti bīstama Francijai. Viņai tur nebūtu nekāda teikšana, un mūsu republikāniskā valdība darīja nepareizi, pāvesta varu uzskatīdama par kaut ko nenozīmīgu … Bet vai tad vispār var zināt, vai pāvests ir slims vai nav? Es no droša avota uzzināju, ka pagājušo ziemu, kad neviens par to ne

vārda nebilda, svētais tēvs tik tikko nenomiris; turpretī pēdējo reizi, kad visi laikraksti skandēja par bronhītu, kas novedīšot viņu nāvē, es viņu redzēju savām acīm visai možu un jautru… Man šķiet, viņš saslimst tad, kad tas ir vajadzīgs Vatikānam.

Ar nepacietīgu mājienu monsenjors Fornāro pārtrauca nepatīkamo tēmu.

— Nē, nē, tagad visi ir nomierinājušies, neviens par to vairs nerunā … Sīs dāmas saviļņo tas, ka šodien koncila kongregācija ar lielu balsu vairākumu pieņēmusi lēmumu par grāfa Pradas un Benedetas laulības anulēšanu.

Pjēram šī vēsts sagādāja jaunu satraukumu. Pēc atgriešanās no Fraskati viņam nebija iznācis sastapt kādu no Bokanēru pils, un viņš šaubījās, vai tikai šī ziņa atbilst patiesībai. Prclātam šķita, ka teiktais jāapstiprina ar savu goda vārdu.

— Vēsts ir patiesa, man to paziņoja kāds kongregācijas loceklis.

Pēkšņi viņš atvainojās un atstāja viņus.

— Piedodiet! Tur ir dāma, kuru es nebiju pamanījis un kuru gribu apsveikt.

Viņš steigšus aizgāja prom, lai parādītu dāmai uzmanību. Nevarēdams apsēsties, viņš palika stāvot, noliekdams garo augumu, it kā gribēdams ietīt savā galantajā laipnībā jauno sievieti, kas bija tik spirgta, tik atsegtiem pleciem un smējās tik apburoši, kad violetā zīda apmetnī-tis tai viegli pieskārās.

— Jūs pazīstat šo dāmu, vai ne? — Narciss jautāja Pjēram. — Nē? Vai tiešām? … Tā ir grāfa Pradas jaukā draudzene, apburošā Līzbete Kaufmane, kura viņam nesen dāvāja dūšīgu puisēnu un šovakar pirmo reizi atkal parādās sabiedrībā … Jūs zināt, viņa ir vāciete un zaudēja šeit savu vīru; viņa mazliet arī glezno, turklāt pat diezgan labi. Jā gari, daudz tomēr piedod šīm ārzemnieku kolonijas dāmām, un šī ir it sevišķi iemīļota labās omas dēļ, kādu viņa aizvien parāda visiem savā mazajā pilī Prinča Amedeja ielā … Jūs varat iedomāties, kā vēsts par laulības šķiršanu viņu uzjautrināja!

Viņa bija tiešām brīiium valdzinoša, šī Līzbete, — ļoti blonda, ļoti sārta un ļoti jautra, viņas āda bija atlasa baltumā, acis gaiši zilas un laipnā smaida pievilcība bija visiem pazīstama. Un baltajā, ar zeltu izšūtajā zīda tērpā viņai piemita tāds dzīvesprieks un tāda laimes apziņa būt brīvai, mīlētai un mīlēt pašai, ka vēsts, par kuru visapkārt čaloja, ļaunie joki, kurus čukstēja aiz vēdekļiem, šķita pārvēršamies viņas slavināšanā. Mirkli visi skatieni bija pievērsti viņai. Atkārtoja vārdus, ko viņa, juzdamās mātes cerībās, bija teikusi grāfam Pradam — cilvēkam, kuru šodien baznīca ar dekrētu bija atzinusi par nespējīgu: «Mans nabaga draugs, tas taču būs mazs Jēzuliņš, ko es dzemdēšu.» Skanēja apspiesti smiekli, vaļīgi joki klīda čukstot no mutes ausī, kamēr viņa — Lizbete staroja jautra un bezrūpīga un acīmredzami ar sajūsmu klausījās monsenjora Fornāro glaimus, kurš slavināja viņas gleznu «Meitene ar liliju», kuru viņa bija aizsūtījusi izstādei.

Ak, kādu satraukumu izraisīja Pradas laulības šķiršanas jautājums, par kuru Roma tenkoja veselu gadu un kurš tagad pēdējo reizi satrauca visus, kad vēsts par tā galīgo atrisinājumu tika izpausta svētku ballē! «Melnā» un «baltā» sabiedrība šo jautājumu jau sen bija izvēlējušās par cīņas lauku, lai uz tā savstarpēji apmētātos ar visneticamākiem apvainojumiem, bezgalīgām tenkām un neiedomājamām pasaciņām. Tagad strīds bija beidzies, nesatricināmais Vatikāns lēmumu šķirt laulību bija pamatojis ar ieganstu, ka kopdzīve faktiski nebija iespējama vīra nespējas dēļ. Tagad visa Roma par to smiesies: tiklīdz Romas sabiedrība uzzināja kaut ko par baznīcas naudas darījumiem, tā neslēpa savu vaļsirdīgo skepticismu. Šoreiz visi jau zināja šīs ilgās cīņas sarežģījumus, to, ka sašutušais Prada turējās sāņus, bet satrauktā Bokanēru ģimene bija darījusi visu iespējamo, devusi kukuļus kardināliem, lai iegūtu viņu atbalstu un, visbeidzot, lai tādējādi nopirktu monsenjora Palmas labvēlību; bet tā bija izmaksājusi lielu summu. Minēja pat vairāk par simttūkstoš frankiem, ko visumā neuzskatīja par pārlieku lielu summu, jo kādai franču grāfienei laulības šķiršana bija izmaksājusi apmēram miljonu. Svētajam tēvam taču bija tik daudz vajadzību! Tas nevienu nesatrauca, par to vienkārši ar ļaunu prieku pazobojās; ar vēdekļiem vēl joprojām vēdinājās tveicē, kas kļuva arvien nepanesamāka, un pār dāmu mugurām pārskrēja trīsas, kad steigā pačukstētie vārdi savā lidojumā skāra viņu kailos plecus.

— Ak, kā gan tagad priecāsies kontesīna! — atsāka Pjērs. — Es saprotu, kādēļ viņas mazā draudzenīte mums atnākot teica, ka šovakar viņa nākšot šurp laimīga un skaista ,., Un, protams, tas arī ir iemesls tam, ka viņa ieradīsies šajos svētkos, jo kopš laulības šķiršanas procesa sākuma it kā dzīvoja sērās.

Līzbete, sastopot Narcisa skatienu, bija viņam uzsmaidījusi, un viņam vajadzēja doties pie jaunās sievietes un to apsveikt, jo viņš pazina Llzbeti un bija apmeklējis viņas salonu tāpat kā visi ārzemnieku kolonijas locekļi. Nar-ciss atgriezās atkal pie Pjēra, kad jauns saviļņojums šķita pāršalcam briljantu egretēm un ziediem dāmu matos. Galvas pagriezās, un samulsums kļuva vēl lielāks.

— Skatieties, tas taču grāfs Prada! — pārsteigts nomurmināja Narciss. — Ja viņu ietērptu ar zeltu izšūtā samtā, viņš izskatītos pēc piecpadsmitā gadsimta dēkaiņa, kas bez sirdsapziņas pārmetumiem nododas visām baudām.

Prada ienāca salonā jautrs, nepiespiesti brīvi un gandrīz gavilējoši smaidot. Viņa skaidrās, saltās acis enerģiskajā sejā, kuru it kā sadalīja biezas, melnas ūsas, pauda lepnību un alkatību, mugurā viņam bija melna fraka, pret kuru baltā krūteža ļoti spilgti izcēlās. Reti kad viņa rijīgā mute bija parādījusi savus vilka zobus jūsmīgākā jutekliskākā smaidā nekā šai brīdī. Ar ātru skatienu viņš nopētīja un it kā izģērba visas sievietes. Bet, kad viņš pamanīja Llzbeti — šķelmīgu, rožainu, gaišiem matiem, — viņš atmaiga un pavisam atklāti tuvojās viņai, nepiegriezdams ne mazāko vērību kvēlošas ziņkāres pilniem skatieniem, kas pievērsās viņiem abiem no visām pusēm. Viņš noliecās un klusi patērzēja kādu brīdi ar Llzbeti, tiklīdz monsenjors Fornāro bija atdevis viņam savu vietu. Bez šaubām, jaunā sieviete pastāstīja tam jauno vēsti, par kuru šeit visi runāja, jo viņš piespiesti iesmējās un atmeta ar roku, pēkšņi stalti izsliedamies.

Grāfs ieraudzīja Pjēru un pievienojās tam loga nišā. Arī Narcisam viņš paspieda roku un tūlīt iesaucās ar savu parasto bravūru:

— Vai jūs atceraties, ko es jums teicu, kad šovakar atgriezāmies no Fraskati? . .. Nu, liekas, tas ir noticis. Mana laulība ir anulēta… Tas viss ir tik nejēdzīgi, nekaunīgi un muļķīgi, ka nupat vēl es to apšaubīju.

— Ak, šī vēsts ir patiesa, — Pjērs atļāvās pasacīt. — Mums to apliecināja monsenjors Fornāro, kurš to bija uzzinājis no kāda kongregācijas locekļa. Turklāt apgalvo, ka lēmums ticis pieņemts ar lielu balsu vairākumu.

Prada skaļi iesmējās.

oija ievērojamu meistaru gleznu kolekcija zem krāšņajiem, ar zelta rozetēm greznotajiem griestiem; nevienam muzejam nebija nekā skaistāka, ko parādīt. Tur bija Rafaela, Ticiāna, Rembranta, Rubensa, Velaskēza un Ribēras izcilie darbi, kuri šajā apgaismojumā pēkšņi atmirdzēja jaunības līksmē, it kā tie būtu atkal atmodušies senā nemirstībā. Tā kā gaidīja, ka karaļpāris ieradīsies tikai ap pusnakti, balle bija tikko atklāta; valša skaņās virpuļoja dejotāji, greznie tērpi plīvoja, krāšņumam visapkārt valdot; ordeņi un dārglietas zaigoja, ar zeltu izšūtas uniformas mirdzēja, un pērlēm rotātas dāmu tualetes čaukstēja samta, zīda un atlasa plūsmā.

— Tā tiešām ir brīnumaina aina! — satrauktais Prada apliecināja. — Nāciet taču šurp, nostāsimies loga nišā. Nav labākas vietas, lai uz visu noskatītos un lai neliktu stumdīts un grūstīts.

Viņi bija pazaudējuši pūlī Narcišu, un, kad grāfs ar Pjēru sasniedza nišu, tie bija vieni. Zāles galā mazā estrādē novietotais orķestris tikko beidza spēlēt valsi, un dejotāji atkal lēni pastaigājās, ļaužu straumei kļūstot aizvien blīvākai. Pēkšņi zāles durvīs parādījās daži jauni viesi, kas lika visiem klātesošajiem atskatīties. Donna Se-rafīna tumšsarkanā atlasa tērpā, it kā demonstrēdama sava brāļa kardināla mantijas krāsas, galerijā ienāca cēli kā karaliene pie konŠistorijas advokāta Morāno rokas. Nekad vēl viņa nebija savu slaido lapsenes vidukli ciešāk iežņaugusi korsetē kā šodien, nekad vēl viņas skarbajā, dzijām grumbām izvagotajā vecišķajā sejā, kuru mazliet maigāku vērta baltie mati, nebija tādas spīta pilnas un uzvaras lepnuma izteiksmes kā šovakar. Bija dzirdama klusa, atzinīga murmināšana; tā bija vispārēja atvieglojuma izpausme, jo romiešu sabiedrība bija vienprātīgi nosodījusi Morāno necienīgo uzvešanos, kad tas bija atļāvies saraut trīsdesmit gadu ilgo sakaru, pie kura visi saloni bija pieraduši kā pie likumīgas laulīiias. Stāstīja, ka viņš nepiedodami aizrāvies ar kādu pilsonisko aprindu meiteni un tīšām uzsācis strīdu ar donnu Serafīnu par Benedetas laulības šķiršanu, kuru toreiz uzskatīja par apšaubāmu. Šī nesaskaņa bija pastāvējusi divus mēnešus — par lielu sašutumu Romai, kas uz ilgiem mīlas sakariem raudzījās ne tikai iecietīgi, bet pat līdzjūtīgi. Tagad izlīgšana aizkustināja visas sirdis kā šajā dienā koncila kongrcgacija laimīgi atrisināta procesa laimīgas sekas. Savu uzvedību nožēlojušais Morāno ar donnu Serafīnu pie rokas izskali-jās tik cēls; par šo skatu priecājās visi; tā bija mīlas uzvara, labie tikumi bija glābti un kārtiba atjaunota.

Bet vēl lielāks saviļņojums pārņēma visus, kad savai krustmātei nopakaļ zālē ienāca Benedeta un Dārio — abi viens otram blakus. Sī mierīgā vienaldzība pret parastajiem pieklājības likumiem, šī viņu apliecinātās, visiem zināmās mīlas uzvara likās tik daiļi drosmīga, jaunības spēka un cerību pārpilna, ka viņiem to tūlīt piedeva, vispārējiem piekrišanas un apbrīnas čukstiem atskanot. Kā Cē-lijai un Atīlio, tāpat arī viņiem visas sirdis tiecās pretim, redzot skaistumu, kas strāvoja no viņiem, skatot laimes jūsmu, kas mirdzēja viņu sejās. Dārio bija vēl bāls pēc garā atveseļošanās laika un izskatījās mazliet trausls ar savām skaistajām, skaidrajām acīm, kas bija starojošas kā lielam bērnam, ar brūno, cirtaino bārdu, kas vijās ap zodu un vaigiem kā jaunam dievam, un brīvo un lepno stāju, kurā izpaudās Bokanēru dižciltīgās senās asinis. Benedeta, izskatīdamās ļoti bāla zem melno matu vainaga, izturējās mierīgi un nosvērti; bet tagad viņa ļāva atskanēt saviem skaistajiem smiekliem, ko ļaudis tik reti dzirdēja, bet kas bija neatvairāmi pievilcīgi un pilnīgi pārvērta jauno sie vieti; mazliet palielā mute tad atgādināja burvīgu ziedu un no lielo, tumšo, neizdibināmo acu dzīlēm lija debesu skaidrība. Juzdamās savā laimē kā atgriezusies prieka pilnajā bērnībā, Benedeta bija paklausījusi savai nojautai un apģērbusi vienkāršu, baltu meitenīgu tērpu, kas simboliski izteica viņas jaunavību; kā liela, balta lilija viņa bija saglabājusi sevi vīram, kuru pati bija izvēlējusies. Viņas tērps nosedza visu, nepavīdēja ne plankumiņš daiļās miesas, nebija pat modes atļautā mazā izgriezuma pie kakla. Lielās, neizdibināmās mīlas noslēpums, sievietes cēlā daiļuma visvarenība slēpās šeit, šķīstības plīvurā tīta. Nevienas rotas, nevienas dārglietas ne pirkstos, ne ausīs. Vienīgā rota, kas Benedetu greznoja, bija karaliskā no mātes mantotā kaklarota, slavenā Bokanēru ģints pērļu virkne, kuru pazina visa Roma, — tās bija pasakaini lielas pērles; ar tām pietika, lai viņas vienkāršajam tērpam piešķirtu karalisku spozmi.

— Ak, — sajūsmā murmināja Pjērs, — cik viņa ir laimīga un cik skaista!

Tūlīt Pjērs arī nožēloja, ka bija skaļi domājis, jo sev blakus izdzirda dobju vaidu vai drīzāk ievainota zvēra nevilšu rēcienu, kas viņam atgādināja par grāfa klātbūtni. Bet grāfs, slarp citu, tūlit apspieda kliedzienu, ko radīja pēkšņi atvērusies vecā brūce, un viņam pietika vēl tik daudz spēka, lai liekuļotu brutālu jautribu.

— Velns ar ārā! Viņiem netrūkst pašapziņas, abiem diviem! Droši vien tos salaulās un apguldīs kāzu gultā tepat mūsu acu priekšā!

Bet tad Prada nožēloja šo rupjo joku, kurā izpaudās viņa nepiepildīto ilgu sāpes, un viņš centās izlikties vienaldzīgs.

— Viņa ir tiešām glīta šovakar: viņai ir visskaistākie pleci pasaulē, un, lai parādītos ļaudīm vēl skaistāka, viņa tos slēpj.

Viņš turpināja tērzēt, izklaidīgi smaidīdams un stāstīdams sīkumus par Benedetu, kuru vēl joprojām ietiepīgi dēvēja par grāfieni. Viņš bija dziļāk ierāvies nišā, bez šaubam, bīdamies, lai sarīkojuma viesi nepamana viņa nobālušo seju un lupu sāpīgo raustīšanos. Viņš nespēja vairs cīnīties un rādīt smaidošu vienaldzību, noraugoties ši pāra tik naivi izpaustajā priekā. Viņš bija laimīgs par atelpu šai brīdī, ko deva karaļa un karalienes ierašanās.

— Lūk, arī viņu majestātes! — grāfs Prada iesaucās, pagriezdamies pret logu. — Paskatieties šo burzmu uz ielas!

Tiešām, lai gan logi bija aizvērti, no ielas šeit atskanēja pūļa saceltais troksnis. Pjērs pavērās lejup un elektrisko lampu atspulgā ieraudzīja cilvēku jūru, kas viļņoja pār braucamo ceļu un drūzmējās ap karietēm. Jau vairākas reizes viņš bija sastapis karali savās ikdienas pastaigās, kad tas brauca uz villa Borghese-, karalis devās turp kā vienkārša privātpersona, kā krietns pilsonis, bez sargiem un bez pavadoņiem, vienīgi adjutants sēdēja ekipāža tam blakus. Reizēm viņš bija arī viens un vadīja pats savu vieglo faetonu melnā livrejā tērpta kalpotāja pavadībā. Reiz viņš bija paņēmis līdzi arī karalieni, tad abi sēdēja viens otram blakus kā saticīgi laulāti draugi, kas devušies izpriecas braucienā. Un steidzīgie ļaudis ielās, kā arī cilvēki, kas pastaigājās parkos, redzēdami karaļpāri braucot garām, to sveicināja, godbijīgi palocīdamies un neizplūzdami nekādos kliedzienos, bet aizrautīgākie atklāti piesteidzās pie ekipāžas, lai tiem laipni uzsmaidītu. Pjērs, kurš bija pieradis domāt par karaļiem, ka tie ir bezgala nobažījušies par savu drošību, parādoties ielās tikai greznas svītas pavadībā, bija dziļi pārsteigts un aizkustināts, redzēdams karaļpāra laipno vienkāršību un to, cik brīvi un droši tie jutās, un visur tos pavadīja labvēlīgi sinaido-šie padotie. Pjērs bija uzzinājis arī vēl citus sīkumus par Kvirinālu, uzzinājis, ka karalis ir laipns un vienkāršs cilvēks, miermīlīgs, uzzinājis, ka viņš mīl medības, vientulību un svaigu gaisu; karalim derdzās vara, kas viņam bieži vien lika sapņot par brīvu dzīvi tālu no valdnieka atbildīgās autoritātes, kādai, šķita, viņš nebija radīts. Bet it sevišķi tauta pielūdza karalieni, viņai piemita tik dabisks un tīrs godīgums, ka viņa bija vienīgā, kas nekā nezināja par skandāliem Romā, bija visai izglītota, daudz interesējās par literatūru un jutās ļoti laimīga, ka ir gudra un pat pārspēj savus padotos; viņa zināja to, un viņai tas sagādāja prieķu, un šis prieks izpaudās bez jebkādas iedomības — vienkārši un piemīlīgi.

Prada, kurš arī, tāpat kā Pjērs, bija piespiedis seju pie loga rūts, rādīja tam pūli.

— Tagad, kad ļaudis ir redzējuši karalieni, viņi varēs mierīgi aiziet gulēt. Un tur lejā nav neviena policista, apgalvoju jums to… Ak, mīlētam būt, mīlētam būti

Pradas ciešanas atsākās no jauna, un viņš, gribēdams izlikties jautrs, pagriezās ar seju pret galeriju.

— Uzmanību, mans dārgais, galvenais — nepalaist garām viņu majestāšu ienākšanu! Tas ir pats skaistākais šajos svētkos.

Aizritēja dažas minūtes, un orķestris pēkšņi pārtrauca polku un pūšamie instrumenti no visa spēka skandēja karalisko maršu. Dejotāji lielā apjukumā metās uz durvīm, zāles vidus palika tukšs. Buondžovanni pavadībā ienāca karalis ar karalieni, kurus viņi bija gaidījuši lejā pie kāpnēm. Karalis bija tērpies frakā, un karalienes tērps bija no salmu dzeltena atlasa darināts, greznots ar brīnišķīgām, baltām mežģīnēm; zem briljanta diadēmas, kas rotāja skaistos, gaišos matus, raudzījās apaja, spirgta, laipnības un maiguma apgarota sejiņa; viņas izskats bija visai jaunavīgs. Mūzika joprojām vēl skanēja apsveikuma skaļajā jūsmā. Aiz saviem vecākiem parādījās Cēlija viesu barā, kas gribēja redzēt valdnieku pāri; tad nāca Atīlio, Sako ģimenes tuvinieki un oficiālas personas. Un, gaidot karaļpāra apsveikuma marša beigas, mūzikai skanot, spuldžu spilgtajā gaismā vīdēja skatieni, smaidi un sveicieni; ielūgtie viesi, kājās stāvot, drūzmējās un cēlās pirkstgalos izstieptiem kakliem un mirdzošām acīm — kā galvu un dārgakmeņiem zaigojošu plecu jūras paisuma vilnis.

Beidzot orķestris apklusa un sākās priekšā stādīšanās ceremonija. Viņu majestātes, kas Cēliju pazina jau sen, apsveica to ar tēvišķīgu labvēlību. Sako kā jau ministram un, galvenais, kā tēvam ļoti gribējās karaļpārim stādīt priekšā savu dēlu Atīlio. Mazais vīriņš salieca lokano muguru, atrada skaistus un tik piemērotus vārdus, ka leitnantam vajadzēja palocīties karalim, pie tam karaliene laipni uzsmaidīja glītajam, tik kvēli mīlētajam jauneklim. Viņu majestātes izrādīja sevišķu labvēlību pat Sako kundzei, kas — visai kautrīga un piesardzīga — turējās aizmugurē. Un tad norisa tas, par ko sajūsmā uzzināja ļaudis visos salonos un kas izraisīja bezgalīgas pārrunas. Pamanījusi Benedetu, kuru grāfs Prada viņai pēc kāzām bija stādījis priekšā, karaliene jaunajai sievietei uzsmaidīja glāsainā priekā par viņas daiļumu un piemīlību; Bc-nedetai vajadzēja pienākt pie karalienes, kas viņai izrādīja lielu pagodinājumu — dažas minūtes ar viņu sarunājoties. Karaliene veltīja Benedetai vislaipnākos vārdus, kurus dzirdēja arī blakus stāvošie viesi; karaliene, protams, neko nezināja par dienas notikumiem, par to, ka Benedetas laulība ar grāfu Pradu šķirta, par gaidāmo laulību ar Dārio, kas šajos svētkos tika pasludināta, tā ka šis sarīkojums bija divkārši saderināšanās svētki. Iespaids tomēr bija dziļš, un visi runāja par komplimentiem, kādus Benedetai bija teikusi vistikumīgākā un gudrākā karaliene pasaulē; Benedetas uzvaras līksme pieauga, viņa kļuva vēl daiļāka, vēl lepnāka, vēl starojošāka savā laimē, ka beidzot drīkstēja stāvēt blakus mīlētajam, iecerētajam dzīvesbiedram.

Tas viss sagādāja neizsakāmas ciešanas grāfam Pra-dam. Kamēr karaļpāris turpināja sarunāties — karaliene ar dāmām, kas to apsveica, un karalis ar virsniekiem, diplomātiem, ar veselu baru ievērojamu personu, — Prada redzēja vienīgi Benedetu, kuru visi apsveica, kurai teica glaimus, kuru apvija mirdzums un slava. Viņai blakus stāvēja Dārio, baudīja laimi un staroja līdz ar viņu. Viņi bija tie, kuriem tika rīkota šī balle, viņiem vizmoja šīs spuldzes, orķestris spēlēja viņiem, un visas Romas skaistules viņu dēļ atsedza savus daiļos plecus, kas zaigoja briljantu mirdzā, un viņu dēļ zāle bija mīlas dvesmas pārņemta; viņiem par prieku nupat bija ienācis karaļpāris, karaliskajam maršam skanot, viņiem par godu šie svētki izvērtās apoteozē, viņiem uzsmaidīja pielūgsmes cienīgā valdniece, un viņu saderināšanās dienā tā ieradās šeit kā pasaku labā feja, kas atnes jaunpiedzimušam bērnam laimi. Un šīs izcilās spozmes stunda nozīmēja laimes un līksmes kalngalu šai sievietei, kuras daiļums bija piederējis viņam un kuru viņš nebija ieguvis; uzvaru guva šis vīrs, kas viņam to tagad atņems; šī uzvara, ko šeit publiski rādīja, bija grāfam Pradam tik apkaunojoša, ka viņš uztvēra to kā sejā cirstu svelošu pliķi. Ne tik vien viņa lepnums un kaisme asiņoja, bet, Sako dzimtai triumfējot, apdraudēta bija arī viņa manta. Vai tad tā ir patiesība, ka Romas burvīgais klimats galu galā samaitā ziemeļu bargos iekarotājus, un vai tieši tādēļ viņš nejuta pagurumu un nespēku, vai tieši tādēļ viņa parastā uzņēmība bija zudusi? Vēl šorīt Fraskati, pārlūkojot šos nelaimīgos celtniecības darbus, viņš bija dzirdējis, kā, plaisām krakšķot, iznīkst viņa miljoni, kaut arī viņš neticēja savam drīzajam bankrotam, par ko jau klīda valodas; bet vakarā šai svētku spozmē viņam šķita, ka dienvidnieki uzvar un Sako, šis nesātīgais plēsoņa, kurš dzimis zem svelmainās saules stariem, rijīgi kampdams laupījumu, gūst virsroku pār viņu. Sako — ministrs, Sako — karaļa uzticamības persona, Sako, kurš līdz ar sava dēla laulībām saistījās ar vienu no Romas dižciltīgajām ģimenēm, Sako, kuram bija vislielākās izredzes kādu dienu kļūt par Romas un Itālijas noteicēju, Sako, kas jau tagad pilnībā rīkojas ar naudu un cilvēku likteņiem, — kāds tas būs sitiens grāfa Pradas alkatīga cilvēka pašmīlībai un baudkārei, grāfam Pradam, kurš dzīru beigās jau redz sevi padzītu no pilnā galda. Viss gruva, visi aizslīdēja projām no viņa; Sako nozaga viņa miljonus, Benedeta iekvēlināja viņa kaisli un atstāja neapmierinātu iegribu brūci, kura nekad neaizdzīs.

Sai mirklī Pjērs atkal izdzirda dobjo, dzīvniecisko skaņu, nevilšo izmisuma vaidu, kas viņam plosīja sirdi. Viņš pavērās grāfā.

— Vai jums kas sāp? — Pjērs vaicāja.

Bet, paskatījies uz bālo vīru, kas ar pārcilvēcisku spēku valdīja pār sevi, viņš nožēloja netaktisko jautājumu, kurš palika bez atbildes. Lai grāfu uzmundrinātu, viņš sāka skaļi izteikt pārdomas, kādas viņam izraisīja šo svētku krāšņums.

— Jā, jūsu tēvam bija taisnība, mēs, franči, ar mūsu stingri katolisko audzināšanu pat tagadējā laikmetā, kad neticība izplatījusies visur, Romā saskatām vienīgi mūžseno pāvestu pilsētu un nezinām, pat nespējam saprast, ka šeit gadu pēc gada notikušas dziļas pārmaiņas no tā brīža, kopš Roma kļuvusi mūslaiku Itālijas galvaspilsēta. Ziniet, man, ierodoties šeit, nebija nekāda priekšstata par jūsu karali un viņa valdību, par jūsu jauno itāliešu tautu, kas tik sirsnīgi bija pūlējusies, sev galvaspilsētu radīdama. Jā, savā sapnī par Romu, par jauno, kristīgo un evaņģēlisko Romu, kas nestu laimi cilvēcei, es to visu atvirzīju sāņus un neņēmu vērā.

Pjērs viegli iesmējās, jo pašam šķita nožēlojama viņa vientiesība; pamādams ar roku, viņš norādīja uz galeriju, kur firsts Buondžovanni tobrīd palocījās karalim un fir-stiene klausījās Sako glaimos, uz uzvarēto pāvesta aristokrātiju, kuras vietu bija saglābuši vakarējie iznireļi; pāvesta un karaļa piekritēji bija tiktāl sajaukušies, ka nebija vairs ne «baltās», ne «melnās» sabiedrības, bija tikai pavalstnieki, kas dzīrās drīz kļūt par vienotu tautu. Vai tad par neiespējamu uzskatītā samierināšanās starp Kvi-rinālu un Vatikānu jau nebija notikusi, vai naids nebija jau novērsts ikdienas apstākļos, raugoties šai priekpilnajā, smaidošajā, greznajā sabiedrībā, kur visus aizrāva ilgas dzīvot, mīlēt un mīlētam būt? Ja ne oficiāli, tad faktiski samierināšanās jau bija nolikusi. Atīlio un Cēlijas laulībām bija jākļūst par šīs samierināšanās simbolu, jaunībai un mīlai jāpārvar vecais naids, visām nesaskaņām jāiz-zūd, lūkojoties skaistā jaunekļa uzvarā, kas bija iekarojis daiļas meitenes sirdi, lai turpinātos cilvēku cilts.

— Paskatieties taču uz viņiem, — Pjers atsāka, — cik šie saderinātie ir skaisti, jauni un līksmi, kā viņi smejas, raugoties nākotnē! Ps ļoti labi saprotu, ka jūsu karalis ir atnācis, lai iepriecinātu savu ministru un lai iekarotu savam tronim kādas visvecākās romiešu ģimenes labvēlību; tā ir laba, drosmīga un pareiza politika. Bet es gribētu arī ticēt, ka viņš izpratis šīs laulības aizkustinošo nozīmi — vecā Roma šī apburošā, naivā, mīlošā bērna personā atdod sevi jaunajai Itālijai, šim aizrautīgajam, taisnīgajam un godīgajam jauneklim, kas tik lepni valkā savu uniformu. Lai šī laulība būtu pastāvīga un auglīga, lai tā būtu sākums lielai valstij, kādu es jums no visas sirds vēlu īpaši tagad, kad esmu iemācījies saprast jūs!

Sāpēs par irstošo sapni, sāpēs par savas evaņģēliskās, visu pasauli pārvaldošās Romas sabrukumu Pjērs vēlējumu mūžīgajai pilsētai izteica ar tik dziļu aizrautību, ka Pradam vajadzēja viņam atbildēt:

— Pateicos jums. Tas ir vēlējums, kas mīt katra krietna itālieša sirdī.

Pradas balss aizlūza. Raugoties Celijā un Atīlio, kas smaidīdami tērzēja, viņš pamanīja Benedetu un Dārio, kuri bija pienākuši pie tiem ar to pašu bezgalīgas laimes smaidu. Un, redzot šos abus pārus atkal vienotus staro jošā, lepnā dzīvespriekā, grāfam nebija vairs spēka palikt šeit, raudzīties viņos un ciest.

— Es beidzos nost aiz slāpēm. — viņš brutāli iesaucās. — Iesim taču bufetes telpā kaut ko iedzert.

Viņš aizslīdēja garām pūlim, garām logiem, lai neviem-viņu nepamanītu, kamēr sasniedza durvis galerijas pašā galā, kas veda senlietu zālē.

Pjērs viņam sekoja, bet pēkšņi viesu plūsma tos izšķīra un nesa Pjēru pretim abiem pāriem, kuri joprojām vēl draudzīgi sarunājās. Cēlija, ieraudzījusi priesteri, tam, draudzīgi aicinādama, pamāja. Dziļi jūsmodama par skaistumu, viņa, aizrautīgi salikusi kā lūgšanā savas mazās, lilijām līdzīgās rokas, stāvēja Benedetas priekšā kā pie madonnas tēla.

— Ak, abata kungs, esiet taču tik laipns un pasakiet viņai, ka viņa ir brīnumskaista, daiļāka par visu, kas pasaulē ir skaists, skaistāka par sauli, mēnesi un zvaigznēm!… Mīļā, ja tu zinātu, ka es esmu līdz sirds dziļumiem aizkustināta par tavu daiļumu, tu esi skaista kā laime, skaista kā mīlestība!

Benedeta smaidīja, un arī abi jaunie vīrieši priecājās.

— Tu esi tikpat skaista kā es, mana mīļā … Mēs esam laimīgas, un tādēļ mēs esam skaistas!

Cēlija klusi atkārtoja:

— Jā, jā, mēs esam laimīgas… Vai tu atceries to vakaru, kad man sacīji, ka nekad neizdošoties salaulāt karali ar pāvestu? Atīlio un es — mēs tos salaulāsim, mēs taču esam tik laimīgi!

— Bet Dārio un es — mēs, tieši pretēji, to nedarīsim! — jautri atbildēja Benedeta. — Vai atceries, ko tu man teici tai pašā vakarā? Tu teici: pietiek, ja cilvēks mīl, tad viņš ir spējīgs glābt pasauli!

Kad beidzot Pjērs sasniedza senlietu zāles durvis, kurā bija iekārtotas bufetes telpas, viņš tur atrada grāfu Pradu nekustīgi stāvam un nespējam novērst acis no nežēlīgās ainas, no kuras viņš bija gribējis vairīties. Viņu kaut kas spieda nemitīgi atskatīties un raudzīties, atkal raudzīties turp. Ar sāpju pārņemtu sirdi viņš, dejām atsākoties, noskatījās kadriļas pirmo tūri, kuru orķestris spēlēja, pūšamiem instrumentiem dārdot pilnā skaļumā.

Benedeta ar Dārio un Cēlija ar Atīlio — abi pāri dejoja viens otram iepretī. Viņi bija jaunības un dzīves spara pārpilni, dejodami spulgajā gaismā, krāšņuma mirdzas un mīlas smaržas piesātinātajā atmosfērā, viņi bija tik apburoši un valdzinoši, ka karalis un karaliene tuvojās dejotājiem un ar patiku noskatījās viņos. Skanēja apbrīnas pilni bravo saucieni, un visas sirdis pārplūda glāsainā jūsmā.

— Es beidzos nost aiz slāpēm, nāciet taču! — atkārtoja Prada, kuram galu galā bija izdevies novērsties no mokošās ainas.

Viņš paprasīja ledus aukstu limonādi un izdzēra to vienā paņēmienā, kā drudzī degošais, kurš nekad nespēs noslāpēt liesmu sevī, kas to iznīcina.

Senlietu zāle bija plaša telpa ar mozaīkas plākšņu grīdu un imitēta marmora sienām, gar kurām bija novietota slavenā vāžu, bareljefu un statuju kolekcija. Marmors gan bija pārsvarā, bet tur atradās arī bronzas priekšmeti, to vidū nesalīdzināmi skaists mākslas darbs — mirstošais gladiators. Tomēr visbrīnišķīgākā statuja bija slavenā Venera, Kapitolija Veneras tēla līdziniece, bet vēl daijāka, graciozāka, turklāt kreisā roka tai bija graciozi atliekta kā saldkaisles aizmirstības brīdī. Šovakar spēcīgs elektrisks reflektors lēja žilbinošu saules vizmu pār to un baltais marmors savā dievišķajā, šķīstajā kailumā šķita izstarojam mūžīgu, nekad nemirstošu dzīvību.

Pie sienas zāles galā bija iekārtota bufete — garš, ar izšūtu galdautu segts, šķīvjiem un augļiem, cepumiem un aukstiem uzkožamiem apkrauts galds. Ziedu pušķi vidēja starp šampanieša pudelēm, karstiem punšiem, ledus sorbetiem, neskaitāmām glāzēm, tējas un buljona tasītēm, un gaismas spulgā bagātīgā krāšņumā dzirkstīja kristāls, porcelāns un sudrabs. Veiksmīgs jauninājums šajās viesībās bija tas, ka zāles vienā pusē bija novietoti mazi galdiņi, lai ēdot nebūtu jāstāv kājās; viesi varēja šeit apsēsties, un tos apkalpoja tāpat kā kafejnīcā.

Pie viena no mazajiem galdiņiem Pjērs ieraudzīja Narcišu, kas sēdēja blakus jaunai sievietei; pazinis Līzbeli, Prada piegāja pie viņiem.

— Redzat, kādā patīkamā sabiedrībā jūs mani sastopat, — sūtniecības atašejs galanti sacīja. — Jūs mani pazaudējāt, un es izlēmu piesolīt savu roku daiļajai dāmai un atvest viņu šeit.

— Tā bija visai laba doma, jo inan ļoti slāpa, — laipni smaidīdama, sacīja Līzbele.

Viņi bija likuši atnest ledus aukstu kafiju un baudīja to lēnām, maisot ar mazām, apzeltītām sudraba karotītēm.

— Man arī, — grāfs paskaidroja, — es mirstu aiz slāpēm, es tās nevaru remdēt… Jūs taču ielūgsiet ari mūs, dārgais Abēra kungs, vai ne? Sī kafija varbūt mani mazliet apmierinās. Mīļā draudzenīt, atļaujiet man jūs iepazīstināt ar abatu Fromāna kungu, jaunu, visai ievērojamu franču priesteri.

Visi četri sēdēja tur ilgāku laiku, tērzēja un mazliet uzjautrinājās par garām ejošiem viesiem.

Prada, kurš parasti izturējās ļoti uzmanīgi pret savu draudzeni, tagad bija izklaidīgs, jo ciešanas viņu sagrāba no jauna; viņa skatieni atkal un atkal vērās blakus galerijā, kur skanēja mūzika un bija dzirdams dejas ritma troksnis.

— Par ko jūs domājat, mans mīļais draugs? — laipni jautāja Līzbete, redzot viņu tik bālu, domās aizklīdušu. — Vai jūs nejūtaties labi?

Viņš neatbildēja, bet pēkšņi iesaucās:

— Lūk, kur īstais mīlas pāris — tā tik ir mīla un laime!

Viņš norādīja uz marķīzi Monlefiori, Dārio māti, un uz viņas otro vīru — Zilu Laportu, kādreizējo šveiciešu gvardes seržantu, kurš bija piecpadsmit gadus jaunāks un kuru tā ar savām aizvien vēl skaistajām, liesmojošajām acīm bija sev nomakšķerējusi Korso braucienos un padarījusi par marķīzu Montcfiori, lai tas pilnīgi piederētu viņai. Ballēs un viesībās viņa no jaunā vira neatkāpās ne soli un pretēji pieņemtajām paražām neatlaidīgi turējās pie viņa rokas un ieradās kopā ar viņu bufetes telpā, jo bija laimīga to parādīt sabiedrībai kā skaistu vīrieti, ar kuru lepojās. Abi, kājās stāvēdami, dzēra šampanieti un ēda sendvičus; marķīze Montcfiori bija vēl ļoti skaista, lai gan viņa bija jau vecāka par piecdesmit gadiem; marķīzs Montcfiori ar savām kuplajām ūsām un lepno stāju atgādināja laimīgu dēkaini, kura jautrā brutalitāte valdzināja dāmas.

— Vai zināt, — klusi atsāka grāfs, — ka viņa šo dēkaini izpestījusi no nepatīkamas afēras? Jā, viņš līdz šim tik tikko vilka dzīvību, piegādājot relikvijas Beļģijas un Francijas klosteriem; viņš bija iekārtojis šeit veselu viltotu svētlietiņu fabriku, un vietējie amatnieki ebreji izgatavoja pēc viņa pasūtījuma mazus senlaiku relikviju šķirstiņus, lietojot auna kaulu šķembas; priekšmetus apstiprināja ar zīmogiem un parakstiem augstas autoritatīvas personas. Šo afēru, kurā bija iejaukti ari trīs pre-lāti, notušēja… Ak, laimīgais cilvēks! Paskatieties tik, kā marķīze to aprij acīm! Un vai viņš neizskatās kā īsts augstmanis — kā viņš tur šķīvi, no kura viņa ēd putna gaļu!

Pēc tam grāfs Prada ar rūgtu, dzēlīgu ironiju turpināja stāstīt par Romā populāriem mīlas romāniem. Sievietes šeit bija neizglītotas, spītīgas un greizsirdīgas. Ja sieviete bija sev iekarojusi vīrieti, viņa nemitīgi to sai-gāja un turēja pie sāniem visu mūžu, tas kļuva par viņa , īpašumu, par priekšmetu, ar kuru tā rīkojās, kā viņai patika. Viņš uzskaitīja bezgalīgi daudz mīlas sakaru, citu vidū minēdams arī donnu Serafīnu un Morāno, — visi šie sakari bija izvērtušies īstās laulībās; viņš zobojās par fantāzijas trūkumu, par to pilnīgo un pārlieku smagnējo atdošanos, par mietpilsoniskajiem skūpstiem, kas var beigties vienīgi ar nepatīkamu katastrofu, ja vispār kādreiz beidzas.

— Bet kas ar jums noticis, kas ar jums noticis, mīļais draugs? — Līzbcte iesaucās, atkal iesmiedamās. — Tas, ko jūs te nosodījāt, tomēr ir loti skaisti! Ja cilvēki mīl viens otru, tad arī jāmīl visu mūžu.

Viņa bija apburoša ar saviem gaišajiem, cirtainajiem matiem, ar glezno, balto kailumu; Narciss, pusaizvērtām acīm uz Līzbeti nolūkojies, salīdzināja to ar kādu tēlu Botičelli gleznā, ko bija redzējis Florencē. Nakts stundas ritēja, un Pjērs atkal bija ieslīdzis drūmās pārdomās, kad pēkšņi viņš izdzirda garām ejošu sievieti sakām, ka jau dejojot kotiljonu. Tiešām, tālumā skanēja orķestra pūšamie instrumenti; bet pēkšņi Pjērs atcerējās satikšanos, kuru viņam bija nolicis morisenjors Nanī mazajā spoguļu zālē.

— Vai jūs aizejat? — strauji vaicāja Prada, redzēdams, ka priesteris atsveicinās no Līzbetes.

— Nē, nē, vēl ne.

— Ak, jauki! Neaizejiet bez manis. Es gribu mazliet pastaigāties un pavadīšu jūs līdz mājām… Vai ne, jūs mani uzmeklēsiet šeit?

Pjēram vajadzēja šķērsot divus salonus — dzelteno un gaišzilo, iekams viņš beidzot nokļuva spoguļu zālē. Tas bija vārda vistiešākajā nozīmē rokoko stila brīnumdarbs; tā bija apaļa zāle ar nespodriem spoguļiem skaistos, apzeltītos, kokgriezumiem rotātos ietvaros. Pat pie griestiem bija spoguļi, un visu, kas šai salonā atradās, tic atainoja visādos veidos un uz visām pusēm. Par laimi, šeit nebija izvietotas elektriskās spuldzes, vienīgi divi kandelabri ar sārtām svecēm apgaismoja telpu. Tapetes un ari mēbeles bija pārvilktas ar gaišzilu zīdu, un iespaids, šeit ienākot, bija neizsakāmi liegs un apburošs, it kā cilvēks būtu ienācis gaišā feju pili, dzidro ūdeņu dzīlēs, kur pašos attālākos stūrīšos gaismu lēja zvaigžņu kūļi.

Tūlīt Pjērs ieraudzīja monsenjoru Nanī, kurš ērti sēdēja uz zema dīvāna; kā jau prelāts bija cerējis, viņš te atradās viens pats, jo kotiljons bija aizvīlis lielāko viesu daļu uz galeriju. Valdīja dziļš klusums, un orķestris bija tikko sadzirdams, tālē izgaisa vieglas, klusas flautas skaņas.

Priesteris atvainojās, ka licis sevi gaidit.

— Nekas, mans mīļais dēls, — monsenjors Nanī atbildēja ar savu neizsmeļamo laipnību, — es šajā patvērumā jūtos ļoti labi… Kad pūlis mani sāka pārlieku nogurdināt, paslēpos šeit.

Viņš nerunāja par karaļpāri, bet lika saprast, ka pacenties, nepārkāpjot etiķeti, izvairīties no satikšanās. Ja viņš vispār esot atnācis šurp, tad ne tikai aiz dziļām simpātijām pret Cēliju, bet arī aiz diplomātiskiem apsvērumiem, lai parādītu, ka Vatikāns nevēlas pilnīgi saraut visas saites ar seno, dižciltīgo Buondžovanni ģimeni, kurai pāvesta varas vēsturē ir ievērojama loma. Nav šaubu, ka Vatikāns nevar piekrist šīm laulībām, kas šķietami savieno veco Romu ar jauno Itālijas karaļvalsti, bet tas ari negribētu radīt priekšstatu, ka zaudē visu interesi, noiet malā un pamet savus visuzticamākos kalpus.

— Bet tagad, mans mīļais dēls, — prelāts atsāka, — tagad runāsim par jums… Es jau jums teicu, ka, par spīti tam, ka cenzūras kongregācija jūsu grāmatu jau nosodījusi, lēmums svētajam tēvam parakstīšanai tiks nodots tikai parit. Jūsu rīcībā vēl ir vesela diena.

Pjērs nespēja atturēties, viņu nepārtraucis ar skumju izsaucienu.

— Ak, monsenjor, ko tad lai es iesāku? Esmu visādi pārdomājis un neatrodu nekādas izdevības, nekādas iespējas sevi aizstāvēt… Kā tad lai es tagad piekļūstu svētajam tēvam, ja viņš ir slims!

— Ak, slims, slims, — Nanī murmināja ar viltīgu sejas izteiksmi, — svētais tēvs jūtas daudz labāk, jo man nupat vēl šodien tika parādīts gods, tāpat kā katru trešdienu, tikt pieņemtam. Ja viņš ir mazliet noguris un visi stāsta, ka viņš ir ļoti slims, viņš atļauj to stāstīt — jo viņš var atpūsties un pieņemt konkrētu lēmumu attiecībā uz zināmiem godkāriem un nepacietīgiem cilvēkiem.

Bet Pjērs bija pārlieku satraukts, lai uzmanīgi klausītos, viņš turpināja:

— Nē, tagad visam ir beigas, esmu izmiŠis. Jūs man minējāt brīnumu, kas vēl iespējams, bet es vairs neticu brīnumiem. Romā neko neesmu panācis, es braukšu prom, atgriezīšos Parīzē, kur turpināšu savu cīņu… Jā, mana dvēsele nevar samierināties ar to; mana ticība, ka glābiņu var nest tikai mīlestība, nevar mirt. Es atbildēšu ar jaunu grāmatu, es stāstīšu tajā, kādā zemē šai jaunajai reliģijai jārodas un jāuzplaukst.

Iestājās klusums. Nanī raudzījās viņā ar savām skaidrajām acīm, kurām piemita tērauda asums. Lielajā klusumā, kur mazā salona smagajā, tveicīgajā gaisā spoguļi atstaroja neskaitāmas sveces, pēkšņi iešalcās orķestra skaņas, šurp atplūda un izgaisa lēna, šūpojoša valša skaņas.

— Mans mīļais dēls, dusmas ir ļaunums… Atcerieties, ka es jums jau tūlīt pēc jūsu ierašanās Romā apsolīju — gadījumā, ja jums neizdosies panākt audienci pie svētā tēva, es jums to mēģināšu izkārtot?

Redzot jaunā priestera saviļņojumu, viņš turpināja:

— Uzklausiet mani un neuztraucieties … Svētais tēvs ne vienmēr saņem gudrus padomus. Ap viņu ir cilvēki, kuriem padevības jūsmā reizēm pietrūkst saprāta. Es jums to sen jau teicu, kad brīdināju jūs no nepārdomātiem ceļiem .. . Tādēļ jau pirms trim nedēļām es pats personiski nodevu jūsu grāmatu svētajam tēvam, lai viņš varētu tajā ieskatīties. Es paredzēju, ka citādi grāmata nenokļūs pie viņa … Un man ir uzdots jums pateikt: svētais tēvs ir bijis sevišķi labvēlīgs un izlasījis jūsu grāmatu; tagad viņš izteicis vēlēšanos jūs redzēt.

No Pjēra krūtīm izlauzās prieka un pateicības sauciens:

— Ak, monsenjor, ak, monsenjorl

Nani pamāja Pjēram, lai tas apklustu, un visai nemierīgu skatienu raudzījās apkārt, it kā bīdamies, vai kāds tos nedzird.

— Klusu, klusu! Tas ir noslēpums, svētais tēvs vēlas jūs sagaidīt pats, lai neviens to nezinātu … Klausieties uzmanīgi. Tagad pulkstenis rāda rīta otro stundu, vai ne? Šodien pat, tieši pulksten deviņos vakarā, ierodieties Vatikānā un pie visām durvīm vaicājiet pēc Skvadra kunga. Visur jūs ielaidīs. Augšā Skvadra kungs jūs sagaidīs un aizvedīs pie svētā tēva … Bet nesakiet nevienam ne vārda par to, lai neviena dvēsele to nenojaustu!

Laimē un pateicībā kā neprātīga pukstēja Pjēra sirds, kad viņš satvēra abas prelāta mīkstās, tuklās rokas.

— Ak, monsenjor, kā lai es jums izsaku savu pateicību? Ja jūs zinātu — manā dvēselē mita nakts un sašutums, kopš es sajutu, ka esmu vienīgi rotaļlieta šo vareno eminenču rokās, kas par mani ņirgājās!… Jūs mani glābjat, manī ir atkal uzvaras apziņa, jo beidzot taču varēšu nomesties ceļos pie svētā tēva, pie taisnības un patiesības tēva kājām. Viņš nevar mani neattaisnot, mani, kas viņu mīl, kas viņu apbrīno, kas ir pārliecināts, ka cīnās vienīgi par viņa politiku, vienīgi par viņa dārgajām idejām… Nē, nē, tas nav iespējams, viņš neparakstīs spriedumu, viņš nenosodīs manu grāmatu!

Nanī, kurš bija atbrīvojis savas rokas, centās Pjēru nomierināt ar tēvišķīgu mājienu, un no viņa lūpām nenozuda viegls, nicīgs smīns par šādu gluži nevajadzīgu sajūsmu. Beidzot viņam arī izdevās mazliet nomierināt Pjēru, un viņš lūdza priesteri aiziet. Tālumā atkal biia dzirdamas orķestra skaņas. Kad priesteris gāja projām, vēlreiz pateikdamies monsenjoram, tas vienkārši atbildēja:

— Mans mīļais dēls, atcerieties, ka vienīgi paklausībā mīt diženums.

Pjērs, kurš tagad gribēja, cik vien ātri iespējams, aiziet, aizsteidzās uz ieroču zāli, kur Prada viņu gaidīja. Karaļ-pāris, Buondžovanni un Sako ģimeņu pavadīts, bija tikko atstājis balli. Karaliene bija apskāvusi Cēliju kā māte, bet karalis spiedis roku Alīlio; tā bija labvēlības izpausme, par kādu abas ģimenes staroja lepnumā. Daudzi viesi tagad sekoja valdnieku priekšzīmei un mazās grupās atstāja viesības. Arī grāfs, kurš bija kļuvis vēl drūmāks un šķita vēl vairāk sarūgtināts, bija nepacietīgs.

— Beidzot jūs nākat, es jūs gaidu. Labi, pazudīsim ātri, vai ne?.,. Jūsu tautietis Narciss Abēra kungs man lūdza jums pateikt, lai jūs viņu nemeklējot. Viņš aizgāja pavadīt manu draudzeni Līzbeti līdz ekipāžai… Es noteikti vēlos pabūt svaigā gaisā. Gribu pastaigāties kopā ar jums, aizstaigāšu kājām līdz Džūlijas ielai.

Kad abi ģērbtuvē bija uzvilkuši mēteļus, grāfs nevarēja atturēties nepaņirgājies, rupji piebilzdams:

— Es redzēju aizbraucam visus četrus kopā — jūsu labos draugus; jūs pareizi darījāt, ka esat izlēmis iet kājām, jo jums vairs nebija vietas karietē… Un donna Serafīna! Kāda gan tā ir nekaunība — viņas gados braukt šurp kopā ar savu Morāno, lai uzvaras priekā palielītos par neuzticīgā pielūdzēja atgriešanos! Un abi pārējie, abi jaunie, ak, atzīstos, man ir grūti mierīgi runāt par viņiem, jo viņi, šovakar šeit parādīdamies, ir pastrādājuši reti nekaunīgu un nežēlīgu neģēlību!

Viņa rokas drebēja, un viņš murmināja:

— Laimīgu ceļu, laimīgu ceļu, jaunais cilvēk! Brauciet laimīgi uz Neapoli!… Jā, es dzirdēju, ka viņš Cēlijai stāstīja, ka šovakar pulksten sešos braucot uz Neapoli. Nu, mani novēlējumi viņu pavada. Laimīgu ceļu!

Iznākot no telpu tveicīgā karstuma skaidrajā, svaigajā nakts gaisā, abi vīrieši pēkšņi jutās lieliski. Bija burvīga pilnmēness nakts, viena no tām Romas naktīm, kad pilsēta dus elizejiskā gaismā, bezgalības sapņa aijāta zem mūžīgajām debesīm. Viņi soļoja lejup pa Korso, tad pa Viktora Emanuēla prospektu.

Prada bija mazliet nomierinājies, bet ironizēja vēl joprojām un, lai aizmirstos, drudžainā aizrautībā sāka runāt par Romas sievietēm, par šiem svētkiem, kurus sākumā bija uzskatījis par ļoti skaistiem, bet kurus tagad izsmēja.

— Jā, viņām ir skaisti tērpi, bet tie viņām nepiestāv; šos tērpus tās pasūta Parīzē un, protams, nav tos uzlaikojušas. Tāpat ir ar viņu dārglietām; viņām vēl ir briljanti un visvairāk ļoti skaistas pērles, bet tās ir tik smagnējā ietvarā, ka visumā izskatās briesmīgi. Un, ja jūs zinātu, kāda aprobežotība un vieglprātība slēpjas zem viņu acīm redzamās augstprātības! Viss viņām ir virspusējs, pat reliģija: zem ārējā spožuma nav nekas, vienīgi neizmērojams tukšums. Es noskatījos, kā viņas bufetes telpā kāri ēda. Ak, taisnība gan, apetīte viņām ir lieliska! Ievērojiet, ka šovakar viesi uzvedās puslīdz labi, pārlieku norija. Bet, ja jūs piedalītos kādā galma ballē, jūs redzētu vārdos neizsakāmu laupīšanu: bufete tiek aplenkta, viss notīrīts līdz pēdējam kumosam, tur notiek nemitīga drūzmēšanās un grūstīšanās.

Pjērs atbildēja negribīgi, aprautiem vārdiem. Viņš bija iegrimis pārplūstošā priekā par audienci pie pāvesta, viņš sapņoja par to, sagatavojās visos sīkumos, nevarēdams uzticēties nevienam. Abu vīriešu soļi atbalsojās platās, vientujās ielas izkaltušajā bruģi, kurā mēness izzīmēja spilgti melnas ēnas.

Pēkšņi Prada apklusa. Viņa pļāpīgā drosme bija apsīkusi, viņu mocīja un paralizēja briesmīgā iekšējā cīņa. Jau divas reizes viņš bija svārku kabatā aptaustījis ar zirnuli rakstīto vēstuli, kuras četras rindas viņš domās atkārtoja «Leģenda vēsta, ka Fraskati augot Jūdas vīģu koks, kura augļi kļūst nāvīgi tam, kas tiecas pēc pāvesta goda. Neēdiet saindētās vīģes un nedodiet tās ne savai saimei, ne savām vistām.» Vēstule vēl bija kabatā, viņš to sataustīja; viņš bija vēlējies pavadit Pjēru, lai šo zīmiti iemestu Bo-kanēru pils vēstuļu kastē. Viņš turpināja raiti soļot; nepaies ne desmit minūtes, kad vēstule būs jau kastē, nekādā pasaules vara viņu neaizkavēs to iemest, jo viņa lēmums bija galīgs. Nekad viņš nepieļaus izdarīt noziegumu — nepieļaus to, ka tiek noindēti cilvēki.

Bet viņš cieta tik briesmīgas mokas! Benedeta un Dā-rio sacēla viņā tādu naida un greizsirdības vētru! Viņš aizmirsa Līzbeti, kuru mīlēja, un bērnu, šo mazo būtni no viņa miesas, ar ko viņš tik ļoti lepojās. Vienmēr sieviete viņā bija modinājusi vīrieša iekāres dziņu, un tikai lās, kuras viņam pretojās, sniedza vislielāko baudu. Un tagad bija viena sieviete pasaulē, pēc kuras viņš tiecās, kuru bija nopircis, to apprecot, un kura bija sevi viņam liegusi! So sievieti, savu sievu, viņš nebija ieguvis un neiegūs nekad. Lai Benedetu iegūtu, viņš kādreiz bija gatavs aizdedzināt Romu; tagad viņš sev vaicāja, ko viņš būtu ar mieru darīt, lai aizkavētu Benedetu būt cita sievai. Jā, doma par šo citu, kurš baudīs to, kas piederēja viņam, uzplēsa atkal asiņojošo rētu viņa krūtīs. Kā gan viņi abi kopā smiesies par viņu! Kādu gan prieku viņiem sagādāja meli par viņa nespēju, lai padarītu viņu smieklīgu! Viņš tomēr jutās aizskarts, lai gan viņam bija pierādījums par viņa vīrietību, kuru katrā brīdī varēja uzrādīt. Un, lai gan grāfs pats tam neticēja, viņš tomēr bija Benedetu apvainojis, ka tā jau ilgi ir Dārio mīļākā Bokanēru pilī un naktis satiekas šai pili, kuras mīlas nostāsti bija kļuvuši leģendāri, un tiem abiem ir kopēja guļamistaba. Tagad tā, protams, būs, jo tie bija brīvi vismaz rio baznīcas saitēm. Viņš redzēja tos abus blakus vienā gultā, viņš modināja savā iztēlē mokošas vīzijas, skavas, skūpstus, mīlas aizrautību. Ak, nē, ak, nē, tas taču nebija iespējams, drīzāk lai pasaule sabrūk!

Kad viņš ar Pjēru atstāja Viktora Emanuēla prospektu, lai ietu pa vecajām līkloču ielām, kas veda uz Džūlijas ielu, grāfs iztēlē redzēja sevi iemetam vēstuli Bokanēru pils vēstuļu kastītē. Viņš iztēlojās, kā viss noritēs. Vēstule gulēs līdz rītam kastē. Tad sekretārs dons Vidžilio, kurš pēc kardināla rīkojuma glabāja šis kastes atslēgu, agrā rītā nokāps lejā, atradīs vēstuli un nodos to viņa eminencei, kurš neļāva nevienu viņam adresētu sūtījumu atplēst citam. Vīģes aizmetīs projām, nozieguma pastrādāšana nebūs iespējama, «melnā» sabiedrība klusēs. Bet, ja nu tomēr vēstule netiktu iesviesta kastē, kas gan tad notiktu? Viņš pieļāva arī šo varbūtību un skaidri redzēja, ka skaisti sakārtotās un ar lapām apsegtās vīģes glītajā groziņā pulksten vienos tiek noliktas uz kardināla pusdienu galda. Dārio, kā parasts, ēdamistabā atrodas viens ar savu tēvoci, jo uz Neapoli viņš brauks tikai vakarā. Vai tēvocis ar brāļadēlu abi ēdīs vīģes vai tikai viens un kurš no tiem? Te vīzija izplūda; tas atkal bija likteņa ceļš, tā likteņa, kuru viņš bija saticis uz Fraskati ceļa, kad tas neatturami un bez apstājas gāja pāri visiem šķēršļiem. Mazais vīģu groziņš turpināja savu ceļu pretī likteņa nolemtajam uzdevumam, un nekāds spēks pasaulē nebija tik stiprs, lai to aizturētu.

Bezgala gara aizvijās mēnesnīcā Džūlijas iela, un pie Bokanēru pils, kas iznira kā melna ēna zem sudrabotajām debesīm, Pjērs pamodās no sapņa. Netālajā baznīcā pulkstenis nosita trešo rīta stundu. Pjērs notrīcēja, izdzirdis sev blakus sāpīgu, žēlu, nāvīgi ievainota zvēra rēcienu, kas nejauši bija izlauzies grāfam pār lūpām.

Bet tūlīt arī sekoja zobgalīgu smieklu šalts, un, spiezdams priesterim rokas, Prada teica:

— Nē, nē, es tālāk vairs neiešu… Ja mani šeit ieraudzīs šai stundā, visi nodomātu, ka esmu atkal iemīlējies savā sievā.

Viņš aizdedzināja cigāru un aizgāja gaišajā naktī, atpakaļ neatskatīdamies.

XIII

Kad Pjērs pamodās, viņš bija joti pārsteigts, dzirdot pulkste.ru nositam vienpadsmit. Noguris pēc balles, kur bija palicis tik vēlu, viņš bija gulējis bērna miegā, saldā mierā, it kā izjuzdams savu laimi. Tikko viņš atvēra acis, spulgās saules stari, iespīdot pa logiem, spārnoja viņu cerībām. Viņa pirmā doma bija, ka šovakar ap pulksten deviņiem viņš beidzot redzēs pāvestu. Vēl desmit stundas! Bet ko lai viņš iesāk šai svētītajā dienā, kuras brīnišķās, dzidrās debeŠis šķita viņam kā laimes vēstneŠis?

Viņš piecēlās, atvēra logu un ļāva ieplūst telpā siltajam gaisam, kurš likās tādas pašas augļu un ziedu smaržas piesātināts, kādu viņš bija izjutis savā ierašanās dienā šeit un kura īpatnību viņš vēlāk veltīgi mēģināja izanalizēt, — tā bija apelsīnu un rožu smarža. Vai patiesi iespējams, ka tagad jau bija pienācis decembris? Kāda brīnišķīga zeme, kurā uz ziemas sliekšņa šķita atdzimstam aprīlis ar ziediem! Kad Pjērs bija apģērbies un ar elkoņiem atspiedies uz palodzes, lai paskatītos pāri zeltainajai Tibrai uz Janikula nogāzēm, kas zaļoja katrā gadalaikā, viņš mazajā, vientuļajā pils dārzā pamanīja Benedetu sēžam pie strūklakas. Pjērs arī kāpa lejup, jo nespēja palikt uz vietas ilgās pēc dzīves, prieka un skaistuma.

Benedeta starojoša, laimīgi smaidīdama, tūlīt gavilējoši izsaucās, kā jau viņš bija gaidījis, viņa sniedza Pjē-ram pretim abas rokas.

— Ak, mans dārgais abat, cik es esmu laimīga, cik laimīga!

Bieži viņi bija kopā aizvadījuši rītus šajā klusumā un aizmirstībā. Bet kādi tie bija skumji rīti, kad ne vienam, ne otram nebija nekādu cerību! Šodien viņiem šķita, ka pamestajām, nezālēm apaugušajām alejām, buksusa kokiem, kas bija izauguši vecajā, aizbērtajā baseinā, un simetriski sastādītiem apelsīnkokiem, kas vienīgie liecināja par seno puķu dobju vietām, piemita neizsakāms burvīgums, sapņaina, glāsaina sirsnība, kurā tik labi varēja apslēpt savu prieku. Un tik patīkams bija vēsums blakus lielajam lauru kokam, šai nostūrī pie fontāna! Sīka ūdens strūkliņa, dziedādama kā flauta, lāsoja bez apstājas no traģiskās maskas lielās, atvērtās mutes. Svaigs dzestrums cēlās augšup no lielā sarkofāga, kura bareljefs tēloja nevaldāmu bakhanāli — faunus, kas tvēra sievietes un apbēra tās kaisliem skūpstiem. Šķita, ka šeit cilvēks atrodas ārpus laika un telpas, tik sirmā, aizritējušā pagātnē, ka visa apkārtne izgaisa — krastmalas būvdarbi, pusno-jauktais, no putekļiem un gružiem vēl pelēkais kvartāls un arī pati izvandītā Roma, kas cieta jaunās pasaules radīšanas sāpēs.

— Ak, — Benedeta atkārtoja, — cik es esmu laimīga! … Man istabā trūkst elpas, man vajadzēja iznākt ārā, tik ļoti manai sirdij vajadzīga brīve, gaiss un saule, lai tā var pukstēt aiz prieka!

Viņa sēdēja pie sarkofāga uz apgāztas kolonnas atlūžņa, kas kalpoja kā sols; viņa vēlējās, lai priesteris apsēžas blakus. Nekad viņš vēl nebija redzējis tādu daiļumu — melnie mati ietvēra viņas skaidro, rožaino, glezno, saules apspīdēto, ziedam līdzīgo seju. Spulgajā gaismā lielo, neizdibināmo acu dzīlēs kā uguns kveldē kusa saulstaru zelts, bet tīrā, bērnišķīgi nevainīgā mute smaidīja, kā mēdz smaidīt labsirdīga būtne, kas beidzot drīkst brīvi mīlēt to, ko liek mīlēt sirds, nedarot pāri ne cilvēkiem, ne dievam. Benedeta kala nākotnes plānus un sapņoja skaļā balsī.

— Ak, nu taču viss ritēs tik vienkārši! Ja jau esmu tagad panākusi faktiskās laulības šķiršanu, tad panākšu arī pilsoniskās laulības šķiršanu, tiklīdz baznīca būs oficiāli anulējusi manu laulību. Un tad es iziešu pie Dārio, jā gan! Tas būs apmēram nākamajā pavasarī, varbūt vēl agrāk, ja izdosies pasteidzināt formalitātes… Šovakar pulksten sešos viņš brauks uz Neapoli, kur viņam jānokārto kāds darījums; mums tur vēl piederēja īpašums, kuru vajadzēja pārdot, jo tas viss daudz izmaksāja. Bet kāda gan tam nozīme tagad, kad mēs piederam viens otram!… Kādas jaukas stundas mēs aizvadīsim pēc dažām dienām, kad viņš atgriezīsies, — smaidos, priekā un līksmē! Pēc šīs balles, kas bija tik skaista, es neesmu nemaz gulējusi, jo kalu plānus, ak, brīnišķīgus plānus! Jūs redzēsiet, jūs redzēsiet, jo tagad jums jāpaliek Romā līdz mūsu kāzām.

Pjērs smējās līdz ar viņu, jo Benedetas jaunības un laimes uzplūds viņu tā aizrāva, ka bija vajadzīgs stiprs gribasspēks, lai nepastāstītu viņai arī par savu laimi, par

cerībām redzēt svēto tēvu, kuras piepildīsies vistuvākā nākotnē. Bet viņš taču bija apsolījis nevienam par to nestāstīt.

Mazā, saules pielijušā dārza trīsošajā klusumā pēkšņi atskanēja spalgs putna brēciens, kas laiku pa laikam atkārtojās; Benedeta uzjautrinādamas pavērās augšup uz būri, kas bija piekārts pie otrā stāva loga.

— Jā, jā, Tata, brēc labi stipri un esi apmierināts. Ikkatram tagad šeit, mūsu mājā, jābūt priecīgam.

Tad viņa pagriezās pret Pjeru gluži kā neprātīgi liksma skolniece’ kas priecājās par brīvdienām.

— Jūs taču pazīstat Tatu?… Ka, jūs Tatu nepazīstat?… Tas ir mana tēvoča kardināla papagailis. Es viņam to pagājušo pavasari uzdāvināju, un tēvocis to ļoti mīl, viņš tam pat atjauj zagt kurnošu no sava šķīvja. Viņš pats to kopj, izlaiž rio būra un atkal ielaiž; viņš tik ļoti baidās, ka tas neapsaldējas, ka atstāj to ēdamistabā, kas ir vienīgā mazliet siltākā istaba viņa dzīvojamās telpās.

Pjērs, arī pavēries augšup, raudzījās papagailī, k3s bija no joti skaisto, mazo, pelēkzajgano, zīdspalvaino papagaiļu sugas. Putns ar knābi turējās sava būra stienīšos, šūpojās un priekā par gaišo sauli sita spārniem.

— Vai viņš runā? — Pjērs jautāja.

— Ak, nē, viņš tikai kliedz, — Benedeta smiedamās atbildēja. — Mans tēvocis apgalvo, ka visu saprotot, ko putns saka, viņš varot joti labi sarunāties ar to.

Pēkšņi viņa strauji mainīja sarunas tēmu, it kā neskaidrā domu savirknējumā būtu atcerējusies savu otro — Parīzē dzīvojošo tēvoci.

— Jums vajadzēja saņemt vēstuli no vikonta Delašū… Viņš man vakar atrakstīja par savām raizēm, uzzinājis, ka jūs netiekat audiencē pie svētā tēva. Viņš tik joti paļāvās uz jums, cerēja, ka jūs gūsiet panākumus, kas taču līdz ar to būtu arī viņa ideju uzvara!

Pjērs bieži saņēma vēstules no vikonta, kurš sašuta par panākumiem, kādus guva viņa pretinieks barons de Furā kopš sava pēdējā brauciena uz Romu, lai piedalitos starptautiskā svētceļojumā un ievāktu krietnu summu svētā Pētera grasim. Tas nozīmēja, ka vecās, nesamierināmās katoliskās partijas atjaunosies un visas neokatolicisma liberālās uzvaras būs apdraudētas, ja neiegūs svētā tēva oficiālu piekrišanu nodibināt obligātās strādnieku apvienības un izskaust labprātīgās apvienības, kuru dibināšanu

cenšas panākt konservatori. Savā nepacietībā beidzot tomēr redzēt Pjēru Vatikānā Delašū to apgrūtināja, sūtīdams viņam visādus sarežģītus plānus.

— Jā, jā, — Pjērs murmināja, — saņēmu vienu vēstuli ifupat svētdien un otru vakarvakarā, kad atgriezos no Fraskati… Ak, es būtu tik laimīgs, tik laimīgs, ja varētu viņam atbildēt ar patīkamu ziņu!

No jauna viņu pārņēma bezgalīgs prieks, kad viņš iedomājās, ka vakarā redzēs pāvestu, atklās viņam savu mī-ž lestībā degošo sirdi, saņems no viņa augstāko pamudinājumu savā misijā glābt nabagos un mazos ļautiņus un tas viņu stiprinās sociālās glābšanas darbā. Pjērs nespēja vairs atturēties, un atklāja noslēpumu, kas bija pārņēmis viņa dvēseli.

— Ziniet, ka arī mana audience ir noteikta, tā notiks šovakar.

Benedeta sākumā nesaprata.

— Kā?

— Jā, monsenjors Nanī bija tik laipns un šorīt ballē man paziņoja, ka svētais tēvs, kuram viņš nodevis manu grāmatu, vēloties mani redzēt un šovakar pulksten deviņos viņš mani pieņems.

Benedeta mīlēja jauno priesteri ar sirsnīgas draudzības milti, un viņa prieks sagādāja arī viņai tik lielu prieku, ka viņa tumši pietvīka. Drauga panākumi, kurus viņš guva brīdī, kad viņas pašas laime tuvojās piepildījumam, viņas acīs pārvērtās par kaut ko ārkārtēju, viņai šie panākumi šķita uzvaras vēstījums visiem. Prieka un māņticības sajūsmas pārņemta, viņa līksmi iesaucās:

— Ak mans dievs! Tas mums nesīs laimi! … Ak, cik es esmu laimīga, mans draugs, cik es esmu laimīga, redzot, ka laime jums uzsmaida vienlaikus ar mani. Tā ir laime arī man, laime, kādu jūs nevarat iedomāties … Tagad ir skaidrs, ka viss risināsies ļoti labi, jo tāda māja, kurā mīt cilvēks, kas redzējis pāvestu, ir svētīta, nekad tai vairs neuzbruks nelaime.

Viņa smējās vēl skaļāk, sita plaukstās un bija tik pārpilna prieka, ka Pjērs sāka nervozēt.

— Klusu, klusu! F.s devu solījumu to neizpaust… Lūdzu, nesakiet nevienam ne vārda, ne jūsu krustmātei, ne pat viņa eminencei.. . Monsenjors Nanī tad dusmosies.

Benedeta dziļi aizkustināta apsolījās klusēt un nosauca monsenjoru Nanī par labdari. Vai tad viņa arī nebija tam pateicību parādā par to, ka beidzot viss bija atrisi-

nājies tiktāl, ka viņas laulība anulēta? Viņu atkal pārņēma neprātīga prieka uzplūds.

— Sakiet, mans draugs, — laime taču ir kaut kas labs? … Neprasiet šodien no manis asaras par nabagiem, kas cieš badu un salst… Ak, tas ir tāpēc, ka dzīvot ir laime… Tā dziedē visu. Cilvēks necieš, nejūt aukstumu, nejūt badu, kad ir laimīgs.

Pjērs pārsteigts skatījās uz Benedetu, viņš brīnījās par šo savādo domu, kuru viņa izteica, pieskardamās drausmīgajam nabadzības jautājumam. Un pēkšņi viņš saprata, ka viņš savas apustuļa pūles izšķiedis velti, vēlēdamies ietekmēt šo meiteni, kas piedzimusi zem šejienes burvīgajām debesīm un nesa sevī no tik daudzus gadsimtus valdošās aristokrātijas mantoto dzīves uztveri. Viņš bija gribējis viņai mācīt īstu kristietību, modināt viņā kristīgu mīlestību pret nabagiem un cietējiem, pievērst viņu jaunajai Itālijai, jaunajam laikmetam, par kādu viņš sapņoja, lai viņa justu līdzi visam un visiem. Ja arī Benedeta tajās stundās, kad pati cieta, kad sirds tai asiņoja dziļās sāpēs, raudāja līdz ar Pjēru par vienkāršo ļaužu ciešanām, tad tagad, kad pašai vairs nav jācicš sirdssāpes, viņa ticēja, ka visi ir laimīgi, ka visi līdz ar viņu priecājas par sveloši karsto vasaru un maigo, pavasarim līdzīgo ziemu!

— Bet visi nav laimīgi, — Pjērs iebilda.

— Ak, jā, jā! — viņa iesaucās. — Jūs tāds neesat, tāpēc ka nepazīstat nabaga ļaudis!.,. Lai tikai mūsu Trastevēras meitene dabū zēnu, kuru viņa mīl, tad viņa tūlīt staros priekā kā karaliene un vakarā ēdīs savu sausas maizes riecienu ar tādu apetīti, it kā tas būtu kaut kas neizsakāmi garšīgs. Māte, kas izglābj slimu bērnu, vīri, kuri uzvar kaujā vai arī laimē loterijā, — visi viņi ir vienādi, viņi alkst tikai pēc personiskas laimes un prieka … Un jūs varat censties cik cenzdamies būt taisnīgs un laimes devas sadalīt cik vien iespējams taisnīgi, apmierināti būs vienīgi tie, kuru sirds būs līksma un priecīga šādā saulainā dienā kā šī.

Pjērs nevērīgi pamāja ar roku, jo negribēja Benedetu sarūgtināt, atsākot sarunu par nabaga būtnēm, kas šajā brīdī kaut kur tālumā cīnījās ar nāvi un cieta fiziskas un garīgas sāpes. Bet pēkšņi mirdzošajā, dzidrajā gaisā pavīdēja ēna, Pjērs gluži neviļus izjuta ielīstam bezgalīgas skumjas un izmisumu saulainajā priekā, ko kāda vara, pati palikdama nesaredzama, kopā ar šo ēnu nomākusi. Varbūt skumjas uzvēdīja lauru koku pārlieku stiprais aromāts, varbūt apelsīnkoku un buksusa rūgtenā smarža, kas viņam pēkšņi lika noreibt? Varbūt tās bija sensenās pagātnes kaisles trīsas, kas plūda šurp no drupām un lika asinīm straujāk ritēt dzīslās? Bet vai drūmo sajūtu vaininieks nebija šis sarkofāgs ar neprātīgo bakhanāli, kas izraisīja domu par nāves tuvumu pat mīlas baudā, pat mīlošo neprātīgo skūpstu brīdi? Mirkli strūklakas gaišā dziesma viņa ausīs skanēja kā sāpīgi šņuksti, un viss likās, izgaistam, drausmīgās nezināmās ēnas uzveikts.

Bet Benedeta jau bija satvērusi Pjēra abas rokas un atmodināja viņu apburošajā īstenībā, kas lika viņam apzināties viņas tuvumu.

— Jūsu skolniece ir visai nepaklausīga, vai ne, mans draugs, viņai ir grūta galva. Bet, ko lai dara, ir idejas, kas nelien mūsu galvā. Nē, nekad jums neizdosies tās iedabūt Romas meitenes galvā… Mīliet mūs tādēļ tādas, kādas esam radītas, mīliet mūs mūsu skaistumā!

Benedeta bija tik daiļa šai brīdī, tik daiļa savas laimes spozmē, ka Pjērs notrīsēja kā dieva priekšā, kā visvarenības priekšā, kas vada pasauli.

— Jā, jā, — viņš stostījās, — skaistums, skaistums — tas vēl joprojām valda pār visu un valdīs aizvien… Ak, kādēļ tā nepietiek, kādēļ tas nespēj remdināt nabaga ļaužu mūžīgo izsalkumu!

— Jā gan, bet dzive pati par sevi ir skaista! — viņa jautri iesaucās. — Kāpsim augšup, mana krustmāte gaida mūs.

Pusdienu galds parasti tika klāts pulksten vienos, un retajos gadījumos, kad Pjērs pusdienoja mājās, viņa galda piederumus novietoja uz dāmu galda trešā stāva mazajā, bezgala skumjajā ēdamzālē ar skatu uz pils pagalmu. Tajā pašā laikā otrā stāva saulainajā zālē, no kuras logiem pavērās skats uz Tibru, pusdienoja arī kardināls; viņš jutās laimīgs, ka viņa galdabiedrs bija brāļadēls Dario, jo kardināla sekretārs dons Vidžilio, viņa otrais parastais galdabiedrs, atvēra muti tikai tad, ja tam ko jautāja. Abas šīs saimniecības bija šķirtas, jo tām katrai bija sava virtuve un savs personāls; kopēja abām saimniecībām bija vienīgi bufetes telpa apakšējā stāvā.

Lai gan trešā stāva ēdamzāle bija drūma un vēl jo skumjāku to vērta pagalma zaļganā krēsla, tomēr abu dāmu un jaunā priestera brokastis noritēja visai jautrā noskaņā. Pat donna Serafīna, kas parasti bija ļoti stingra, šķita aiz kādas slēptas laimes izjūtas maigāk noskaņota.

Bez šaubām, pagājušā vakara uzvaras prieks, ko tā izjuta ballē pie Morāno rokas, nebija vēl pietiekoši pārdzīvots; viņa pirmā izteicās ļoti atzinīgi par svētkiem, lai gan karaļa un karalienes klātbūtne viņai esot likusi justies mazliet neērti. Bet viņa tomēr esot pratusi, veikli manevrējot, izvairīties no priekšā stādīšanās. Turklāt viņa cerēja, ka visiem zināma viņas mīlestība uz Cēliju, kurai viņa bija stāvējusi kūmās, un ka tas būs pietiekošs_ iemesls, lai izskaidrotu viņas klātbūtni šajā neitrālajā salonā, kur sastapās visu varu pārstāvji. Tomēr donnu Serafinu acīmredzot mocīja arī sirdsapziņas pārmetumi, jo viņa pateica, ka tūlīt pēc brokastīm viņa iziešot, lai dotos uz Vatikānu pie kardinālsekretāra; tur esot jāapspriež kādas labdarības iestādes darbs, kurai viņa esot aizbildne. Šis ap meklējums tūlīt otrā dienā pēc Buondžovanni balles viņai šķita neatliekams. Nekad viņu tik ļoti nebija vēl spārnojusi tāda degsme un tik lielas cerības, jo viņas brāļa — kardināla uzkāpšana Svētā Pētera tronī likās tik tuva; tas bija viņas augstākais kārotais triumfs, viņas ģints slavinājums, tas būtu nepieciešamais un vajadzīgais gandarījums ģimenes lepnajam vārdam; tā kā pašreizējais pāvests bieži slimoja, donna Serafīna bija savā aizrautībā, cerībās kvēlojot, sākusi rūpēties par brāļa apģērbu, kuru lika greznot ar nākamā pāvesta ģerboni.

Benedeta nemitējās jokot, smējās par visu un runāja par Cēliju un Atīlio ar kvēlu sajūsmu kā sieviete, kura savā mīlas laimē labprāt priecājas par citu tuvu cilvēku laimi. Kad pasniedza desertu, viņa pavērās sulainī ar pārsteigtu skatienu:

— Bet, Džakomo, kur tad ir vīģes?

Lēnīgais, it kā mūžam aizmigušais uzrunātais sulainis neizpratnē skatījās uz Benedetu. Par laimi, istabā tajā brīdī ienāca Viktorīna.

— Kur tad ir vīģes, Viktorīna, kāpēc mums tās nepasniedz?

— Kas tās ir par vīģēm, kontesīna?

— Tās ir vīģes, kuras es šorīt redzēju bufetes istabā, kur es aiz ziņkāres iegriezos, ejot uz dārzu… Tās bija brīnišķīgas vīģes maza groziņā. Es pat nobrīnījos, ka šajā gadalaikā tādas vēl ir dabūjamas.., Man tās ļoti garšo, un es jau iepriekš it kā pamielojos, sapņojot, ka tās ēdīšu pusdienās.

Viktorīna iesmējās.

— Ak, kontesīna, es zinu, es zinu… Tās ir vīģes, kuras atnesis Fraskati priesteris; jūs atceraties priesteri tur lejā — vakarvakarā viņš tās atnesa, lai nododot personīgi viņa eminencei. Es biju klāt, kad viņš trīsreiz atkārtoja. ka tā ir dāvana, kas jānovietojot uz viņa eminences galda, pat lapiņu groziņā neaizskarot… Nu, tad jau tā ir izdarīts, kā viņš lūdza.

— Tas tik ir jauki! — iesaucās Benedeta, pa jokam izlikdamās sadusmota. — Lūk, kārumnieki, kas mielojas bez mums! Man šķiet, ka vajag dalīties.

Sarunā iejaucās donna Serafīna, vaicājot Viktorīnai:

— Jūs stāstāt par kirē, kas senos laikos nāca mūs apciemot mūsu villā, vai ne?

— Jā, jā, kirē Santobono, kas apkalpo Santa Maria dei Campi baznīciņu. Kad viņš ierodas, tad vienmēr prasa pēc abata Paparelli, kurš kādreiz kopā ar viņu mācījies seminārā. Arī vakarvakarā abats Paparelli viņu ieveda bufetes istabā ar visu groziņu… Ak, šis groziņš! Kaut gan kirē piekodinājis to tūlīt uzlikt uz viņa eminences galda, groziņš tomēr bija aizmirsts, un arī šorīt neviens to nebūtu atcerējies, ja abats Paparelli nebūtu noskrējis tam pakaļ un uzneŠis augšā ar tādu godbijību, it kā viņš nestu svēto sakramentu… Ir jau patiesība, viņa eminencei ļoti garšo vīģes!

— Šorīt mans brālis tām lielu cieņu neparādīs, — teica donna Serafīna, — viņš jūtas mazliet nevesels un pārlaidis sliktu nakti.

Paparelli vārda atkārtota pieminēšana vērta viņu domīgu. Mazais, resnais velces nesējs ar savu grumbaino, tuklo seju, atgādinādams melni ģērbtu, dievbijīgu vecmeitu, nepatika donnai Serafīnai, jo viņa bija novērojusi Paparelli raksturā ārkārtēju valdonību aiz šķietamas padevības un pazemības, kādu viņš izrādīja kardinālam. Paparelli taču nebija nekas, tikai kalpotājs, pēc izskata neievērojams, bet īstais valdnieks bija viņš, un donna Serafīna nojauta, ka tas slepeni cīnījās arī pret viņas ietekmi un bieži vien brālis rīkojās pretēji tam, ko viņa bija domājusi darīt, palīdzot brālim tā godkārīgo centienu sasniegšanas labad; taču visļaunākais bija tas, ka dažas reizes viņš bija pamudinājis kardinālu uz tādu rīcību, kas, pēc viņas domām, bija kļūdaina. Varbūt viņa arī maldījās, jo tomēr vajadzēja atzīt, ka Paparelli ir reti likumīgs un ļoti dievbijīgs cilvēks.

Benedeta turpināja smieties un jokot un, kad Viktorīna bija aizgājusi, pasauca sulaini.

— Klausieties, Džakomo, jūs izdarīsiet mums mazu pakalpojumu …

Viņa aprāvās, pievērsdamās krustmātei un Pjēram.

— Es lūdzu jūs, atjaujiet man aizstāvēt mūsu tiesības … Es vīģes redzu savā acu priekšā lejā uz galda, gandrīz tieši zem mums. Viņi, tāpat kā mēs, pašlaik ķersies pie deserta. Tēvocis paceļ lapas un ar smaidu uz lūpām paņem vīģes, tad pasniedz groziņu Dārio un tas savukārt donam Vidžilio. Un visi tris tās ēd ar lielu baudu… Vai jūs tos redzat, vai jūs tos redzat?

Benedeta tos redzēja; vēlēšanās būt Dārio tuvumā un domas, kas vienmēr kavējās pie viņa, atsauca to un abus pārējos galdabicdrus viņas iztēlē. Benedetas sirds bija tur, lejā, viņa redzēja, dzirdēja un juta visu, kas tur noliek, ar mīlas izsmalcināto uztveri.

— Džakomo, nokāpiet lejā un pasakiet viņa eminencei, ka mēs beidzamies nost aiz ilgām nogaršot vīģes un lai viņš ir tik laipns un atsūta mums tās, kuras viņam vairs negribas ēst.

Donna Serafīna no jauna iejaucās, un viņas balss skanēja stingra un barga.

— Džakomo, es lūdzu jūs palikt tepat.

Tad viņa vērsās pie māsasmeitas.

— Pietiek bērnišķīgi uzvesties!… Man nepatīk šāda draiskulība.

— Ak, krustmāmiņ, — Benedeta klusi teica, — es esmu tik laimīga, un ir taču pagājis visai ilgs laiks, kopš neesmu smējusies no sirds!

Pjērs līdz šim bija tikai klausījies, pats kļūdams jautrs, skatoties Benedetas priekā. Bet tagad, kad iestājās mazliet nepatīkama pauze, Pjērs sāka stāstit, cik loti viņš izbrīnījies, kad vakar, tik vēlā gadalaikā, ieraudzījis Fraskati slavenajā vīģes kokā augļus. Tas droši vien esot izskaidrojams ar to, ka koks aug pie augstās mūra sienas, kas to aizsargā no vējiem.

— Ak jūs redzējāt slaveno vīģes koku? — vaicāja Benedeta.

— Jā gan, un es pat ceļoju kopā ar šīm vīģēm, kuras jums tik ļoti iekārojās.

— Kā tas saprotams — «ceļoju kopā ar šīm vīģēm»?

Pjērs jau nožēloja vārdus, ko bija izteicis. Tad izlēma

visu pastāstīt.

— Tur, Fraskati, es sastapu paziņu, kurš bija atbraucis ekipāžā un ļoti vēlējās mani aizvest atpakaļ uz Romu.

Ceļā mēs uzņēmām pajūgā arī kirē Santobono, kas mundri soļoja kājām, nesdams groziņu.,. Kādu brīdi mēs ari uzkavējāmies krodziņā.

Viņš turpināja stāstīt par šo ceļojumu, aprakstīdams iespaidus, ko bija guvis, šķērsojot Romas līdzenumu mijkrēsli. Benedeta cieši paskatījās priesterī, viņa zināja, ka grāfs Prada bieži brauc uz Fraskati savu apbūves gabalu un būvdarbu dēļ.

— Kāds paziņa, kāds paziņa, — viņa murmināja, — tas ir grāfs, vai ne?

— Jā, — Pjērs vienkārši atbildēja, — tas bija grāfs. Es viņu šonakt redzēju atkal, viņš ir tik satraukts, ka viņu var vienīgi pažēlot.

Abas dāmas nemaz neapvainojās; jaunā priestera līdzjūtīgie vārdi bija teikti ar dziļu un dabisku žēlastību, un viņš gribēja, lai tuvāku mīlestība izplatītos pār visām dzīvajām būtnēm un nedzīvajām lietām. Donna Serafīna sēdēja nekustīga, it kā viņa nekā nebūtu dzirdējusi, turpretī Benedeta, ar roku pamājot, šķita sakām, ka viņai neesot ne līdzjūtības, ne ari naida pret cilvēku, kas tai kļuvis pilnīgi svešs. Tomēr viņa vairs nesmējās un teica, domās kavējoties pie mazā groziņa, kurš bija atvests grāfa Pradas ekipāžā:

Ak, vai zināt, man vairs nemaz nekārojas šīs vīģes, man tagad šķiet pat labāk, ka es tās neesmu ēdusi.

Tūlīt pēc kafijas donna Serafīna viņus atstāja, steidzīgi uzlika galvā cepuri un devās uz Vatikānu. Palikuši vieni, Benedeta un Pjērs uzkavējās vēl kādu brīdi pie galda, un atkal viņus pārņēma prieks un viņi tērzēja kā labi draugi. Priesteris atsāka runāt par gaidāmo šīvakara audienci pie pāvesta, par savu drudžaino nepacietību, par laimes izjūtu. Bet pulkstenis rādīja tikko divi, tātad vēl jāgaida septiņas stundas: ko lai viņš dara, kā lai aizvada šo bezgala garo pēcpusdienu? Te Benedetai atausa kāda doma.

— Jūs nezināt, ko iesākt? Nu, ja mēs visi tagad esam tik apmierināti, tad mēs nedrīkstam izšķirties… Dārio taču pieder kariete. Viņš droši vien, tāpat kā mēs, būs pabrokastojis, tāpēc es iešu un pateikšu viņam, lai viņš paņem mūs līdzi braucienā gar Tibras krastu, un aizbrauksim labi tālu.

Viņa sasita plaukstas, priecādamās par savu skaisto izdomu. Bet tieši šajā brīdī parādījās dons Vidžilio, seja viņam bija bailēs pārvērsta.

— Vai firstienes šeit nav?

— Nē, krustmāte izgājusi… Kas noticis?

— Mani sūta viņa eminence… Pieceļoties no gaida, firstam kļuva nelabi… Ak, tas jau nav nekas, protams, tas nav nekas nopietns.

Benedeta iesaucās vairāk aiz pārsteiguma nekā nobažījusies: — Kā, Dārio? … Mēs visi nokāpsim lejā. Nāciet līdzi, abata kungs. Viņš taču nedrīkst saslimt, kad viņam jāved mūs pastaigā.

Uz kāpnēm viņi sastapa Viktorīnu un aicināja arī viņu lidzi.

— Dārio jūtas nelabi, varbūt tu būsi vajadzīga.

Visi četri iegāja lielajā, senlaicīgajā, vienkārši mēbelētajā istabā, kurā jaunais firsts bija aizvadījis veselu mēnesi, saistīts pie gultas ievainotā pleca dēļ. Šeit iekļuva, šķērsojot kādu mazu salonu, kam blakus atradās ģērbis-taba, kuras gaitenis savienoja šo istabu ar lielo zāli, kurā bija iekārtotas kardināla personīgās telpas — ēdamistaba, guļamistaba un darbistaba; tās bija izveidotas, sadalot kādreizējo milzīgi plašo zāli ar starpsienām trīs telpās. Tad sekoja kapela, kuras durvis vērās uz gaiteni; tā bija vienkārša, kaila istaba, kurā atradās krāsots koka altāris, bet nebija nevienas grīdsegas un neviena krēsla — tikai cieta, salta grīda, kur nomesties ceļos un pielūgt dievu.

Ienākot Dārio istabā, Benedeta pieskrēja pie gultas, kurā gulēja Dārio, visā augumā izstiepies un pilnīgi apģērbies. Blakus stāvēja kardināls Bokanēra; sirmgalvja stāja bija lepna, un, lai gan viņu sāka mākt nemiers, no viņa strāvoja dižs dvēseles miers un sirdsskaidrība.

— Kas noticis? Dārio, kas ir ar tevi?

Firsts pasmaidīja, jo viņš gribēja Benedetu nomierināt. Viņš bija ļoti bāls un jutās kā noreibis.

— Ak, tas nav nekas, tikai apskurbums … Iedomājies, man ir tāda sajūta, it kā es būtu dzēris. Pavisam pēkšņi apreibu, un man likās, ka es pakritīšu. Es tikko spēju atnākt un ievelties gultā.

Viņš dziļi elpoja, kā cilvēks, kam trūkst gaisa. Kardināls savukārt pastāstīja sīkumus.

— Mēs mierīgi beidzām brokastot, es devu donam Vi-džilio norādījumus pēcpusdienai un gribēju jau piecelties no galda, kad ieraudzīju, ka Dārio pieceļas un sāk grīļoties. Viņš neapsēdās vairs, bet gāja ļodzīdamies; kā mēnessērdzīgais viņš piegāja pie durvīm un drebošām rokām tās atvēra. Mēs sekojām viņam, neko nesaprazdami, Es

visu laiku par nolikušo gudroju un gudroju, un vēl joprojām nekā nesaprotu.

Paraustīdams plecus, kardināls izteica savu pārsteigumu un ar rokas mājienu norādīja uz telpu, kur šķita ielauzusies pēkšņa nelaimes vēja brāzma. Visas durvis bija palikušas plaši atvērtas, un anfilādē vīdēja ģērbis-taba un gaitenis, kura galā ēdamistaba bija pamesta nekārtībā — ar klātu galdu, uz tā nosviestām servjetēm un steigā atvirzītiem krēsliem. Un tomēr nevienu vēl nemāca bailes.

Skaļā balsī Benedeta izteica šādos gadījumos parastās bažas:

— Ja tikai jūs neesat ko sliktu ēduši!

Kardināls, otrreiz paraustīdams plecus, smaidīdams nosauca savu parasto vienkāršo ēdienkarti.

— Olas, jēra karbonādes un skābenes — tas taču nevar būt par smagu kuņģim. Es piedzēru klāt vienīgi skaidru ūdeni, un viņš iedzēra dažus malkus baltvīna… Nē, nē, ēdienu šeit nevar vainot.

— Tad jau es un viņa eminence arī būtu nelabi jutušies, — atļāvās piebilst dons Vidžilio.

Dārio, kurš uz brīdi bija aizvēris acis, tās atkal atvēra, piespiezdams sevi pasmaidīt.

— Ko nu, ko nu! Tas taču nav nekas. Es jau jūtos daudz labāk. Man jāpakustas.

— Nu tad uzklausi manu priekšlikumu… Tu mani un abatu Fromāna kungu pavizināsi sava karietē un aizvedīsi mūs tālu, tālu Romas līdzenumā.

— Labprāt! Tā ir lieliska doma! Viktorīna, lūdzu, palīdziet man piecelties!

Viņš bija piecēlies pussēdus, atbalstīdamies uz elkoņa. Bet, iekams kalpotāja paspēja piesteigties, Dārio sagrāba viegli krampji un viņš nemaņā atslīdēja atpakaļ. Kardināls, kurš bija palicis stāvam pie gultas, satvēra viņu savās rokās, bet kontesīna šoreiz pilnīgi apjuka.

— Mans dievs, mans dievs! Jau atkali… Ātri, ātri pēc ārsta!

— Vai es nevarētu viņu atvest? — piesolījās Pjērs; arī viņu sāka uztraukt šī scēna.

— Nē, nē! Jūs ne, palieciet šeit… Viktorīna aizsteigsies ātri. Viņa zina adresi… Doktoru Džordāno, tu jau zini, Viktorīna.

Kalpotāja aizgāja, un smags klusums noslīga pār telpu, kur izbailes ar katru mirkli kļuva lielākas. Benedeta ļoti bālu seju bija atkal pienākusi pie gultas, bet kardināls, raudzīdamies viņā, savās rokās turēja Dārio, kura galva balstījās pret viņa plecu. Briesmīgas, vēl neskaidras aizdomas modās sirmgalvī: Dārio seja vērtās pelēka, un tajā atspoguļojās tā pati baiļu izteiksme, kuru viņš bija redzējis sava labākā drauga monsenjora Gallo sejā, kad viņš to divas stundas pirms nāves bija turējis tieši tāpat, cieši pie savām krūtīm piespiestu. Tā bija tā pati nevarība, tā pati sajūta, ka viņš apskāvis mīļas būtnes auksto augumu, būtnes, kuras sirds vairs nepukstēja; aizdomas auga, viņu mocīja aizdomas par indi, par indi, kas iznirusi no tumsas dzīlēm un tumsā kā zibens iedarbojusies. Ilgi viņš tā stāvēja, noliecies pār sava brāļadēla seju, pār savas dzimtas pēdējo pārstāvi, meklēdams, pētīdams un atrazdams šī noslēpumainā, nepielūdzamā ļaunā spēka pazīmes, kas jau reiz bija aizrāvis sev lidzi pusi viņa dvēseles.

Benedeta klusā balsī lūdzās:

— Tēvocīt, tu nogursi… Es tevi lūdzu, ļauj man ta gad viņu paturēt… Nebīsties, es viņu saņemšu visai maigi, viņš sajutis, ka es tā esmu, un varbūt tas viņam palīdzēs atmosties.

Kardināls pacēla galvu, paskatījās uz Benedetu, tad apskaudams un sirsnīgi noskūpstīdams viņu, atkāpās nt gultas asaru pilnām acīm, tas bija saviļņojuma uzplūds kurā atspoguļojās visa viņa mīlestība pret māsasmeitu, un stingais saltums, kādu viņš parasti rādija, izkusa.

— Ak, mans nabaga bērns, mans nabaga bērns! — viņš čukstēja, drebēdams, kā dreb ozols, kad tam nocirstas saknes.

Taču viņš tūlīt savaldījās un atguvās. Un, kamēr Pjērs un dons Vidžilio nekustīgi un izmisuši gaidīja, vai varbūt viņi varēs ko līdzēt, kardināls sāka lēnām soļot šurp un turp pa istabu. Drīz vien šī istaba viņam šķita par šauru mokošajām domām, un viņš iesoļoja gaitenī un beidzot ēdamistabā. Viņš soļoja bez mitas šurp un turp un atkal atgriezās nopietns, nekustīgs, nodurtu galvu, nogrimis savās drūmajās domās. Kas gan norisa šā ticīga, lepnā cilvēka galvā? Viņš bija visu sevi atdevis dievam, bet nespēja atvairīt nežēlīgo likteni. Laiku pa laikam viņš atgriezās pie gultas, pārliecinājās par ļaunā spēka iedarbību, pētīja Dārio seju, pētīja, cik tālu ir krīze, un attālinājās atkal ar tiem pašiem ritmiskajiem soļiem; viņš no zuda un atkal iznira, it kā viņu vadītu iekšējs nezināms spēks, ko cilvēks nespēj apturēt. Varbūt viņš vīlās, varbūt tas bija vienkāršs nelabums, kas uzbruka Dārio un par ko ārsts pasmaidīs. Vajadzēja taču cerēt un gaidīt. Viņš aizgāja atkal un atgriezās atkal, un nekam šai smagajā klusumā nevarēja būt baigāks skandums kā šī staltā sirmgalvja soļiem, kurš gaidīja likteņa lēmumu.

Durvis atvērās, un aizelsusies iesteidzās Viktorīna.

— Ārsts, es viņu sastapu, te viņš ir!

Parādījās ārsts Džordāno ar smaidu mazajā sārtajā sejā un sirmām cirtām, kas viņam piešķīra tēvišķīgu laipna prelāta izskatu. Bet, tikko viņš ieskatījās istabā un ieraudzīja baiļpilnos cilvēkus, kas to gaidīja, viņš kļuva visai nopietns, atturīgs, apņēmies ar parasto nepieciešamo godbijību neizpaust noslēpumus; šo īpašību viņš bija piesavinājies, apmeklējot klientus garīdzniecības aprindās. Tikko pievērŠis skatienu slimniekam, viņš klusi nomurmināja:

— Kā, vai tad atkal! Tas sākas no jauna!

Droši vien viņš domāja par dunča dūrienu, kuru nesen bija dziedinājis. Kas gan varēja būt tik ļauns pret šo nabaga jauno cilvēku, kurš nevienam nedarīja pāri un nevienu neapgrūtināja? Vienīgi Pjērs un Benedeta to varēja zināt, bet meitene drebēja nepacietības drudzī, viņu pašu vajadzēja iedrošināt, jo viņa neklausījās un neko arī nedzirdēja.

— Ak, doktor, es jūs ļoti lūdzu, apskatiet un izmeklējiet viņu un pasakiet mums, ka tas nav nekas… Tas taču nekas arī nevar būt, jo viņš bija gluži vesels un tik jautrs vēl nupat.,. Tas taču nav nekas, tas nav nekas bīstams, vai ne?

— Bez šaubām, bez šaubām, kontesīna, tas, protams, nav nekas bīstams … Tūlīt mēs redzēsim.

Ārsts atskatījās un dziļi palocījās kardinālam, kas iznāca no ēdamistabas vienmērīgiem soļiem, drūmās domās nogrimis, un nostājās nekustīgs gultas kājgalī. Droši vien skumjajās acīs, kas raudzījās pretim, ārsts izlasīja urdošu nemieru; viņš neteica neko, bet sāka izmeklēt Dārio kā cilvēks, kas apzinās minūšu vērtību. Un pakāpeniski, pārbaudei turpinoties, viņa laipnā, optimistiskā seja nobāla aizvien vairāk, kļūdama aizvien nopietnāka slepenā iz-bīlī, ko varēja nojaust vienīgi pēc viņa lūpu vieglajām trīsām. Tieši viņš bija toreiz aculiecinieks monsenjora Gallo infekcijas drudža lēkmei, tieši viņš bija ierakstījis tādu diagnozi miršanas apliecībā. Nebija šaubu, ka viņš tagad atrada tās pašas briesmīgās pazīmes — svina pelēko seju,

smaga reiboņa trulumu —, un, būdams sirms Romas ārsts, kas pieradis pie pēkšņas nāves gadījumiem, viņš juta ļaunas vēsmas lidojumu, kas atnes nāvi, iekams zinātne vēl īsti izpratusi, vai tajā vainojami Tibras pūstošie izgarojumi vai sensenā leģendārā inde.

Ārsts pacēla galvu, un viņa skatiens mijās ar kardināla tumšo acu drūmo skatienu, kas cieši urbās viņā.

— Džordāno kungs, — beidzot jautāja kardināls, — es ceru, ka jūs neesat visai nemierīgs? Tas laikam ir vienkāršs kuņģa darbības traucējums, vai ne?

Ārsts palocījās otrreiz. Pēc šī garīgi tik stiprā vīra balss tikko jaušamās drebēšanas viņš saprata mokpilnās izbailes, kas to tirdīja, saprata, cik dārgs tā sirdij bija Dārio.

— Jūsu eminencei būs taisnība, droši vien gremošanas traucējumi. Reizēm šādi gadījumi ir bīstami, ja tiem vēl pievienojas drudzis… Man nav jāpaskaidro jūsu eminencei, cik ļoti jūs varat paļauties uz manām rūpēm un pūlēm.

Ārsts apklusa, bet tūlīt atkal turpināja pieredzējuša mediķa noteiktā balsī:

— Laiks steidzina, firsts jāizģērbj un jārīkojas ātri. Labāk būtu, ja mirkli mani atstātu šeit vienu.

Viņš tomēr aizturēja Viktorīnu, sacīdams, ka viņai būšot jāpalīdz. Ja būtu vajadzīgs otrs palīgs, viņš pasaukšot Džakomo. Acīmredzot viņš vēlējās attālināt ģimeni, lai varētu justies brīvāk, neierobežotāk, apgrūtinošu liecinieku netraucēts. Kardināls viņu saprata un maigi paņēma Benedetu zem rokas, lai to aizvestu uz ēdamistabu, kur Pjērs un dons Vidžilio tiem sekoja.

Kad durvis aizvērās, ēdamzālē, kur paloja ziemas saules mirdza un patīkams siltums, valdīja visdrūmākais un visnomācošākais klusums. Galds vēl joprojām stāvēja, kā bijis, ēdienus no tā neviens nebija novācis, galda piederumi bija izsvaidīti, galdauts maizes druskām apbiris un kafijas tasīte tikai līdz pusei izdzerta; galda vidū atradās vīģu groziņš, no kura bija noņemtas lapas, bet trūka tikai divu vai trīs augļu. Pie loga platā, zeltainā saulstarā, kur dejoja sīki puteklīši, uz laktiņas sēdēja no būra izlaistais papagailis Tata, brīves un saules apžilbināts. Viņš bija pārstājis kliegt un ar knābi gludināja savas spalvas, un izbrīnījies skatījās uz ienākušajiem cilvēkiem; viņš pa pusei pagrieza galvu, lai ar savu apaļo, pētījošo aci tos labāk redzētu.

Aizritēja bezgala garas minūtes, drudžaini nogaidot, kas norisa blakus istabā. Dons Vidžilio bija klusēdams apsēdies atstatu, bet Pjērs un Benedeta, izturēdamies klusi, nekustīgi stāvēja. Kardināls bija atsācis savu bezgalīgo, neapzināto, iemidzinošo soļošanu, ar kuru, likās, viņš centās apmānīt savu nepacietību drīzāk uzzināt skaidrību, pēc kādas viņš tiecās, drausmīga domu jūkļa pārņemts. Kamēr viņa ritmiskie soļi atbalsojās mehāniskā vienmuļībā, viņa krūtīs modās drūms sašutums; viņš izmisīgi meklēja atbildi jautājumam — kādēļ un kā tas noticis, mocījās vispārspīlētākos un vispretrunīgākos minējumos. Jau divreiz garām ejot nenovāktajam galdam, viņš bija ļāvis skatienam slīdēt par to, it kā tur kaut ko meklēdams. Varbūt vainīgā bija neizdzertā kafija? Varbūt maize, kuras druskas bija izbārstītas pa galdu? Vai jēra karbonādes, no kurām bija atlicis viens vienīgs kauls? Beidzot, trešo reizi pagriežoties gar galdu, kardināla skatiens pievērsās vīģu groziņam, un viņš apstājās, kā pēkšņas atklāsmes apžilbināts. Pēkšņa, drausmīga doma iešāvās viņam prātā un sagrāba savā varā, kaut gan viņš vēl nezināja, kā pārliecināties par savu aizdomu patiesumu. Mirkli viņš palika stāvam, viņš meklēja atbildi sevī un neatrada, acis pievērŠis groziņam. Beidzot viņš paņēma vienu vīģi un pacēla gluži tuvu sejai, lai to izpētītu. Nepamanījis neko īpašu, viņš to nolika atpakaļ groziņā pie citām; bet piepeši papagailis Tata, kurš bija ļoti kārs uz vīģēm, spalgi iebrēcās. Tas bija pēkšņais gaismas stars, labākais veids, kā pārbaudīt aizdomu patiesumu.

Lēnām, nopietnu skatienu, drūmu seju kardināls aiznesa vīģi papagailim un bez vilcināšanās, bez nožēlas iedeva to putnam. Tas bija skaists putns, vienīgais, kas viņam bija ļoti mīļš. Izstiepdams savu lokano kaklu, kura pelēki zaļganais spalvu zīds saules atspulgā vērtās rožains, putns piesardzīgi paņēma vīģi ar kāju, tad iecirta vīģē knābi un uzšķērda to. Viņš ēda ļoti maz un tad ļāva nokrist mizai ar visu pārpalikušo augli. Kardināls skatījās un gaidīja nopietns un nekustīgs. Gaidas ilga trīs bezgalīgi garas minūtes. Kardināls bija ļoti mierīgs, viņš maigi pakasīja papagaiļa galviņu, kas putnam patika; Tata atļāva sevi glāstīt, grozīja kaklu un paskatījās augšup uz saimnieku ar savu sarkano aci, kas iedzirkstījās kā rubīns. Bet pēkšņi putns nokrita, pat nepavicinot spārnus, nokrita kā svina gabals. Tata bija beigts, iznīcināts.

Drausmīgās patiesības uzveikts, kuru viņš tagad zināja,

Bokanēra pacēla abas rokas pret debesīm. Lielais dievs, šāds noziegums, šāds briesmīgs pārpratums, šāda pretīga likteņa rotaļa! Sāpju sauciens pār viņa lūpām gan neizlauzās, vienīgi viņā seja bija kļuvusi barga un vēl drūmāka.

Sāpju sauciens tomēr atskanēja, bet to spalgi izkliedza Benedeta; tāpat kā Pjērs un dons Vidžilio, arī Bene-deta bija vērojusi kardināla rīcību, sākumā ar izbrīnu, kas vēlāk vērtās izbailēs.

— Inde, inde! Ak, Dārio, mana sirds, mana dvēsele!

Kardināls strauji satvēra māsasmeitu aiz rokas locītavas, pamezdams ieslīpu skatienu uz abiem zemas kārtas priesteriem — sekretāru un svešinieku, kas bija liecinieki tikko notikušajam gadījumam.

— Klusē, klusē!

Sašutuma, dusmu un naida niknumā Benedeta atbrīvojas ar vienu rāvienu.

— Kādēļ man jāklusē? To darījis Prada, es viņu nodošu tiesai, es gribu, lai viņš mirst, arī viņš!… Es jums saku, ka to darījis Prada, es to labi zinu, jo Fromāna kungs atgriezās vakar no Fraskati Pradas ekipāžā kopā ar kirē Santobono un šo vīģu groziņu… Jā, jā! Man ir liecinieki, tas ir Prada, tas ir Prada!

•— Nē, nē! Tu esi prātu zaudējusi, klusē!

Kardināls bija atkal satvēris jaunās sievietes rokas, viņš centās viņu pārliecināt ar visu savu vareno ietekmēšanas spēku. Zinādams, kāda kardinālam Sangvineti ir vara pār dedzīgi jūsmīgo Santobono, viņam jau sen bija viss skaidrs, viņš izprata šo negadījumu, kurā nebija tieša vaininieka, bet kurš noticis slepenas kūdīšanas rezultātā; zvēru ilgi kaitināja un rīdīja, lai stundā, kad pavesta tronis kļūs brīvs, tas mestos virsū traucējošam sāncensim. Sī varbūtība, šī skaidrība bija pēkšņi uzaususi viņa acu priekšā, viņam nemaz nevajadzēja to visos sīkumos izprast, viss bija skaidrs, kaut arī šur tur vēl vīdēja neaizpildīti robi un neskaidrības. Tāda bija patiesība, ko viņš izjuta; tādai tai vajadzēja būt.

— Nē, klausies taču! Tas nav Prada… Sim cilvēkam nav nekāda pamata vēlēt man ļaunu, un iznīcināt gribēja vienīgi mani, man lika doti šie augļi… Padomā vien labi! Tikai pēkšņi užnākušais vājums liedza man tās nobaudīt, bet es būtu ēdis daudz, jo visiem taču zināms, ka man vīģes ļoti garšo; un, kamēr mans nabaga Dārio tas ēda viens pats, es jokoju, es vēl teicu, lai skaistākās atstāj man rītdienai… Neģēlīgā nozieguma mērķis biju es, bet cieta viņš. Ak augstais dievs! Kāda nežēlīga nejaušība, kāda šausmīga likteņa muļķība,,. Kungs dievs, tu mūs esi atstājis!

Asaras sariesās viņa acīs, bet trīcošā Benedeta vēl nebija pārliecināta.

— Bet, tēvocīt, tev taču nav neviena naidnieka, kāpēc tu domā, ka šis Santobono tīko pēc tavas dzīvības?

Mirkli kardināls bija mēms, nespēdams atrast izsmeļošu atbildi. Viņā nobrieda dižena apņēmība — klusēt. Tad viņš pēkšņi kaut ko atcerējās un meklēja glābiņu melos.

— Santobono arvien bijis mazliet jucis, turklāt zinu, ka viņš mani ienīst, kopš atteicos viņa brāli — kādreizējo mūsu dārznieku — atbrīvot no cietuma, dodot viņam labu darba apliecību, kādu viņš nebija pelnījis… Šādam nāvīgām naidam bieži vien nav nopietnu iemeslu. Viņam būs licies, ka par to man jāatriebjas.

Sos vārdus dzirdot, Benedeta, salauzta, nespējīga vairs tālāk spriest, izmisuma pilnā piekāpībā nokrita uz krēsla.

— Ak mans dievs, ak mans dievs! Es nekā vairs nesaprotu… Un kāda nozīme tam visam, ja mans Dārio tādā stāvoklī kā pašlaik? Pats galvenais — viņu vajag glābt, es gribu, lai viņu glābj … Cik gan ilgi viņi tur noņemas lai istabā! Kādēļ gan Viktorīna nenāk mūs pasaukt?

Atkal iestājās smags klusums. Kardināls, ne vārda neteikdams, paņēma no galda vīģu groziņu, aiznesa to un ielika kādā skapī, kuru aizslēdza, divreiz apgriezdams atslēgu slēdzenē; tad iebāza atslēgu kabatā. Bez šaubām, tiklīdz iestāsies nakts, viņš nokāps lejā un groziņu iemetīs Tibrā. Atiedams no skapja, viņš pamanīja abus zemās kārtas priesterus, kuri neviļus sekoja viņam skatieniem.

Ar lielu vienkāršību kardināls tos uzrunāja:

— Mani kungi, man šķiet, ka man nav nekādas vajadzības lūgt jūs klusēt… Ir skandāli, kas jāaiztaupa baznīcai, jo tā nav tajos vainojama. Nodot cilvēku no mūsu kārtas pilsoniskajām tiesām, kaut arī tas būtu noziedznieks, nozīmē kaitēt visai baznīcai; cilvēki savās kaislībās varētu aizrauties tiktāl, ka atbildību par pastrādāto noziegumu uzveltu baznīcai. Mums šis ļaundaris jānodod dieva rokās; dievs pats pratīs to pienācīgi sodīt… Ak, par sevi varu teikt tikai to: lai gan dziļi skartas manas personiskās un manas ģimenes cēlākās jūtas, es apliecinu Kristus vārdā, kas miris pie krusta, ka manā sirdī nav ne dusmu, ne atriebības kāres, ka es slepkavas vārdu izdzēsīšu no savas atmiņas un viņa briesmu darbu nogremdēšu klusuciešanā kā mūžīgā kapā.

Viņa staltais augums šķila diženāks, un, ar plašu kustību roku augšup pacēlis, viņš teica savu zvērestu, atstādams, lai tiesu pār viņa ienaidniekiem spriež vienīgi taisnais dievs; viņš nedomāja tikai par Santobono, bet arī par kardinālu Sangvineti, kura liktenīgo ietekmi nojauta. Viņa varonīgajā lepnumā iezagās dziļas skumjas un traģiskas ciešanas, domājot par slepenajām cīņām, kas norisinājās ap tiāru, domājot par visu ļaunumu un alkatību, kas mita tumsas dzīlēs.

Kad Pjērs un dons Vidžilio, mūžīgo klusēšanu apsolīdami, palocījās, neatvairāms aizkustinājums slāpēja kardinālu, viņš nespēja to apvaldīt, un no viņa krūtīm izlauzās smags vaids.

— Ak, mans nabaga bērns, mans nabaga bērns, — viņš stomījās. — Vienīgais mūsu dzimtas dēls, manas sirds vienīgā mīlestība un cerība. Ak, nomirt, tā nomirt!

No jauna satraukusies, Benedeta bija piecēlusies.

— Nomirt? Kam nomirt? Dārio? … F.s to nepieļaušu. Mēs viņu kopsim, mēs iesim pie viņa. Mēs viņu ņemsim savās rokās, mēs viņu izglābsim. Nāc, tēvoc, nāc ātri… Es negribu, es negribu, ka viņš nomirst!

Viņa devās uz durvīm, nekas viņu nebūtu spējis aizturēt ieiet Dārio istabā, taču pēkšņi iznāca Viktorīna ar satrauktu seju un, zaudējusi savu parasto drosmi, drūmi teica:

— Ārsts lūdz kontesīnu un viņa eminenci tūlīt ienākt, tūlīt.

Pjērs, apjucis no visa, viņiem nesekoja, bet aizkavējās vienu mirkli abi ar donu Vidžilio saulainajā ēdamistabā. Tātad atkal inde! Nodevēja skaisti apslēptā inde, kā Bor-džas laikos! Turklāt tāda nodevēja, kuru pat neuzdrošinājās uzrādīt! Viņš atcerējās sarunu, ko bija risinājis ar Pradu atceļā no Fraskati, atcerējās savu parīzieša skepticismu pret šīm leģendārajām indēm, kuru lietošanu viņš uzskatīja par iespējamu vienīgi romantiskas drāmas piektajā cēlienā. Bet nu izrādījās, ka tā tomēr bija patiesība — šie pretīgie nostāsti par saindētiem puķu pušķiem un dunčiem, par nevēlamiem prelātiem un pat pāvestiem, no kuriem atbrīvojās, atnesot tiem dzērienu — ikrīta parasto šokolādi; aizrautīgais un traģiskais Santobono izrādījās indētājs; Pjērs vairs nešaubījās, viņš iztēlē atkal pārdzīvoja vakardienu, atcerējās godkāros un draudīgos vārdus, kurus noklausījās kardināla Sangvincti namā, atcerējās steigu, kas lika kardinālam rīkoties vēl pirms pašreizējā pāvesta paredzamās nāves, kūdīšanu uz noziegumu baznīcas glābšanas vārdā; tad Pjērs atcerējās priesteri ar mazo vīģu groziņu uz ceļa, atcerējās šo groziņu, kuru priesteris saudzīgi turēja uz ceļiem un vadāja sev līdzi tik ilgi cauri skumjā Romas līdzenuma mijkrēslim; šis groziņš tagad vajāja Pjēru kā lietuvēns, un viņš nodrebēja, atceroties tā veidu, krāsu un smaržu. Inde, inde! Tad tā tomēr bija patiesība, inde ekŠistēja un darbojās «melnās» sabiedrības ēnā, alkatīgas iekāres un valdonības iegribas kalpībā.

Un pēkšņi Pjēra atmiņā iznira ari grāfa Pradas tēls. Nupat, mirklī, kad Benedeta grāfu tik dziļi apvainoja, Pjērs bija pavirzījies soli uz priekšu, lai to aizstāvētu, lai skaļi pastāstītu, ko viņš zināja par indi, par vietu, no kuras tika iznests groziņš, par vareno roku, kas vadīja šo cilvēku. Bet viņa prātā iznira pēkšņa doma, un viņš izbīlī sastinga: ja arī Prada taisni neatbalstīja šo noziegumu, viņš tomēr pieļāvis to pastrādāt. Un atmiņa, asa kā naža asmens, atausa Pjērā: viņš atcerējās mazo, melno vistiņu drūmajā krodziņa pustumsā, viņš redzēja šo vistiņu nojumē pēkšņi nokritušu, redzēja dažas violetas asins lāses, kas tecēja no putna knābja. Un tagad šeit pie savas laktiņas gulēja papagailis Tata tikpat ļengans un silts, un uz viņa knābja vīdēja asins lāse. Kādēļ Prada bija melojis, stāstīdams par vistu savstarpējo cīņu? No šī dziļu kaislību un iekšēju cīņu jūkļa kā no tumšas nakts Pjērs nespēja vairs izkļūt, tāpat kā nespēja saprast briesmīgo cīņu, kas pagājušā balles naktī norisa grāfa Pradas dvēselē. Viņš nespēja vairs iedomāties to sev blakus rītausmā kājām aizstaigājam līdz Bokanēru pilij, nespēja to atsaukt atpakaļ savā iztēlē, saltās bailēs nenodrebot, jo viņš nojauta baigo lēmumu, pie kāda Prada bija nonācis pie pils vārtiem. Nebija pieļaujama doma, ka viņš to būtu darījis aiz naida pret kardinālu, drīzāk gan cerībā uz apmaldījušos likteņa bultu, kas uz labu laimi viņu atriebs; tomēr šausminošais fakts palika: Prada zināja par indi, Prada varēja apturēt likteņa gaitu, bet viņš ļāva liktenim izpildīt savu melno darbu.

Pjērs, pagriezdams galvu, ieraudzīja krēslā sēžam donu Vidžilio, kurš nebija nemaz pakustējies un sēdēja tik bāls un apmulŠis, ka Pjēram šķita, ka tas arī ir nevesels.

— Vai jūs ciešat? — viņš jautāja.

Sākumā likās, ka sekretārs nespēj atbildēt, tik ļoti iz-bīlis viņam žņaudza kaklu. Tad viņš klusā balsī murmināja:

— Nē, nē, es tās neēdu… Ak lielais dievs! Ja es iedomājos, ka man bija liela vēlēšanās tās nogaršot un ka tikai godbijība mani atturēja, redzot, ka viņa eminence tās neēda!

Sīki drebuji Vidžilio kratīja, iedomājoties, ka vienīgi pazemība viņu bija glābusi. Un pār viņa rokām un seju pārslīdēja nāves saltums, no kura viņš, pats to neapzinādamies, bija paglābies.

Beidzot viņš divreiz dziļi uzelpoja un izbailēs pamāja ar roku, it kā vēlēdamies aizvirzīt no sevis visas šausmas; pēc tam viņš nomurmināja:

— Ak, Paparelli, Paparelli!

Dziļi satrauktais Pjērs, kurš zināja dona Vidžilio domas par velces nesēju, vēlējās uzzināt kaut ko vairāk.

— Ko? Ko jūs ar to gribat teikt? Vai jūs viņu apsūdzat?… Vai jūs domājat, ka viņi to ir uzkūdījuši, ka vispār vainojami viņi?

Vārds «jezuīti» netika minēts, bet lielā, melnā ēna pārslīdēja gaišajai, saulainajai ēdamistabai un vienu mirkli to aptumšoja.

— Viņi! —- dons Vidžilio iesaucās. — Ak jā, viņi ir visur! Viņi ir aizvien! Ja kāds raud, ja kāds mirst, tad arī viņi ir tur, arī viņi! Vīģes bija domātas man, un es brīnos, ka nepadevos kārdinājumam!

Tad viņš no jauna atsāka savu izbaiļu, naida un dusmu žēlabas.

— Ak, Paparelli, Paparelli!

Viņš apklusa un vairs neatbildēja, baiļpilnām acīm raudzīdamies ēdamzāles sienās, it kā no tām varētu iznākt velces nesējs ar savu tuklo vecmeitas seju, ar grauzējas peles sīkiem solīšiem, ar noslēpumainajām laupītāja rokam, kuras bufetes istabā paņēma aizmirstās vīģes, lai tās atnestu un noliktu uz galda.

Tad abi nolēma atgriezties Dārio Istabā, kur viņi varbūt bija vajadzīgi; bet, ieejot tajā, Pjērs redzēja sirdi plosošu ainu. Kopš pusstundas ārsts Džordāno, konstatēdams saindēšanos, veltīgi sākumā bija pūlējies lielot parastos līdzekļus, kas izraisa vemšanu, pēc tam dodot magnēziju. Viņš pat lika Viktorīnai sakult ūdenī olu baltumus. Bet stāvoklis pasliktinājās tik strauji, ka jebkura palīdzība kļuva lieka. Izģērbts, gulēdams uz muguras, atbalstīts

spilveniem, uz segas izstieptām rokām Dārio izskatījās drausmīgs, viņš bija ieslīdzis nesamaņā kā dziļā skurbumā, kas bija raksturīgs izpaudums mistiskajai, briesmīgajai kaitei, ar kādu nomira monsenjors Gallo un citi. Reibonis viņu stindzināja, acis arvien dziļāk grima melnajos acu dobumos, sejai acīmredzami sakrītot, novecojot un pieņemot pelēku, zemei līdzīgu nokrāsu. Uz vienu mirkli viņš, juzdamies noguris, bija aizvēris acis, tad vienīgās dzīvības pazīmes bija smagie, saraustītie elpas vilcieni, kas cilāja viņa krūtis. Blakus gultai, pārliekusies pār mirstošā seju, stāvēja Benedeta, neizsakāmi smagi ciezdama viņam līdzi, apzinādamās, ka nespēj atvieglot viņa ciešanas; sāpes vērta viņu gluži svešu, tik bālu un bailēs stindzinātu, ka izskatījās, ka nāve pamazām izstieptu savu roku arī pēc viņas.

Loga nišā, kur kardināls Bokanēra bija aizvedis ārstu Džordāno, norisa klusa vārdu maiņa.

— Viņš ir nolemts bojāejai, vai ne?

Satrauktais ārsts izmisīgi, kā uzvarēts atbildēja ar bezcerīgu rokas mājienu:

— Jā gan, man jāatzīstas jūsu eminencei, ka stundas laikā viss būs cauri.

Iestājās īss klusums.

— Vai tā nav tā pati slimība, ar ko nomira Gallo?

Kad ārsts neatbildēja un, šausmās nodrebēdams, novērsa skatienu, kardināls jautāja:

— Vārdu sakot, infekcijas drudzis?

Džordāno saprata, ko kardināls lūdza no viņa. Viņš lūdza klusēšanu; noziegumam vajadzēja palikt apraktam uz mūžu, lai svētās baznīcas labā slava netiktu aptraipīta. Nekas nebija cēlāks savā traģiskajā diženumā kā šis septiņdesmit gadus vecais sirmgalvis, kas vēl bija tik stalts un varens, kas negribēja pieļaut, ka viņa garīdznieka kārta, viņa garīgā ģimene pagrimtu; viņš nevēlējās arī, ka viņa asinsradinieki tiktu ierauti sensacionāla procesa neatvairāmajos netīrumos. Nē, nē! Tikai klusēšanu, mūžīgo klusēšanu, kurā viss dus un tiek aizmirsts!

Ārsts padevīgi palocījās, padodamies kardināla varai.

— Acīmredzot tas ir infekcijas drudzis, kā to tik pareizi pateica jūsu eminence.

Divas lielas asaras noritēja pār kardināla Bokanēras vaigiem. Tagad, kad dievs bija pasargāts, viņa cilvēka sirds asiņoja no jauna. Viņš lūdza ārstu pielikt pēdējās pūles, mēģināt izdarīt neiespējamo; tas purināja galvu,

ar drebošām rokām norādot uz slimnieku. Arī savam tēvam, savai mātei viņš nekā nespētu palīdzēt. Nāve bija nenovēršama. Kādēļ vēl nogurdināt un mocīt mirstošu cilvēku, liekot tam ciest vēl vairāk? Kad kardināls, apzinoties tuvo nelaimi, atcerējās māsu Serafīnu un izteica izmisumu par to, ka tā nevarēs pēdējo reizi apskaut brāļadēlu, ja ilgi aizkavēsies Vatikānā, kur tā acīmredzot bija, ārsts piesolījās ar pajūgu, kas lejā viņu gaidīja, aizbraukt pēc donnas Serafīnas. To varēja izdarīt nepilnā pusstundā. Viņš būšot jau atpakaļ, ja pēdējos mirkļos būtu šeit vajadzīgs.

Palicis viens loga nišā, kardināls mirkli stāvēja gluži nekustīgs. Asarām aizplīvurotām acīm viņš caur logu raudzījās debesīs. Viņa drebošās rokas pacēlās pret tām kvēlā lūgšanā. Ak dievs! Ja cilvēku zināšanas ir tik niecīgas un veltīgas, ja ārsts tā aizsteidzās, laimīgs, ka varēja aiziet, lai neizjustu kaunu par savu nespēku, ak dievs, kādēļ tad tu neveic brīnumu, lai parādītu savas neierobežotās varas spožumu! Dari brīnumu, brīnumu! Kardināls lūdza dievu savas ticīgās dvēseles dzīlēs, viņš lūdza neatlaidīgi, lūdza no visas sirds, bet šī lūgšana bija arī baznīcas valdnieka lūgšana, kurā dzirdama bija prasība, jo viņš taču bija debesīm izdarījis lielu pakalpojumu, visu savu dzīvi ziedojis baznīcai. Viņš lūdza par savas dzimtas pastāvēšanu, lūdza, lai pēdējais vīriešu kārtas pārstāvis neaizietu bojā tik briesmīgā nāvē, lūdza, lai tam ļauj apprecēt māsīcu, kuru tas tik ļoti mīl un kura raud un šajā brīdī ir tik dziļi nelaimīga, viņš lūdza brīnumu, brīnumu šo abu dārgo bērnu labā! Brīnumu, kur atdzimtu viņa ģints! Brīnumu, kas iemūžinātu slaveno Bokanēru vārdu! Brīnumu, lai šo jauno laulāto draugu pēcnācēju cilts būtu bagātināta ar drosmīgu, dievam uzticīgu paaudzi!

Kad kardināls atgriezās istabas vidū, viņš šķita pārvērties, ticība bija nožāvējusi viņa asaras, viņa dvēsele kļuvusi stipra un padevīga dievam, no kairas vājības brīva. Viņš bija sevi atkal nodevis dieva rokās, viņš bija izlēmis pats iesvaidīt Dārio. Ar rokas mājienu viņš pasauca donu Vidžilio un aizveda to mazajā blakus istabā, kur bija kapela, kuras atslēga vienmēr glabājās pie viņa. Šī kailā, tukšā istaba, kur neviens neiegāja, kur atradās tikai mazs, vienkāršs krāsota koka altāris, pār kuru pacēlās liels vara krucifikss, pilī tika dēvēta par svētu vietu, drūmu un noslēpumainu, jo viņa eminence, tā stāstīja, ceļos noslīdzis, tur pavadot cauras naktis, sarunājoties ar

pašu dievu. Ja nu viņš tagad tur iegāja atklāti, ja viņš durvis atstāja plaši atvērtas, tad tagad, vēlēdamies brīnumu, viņš gaidīja, lai no turienes līdz ar viņu iznāktu pats dievs un izdarītu gaidīto brīnumu.

Aiz altāra bija ierīkots skapis; kardināls piegāja pie tā, lai paņemtu stoiu un stihāriju. Svētās eļļas šķirstiņš arī bija turpat, tā bija sensena sudraba kārba, ko rotāja Bo-kanēru dzimtas ģerbonis. Kad tūlīt aiz kardināla Dārio istabā ienāca dons Vidžilio, lai aŠistētu, bija dzirdama lūgšana latīņu valodā.

— Pax huic domui.

— Et omnibus habitantibus in ea.

Nāve nāca tik draudoša un tik ātri, ka visa nepieciešamā sagatavošanās steidzamības gadījumā izpalika. Nebija ne divu sveču, ne mazā, ar baltu segu apklātā galdiņa. AŠistents nebija arī atnesis ne svētītā ūdens trauku, ne vīraka kvēpināmo trauku, un garīdzniekam vajadzēja apmierināties, svētījot istabu un mirstošo ar savu roku, noskaitot rituāla vārdus:

— Aspcrgcs me, Dominē, hyssopo, ct mundabor; lavabis me, et super nivem dealbabor.

Ieraugot kardinālu ar svēto eļļu, Benedeta nodrebēja un nokrita ceļos gultas kājgalī, turpretī Pjērs un Viktorīna mazliet atstatu arī noslīga ceļos, šīs ainas sāpju diženuma saviļņoti. Savām lielajām acīm, kas sniegbaltajā sejā šķita vēl lielākas, kontesīna vērās mīļotā Dārio sejā, kuru vairs nepazina; tā bija pelēka kā zeme, āda kā miecēta un grumbaina kā vecam vīram. Bet nevis izpildīt laulības sakramentu, kuru viņa vēlējās, nāca tēvocis, varenais baznīcas valdnieks; viņš nesa pēdējo sakramentu — nāves sakramentu, jo te mirstīgais dzīrās šķirties uz mūžu; šajā brīdī katrs lepnums zūd un nāve aiznes ģintis sev līdzi, tāpat kā vējš noslauka ceļa putekļus.

Kardināls nevarēja kavēties, ātri viņš sāka pusbalsī skaitīt:

— Credo in unutn Deum …

— Amen, — atbildēja dons Vidžilio.

Pēc rituāla lūgšanām dons Vidžilio stomīdamies lasīja litānijas, lai debeŠis apžēlojas par nelaimīgo cilvēku, kas stāsies dieva priekšā, ja dieva brīnums neparādīs tam žēlastību.

Neatvēlēdams sev laiku roku mazgāšanai, kardināls atvēra svētās eļļas kārbiņu un, aprobežodamies ar vienu vienīgu svaidīšanu, kā tas atļauts steidzamos gadījumos, viņš ielaida sudraba spieķīti cļļas traukā un uzpilināja vienu vienīgu pilienu uz izkaltušās, nāves apzīmogotas mutes.

— Per istam sanciani unctionem, et suam piissimam misericordiam, indulgeat tibi Dominus quidquid per visutn, auditum, odoralum, gustum, tactum, deliquisti.

Ak, ar kādu ticībā degošu sirdi viņš izrunāja šos vārdus, piedošanu lūdzot, piesaukdams dievišķo žēlastību, lai tā atlaiž visus grēkus, ko darījuši cilvēka pieci prāti, mūžīgās kārdināšanas piecas durvis, pa kurām grēks iekļūst dvēselē! Kardināls to darīja cerībā, ka dievs, kas šo nabaga būtni viņas grēku dēļ bija sodījis, varbūt, kad būs tai piedevis, būs arī tik žēlīgs un atdos tai dzīvību. Dzīvību, ak kungs, atdod viņam dzīvību, lai vecā Bokanēru cilts vairojas un visos laikos turpina tev kalpot kā karalaukā, tā arī altāra priekšā!

Mirkli kardināls palika drebošām rokām stāvam un, brīnumu gaidīdams, vērās mirēja mēmajā sejā un aizvērtajās acīs. Nekas nenotika, gaismas stars viņu neskāra. Dons Vidžilio ar vates kušķīti noslaucīja Dārio muti, bet atvieglojuma nopūta pār mirēja lūpām neizlauzās. Pēdējā lūgšana bija nolasīta, iestājās nospiedošs klusums, un priesteris aŠistenta pavadībā atgriezās kapelā. Tur abi nometās ceļos un kardināls, uz kailās grīdas noslīdzis, iegrima kvēlā lūgšanā. Acis pievērŠis vara krucifiksam, viņš vairs neko neredzēja un nedzirdēja, viņš atdeva sevi visu dievam, lūdza Jēzu, ja vajadzīgs upuris, tad lai brāļadēla vietā ņem viņu, viņš nezaudēja cerības mīkstināt debesu dusmību, kamēr Dārio krūtīs vēl bija dzīvības dvesma, kamēr viņš pats zemojās, ceļos nometies, un runāja ar dievu. Viņš bija vienlaikus pazemīgs un arī cēls! Vai tad dievs neapžēlosies par Bokanēru un neizpildīs viņa lūgšanu? Vecā pils varētu šai mirklī sabrukt par kardināla galvu, viņš neredzētu grūstošos baļķus.

Dārio istabā pa šo laiku neviens nebija pakustējies, tā šķita kā piesātināta ar tikko izpildītās ceremonijas traģisko diženumu. Bet tagad Dārio atvēra acu plakstus. Paskatījies uz savām rokām, viņš redzēja, ka tās ir novecojušas un sarukušas, un viņa acu dzīlēs vīdēja bezgalīgs žēlums pēc aizejošās dzīves. Bez šaubām, šai mirklī, kad skurbumā, indes iedarbibā, kas viņu māca, atausa skaidrības brīdis, viņš pirmo reizi izprata savu stāvokli. Ak, mirt tādās sāpēs, tik izkropļotam! Kādu sašutumu, kādu briesmīgu riebumu par to izjuta šī bezbēdīgā, savtīgā būtne, šis skaistuma, prieka un saules mīlētājs, kas neprata ciest! Nežēlīgais liktenis pārlieku bargi sodīja viņa mirstošo cilti. Dārio nodrebēja bailēs pats no sevis, viņu sagrāba izmisums, bērnišķīgs satraukums, kas deva viņam spēku piecelties sēdus un izbīlī apskatīt istabu, lai redzētu, vai visi nav no viņa aizgājuši un atstājuši viņu vienu. Kad viņa skatiens krita uz Benedetu, joprojām vēl ceļos noslīgušu gultas kājgalī, mirējā modās nepārvaramas ilgas pēc viņas, un viņš sniedza abas rokas viņai pretim, savtīgi vēloties viņu apskaut.

— Ak, Benedeta, Benedeta … Nāc, nāc, neļauj man nomirt vienam!

Benedeta, nekustīga, gaidās sastingusi, nenovērsa acis no Dārio. Briesmīgais ļaunums, kas bija uzbrucis viņas vismīļākajam cilvēkam, šķila arvien vairāk nomācam viņu pašu; Benedeta šķita pati kā svece izkustam, jo vārgāks kļuva Dārio. Benedetas bālums kļuva caurspīdīgs, un skaidro acu dzīlēs mirdzēja viņas dvēsele. Kad viņa redzēja Dārio piecēlušos no nāves, ar izstieptām rokām saucam viņas vārdu, arī viņa piecēlās, tuvojās viņam un nostājās blakus gultai.

— Es nāku, Dārio… Es esmu te, es esmu te!

Pjērs un Viktorīna, kas joprojām vēl bija ceļos noslīguši, vēroja tik diženu ainu, tik cēlu savā lielumā, ka sastinga pie zemes kā pienagloti; tā nebija šīspasaules aina, ko viņi redzēja, bet pārdabisks spēks, kur cilvēki vairs nedrīkstēja iejaukties. Benedeta runāja un rīkojās kā būtne, kas atbrīvojusies no visām pieņemto tradīciju un sabiedriskajām saitēm, kas ir brīva un jau viņpus dzīves sliekšņa, būtne, kas redz un jūt citas būtnes no tālienes, no nezināmā dzīlēm, kurā tā drīz pali ienirs.

— Ak, mans Dārio, mūs gribēja šķirt. Jā, vienīgi tādēļ, lai es nevarētu tev atdoties, lai mēs nekad nekļūtu laimīgi viens otra skavās, vienīgi tādēļ tava nāve tika izlemta, labi zinot, ka tava dzīvība aiznesīs sev līdzi arī manējo… Tevi nogalināja šis cilvēks; ja gan, viņš ir tavs slepkava, kaut arī šo noziegumu pastrādājis cits. Viņš ir pirmais cēlonis tavai nāvei; viņš mani nolaupīja, kad es gribēju piederēt tev, viņš sabojāja mūsu abu dzīvi, viņš lika plūsmot ap mums un mūsos šai briesmīgajai indei, kura mums tagad liek mirt… Ak, kā es viņu ienīstu, kā es viņu ienīstu — ar tādu naidu, ka gribētu viņu iznīcināt, iekams tavās skaujas aizeju no šīs pasaules!

.Viņa nepacēla balsi, šos baigos vārdus viņa teica, klusi čukstot, vienkārši un kaisli. Prada netika minēts; viņa mazliet pievērsās sastingušajam Pjēram un ar pavēlošu skatienu acīs piebilda:

— Jūs redzēsiet viņa tēvu; es jums uzlieku par pienākumu pateikt viņam, ka es nolādēju viņa dēlu. Vecais varonis mani ļoti mīlēja, un es mīlu viņu vēl tagad; šie vārdi, kuri jums viņam jāpasaka, saplosīs viņa sirdi. Bet es gribu, lai viņš to zina taisnības un patiesības labad.

Baiļu neprātā skaļi elsodams, Dārio no jauna sniedza rokas Benedetai pretim, kad pamanīja, ka viņa ar savām skaidrajām acīm vairs neskatījās uz viņu.

— Benedeta, Benedeta… Nāc, nāc, ak, šī melnā nakts, es negribu tajā ieiet viens!

— Es nāku, es nāku, mans Dārio… Te es esmu!

Viņa bija piegājusi gluži tuvu gultai, viņa gandrīz

skāra Dārio.

— Ak, es taču zvērēju madonnai nepiederēt nevienam vīrietim, pat tev ne, iekams dievs ar priestera svētību to nebūs atļāvis! Izjutu kādu augstāku, dievišķu cēlumu būt jaunavai, neaptraipītai kā pati Svētā jaunava, kas nepazīst miesas zemiskumu. Tā bija šķīsta un reta mīlas dāvana, ko es gribēju sniegt mīļotajam, kuru izraudzījusi mana sirds, lai viņš vienīgais ir mans dvēseles un miesas pavēlnieks uz mūžu… So jaunavību, ar kuru es tik ļoti lepojos, esmu aizstāvējusi, cīnoties pret šo otro, ar nagiem un zobiem, kā cilvēks aizsargājas pret vilku; es savu šķīstību sargāju arī no tevis ar asarām, lai tu aizrautībā šo dāvanu nenozaimotu pirms svētās stundas, kad līksme mums būs atļauta… Ak, ja tu zinātu, kādas smagas cīņas es izcīnīju arī pati ar sevi, lai nepadotos! Man bija neprātīga vēlēšanās uzsaukt tev, lai tu ņemtu mani, iegūtu un aiznestu. Tu biji vienīgais, pēc kā es tiecos, un es visa biju tava, tā bija mīla, ko es tev sniedzu; jā, visā pilnībā, kā sieviete, kas pazīst, saņem un prasa mīlu — mīlu, kas meiteni vērš sievā un mālē… Ak, mans solījums madonnai! Cik grūti man bija to turēt, kad senās, kvēlās asinis strāvoja manī kā vētras brāzmas, un tagad … ak, kāda nelaime!

Viņa piegāja vēl tuvāk mirējam, klusai balsij skanot aizvien sirsnīgāk.

— Vai tu atceries vakaru, kad pārnāci mājās ar dunča cirstu brūci plecā?,.. Es domāju, ka tu esi miris, un sāpēs kliedzu, ka tu aiziesi no mums un es zaudēšu tevi, Iekams būsim baudījuši laimi. Es vainoju madonnu, es nožēloju tobrīd, ka neesmu kopā ar tevi nolemta dvēseles pazušanai, nomirstot kopā ar tevi, tik cieši apskaujot tevi, ka mūs vajadzētu guldīt kopā kapā… Vai tiešām drausmīgais brīdinājums bija veltīgs! Es biju akla un vientiesīga un nesapratu šo mācību. Un tagad tev alka! uzbrukusi nelaime, tev nolaupīja manu mīlu, tu tagad aizej, pirms esmu tev atdevusies, kad vēl bija laiks… Ak, es nelaimīgā, lepnā muļķa sapņotāja!

Viņas klusinātajā balsī tagad dzirdēja sašutumu, ko izjūt pret sevi praktiska, saprātīga sieviete, kāda Bene-deta aizvien bijusi. Vai tad madonna, kas bija laba kā māte, vai tad madonna vēlēja mīlētājiem nelaimi? Vai tad viņa būtu dusmojusies vai bēdājusies, redzot viņus abus laimīgus vienu otra skaujās? Nē, nē, eņģeļi neraudāja, ja divi šai pasaulē mīlēja viens otru arī bez priestera svētības, gluži otrādi, tie smaidīja un gavilēja. Tas taču bija ļauns viltus, ja nedrīkstēja mīlēt šai pasaulē, kad dzīslās strūkloja kvēlas asinis.

— Benedeta, Benedeta! — atkārtoja mirstošais izbailēs kā bērns, kuram vienam jāaiziet tumšajā mūžības naktī.

— Te es esmu, te es esmu, mans Dārio… Es nāku!

Viņai likās, ka Viktorīna sakustējusies, lai pieceltos un

atturētu viņu.

— Laid, laid, Viktorīna, nekas pasaulē nespēj to novērst; tas ir stiprāks par visu, stiprāks par nāvi. Nupat, kad es nometos ceļos, kaut kas mani uzmundrināja un dzina uz priekšu. Es zinu, kurp eju… Un vai tad es tajā vakarā, kad viņš pārnāca ar brūci plecā, vai tad es nezvērēju piederēt viņam? Vai es neapsolīju piederēt vienīgi viņam, pat zemes klēpī, ja tam tā jābūt? Ļauj man viņu skūpstīt, lai viņš mani aiznes sev līdzi! Mēs būsim miruši un tomēr salaulāti uz mūžu!

Viņa atgriezās pie mirēja un pieskārās tam.

— Dārio, te es esmu, te es esmu!

Un tad notika kas nedzirdēts. Augošā saviļņojumā, mīlas kvēles pārņemta, Benedeta sāka nesteigdamās izģērbties. Vispirms nokrita tērpa ņieburs un atmirdzēja viņas baltie pleci; tad noslīdēja svārki un no apaviem atbrīvotās kāju pēdas un potītes vizmoja uz paklāja kā balti ziedi; tad noslīdēja pēdējā veļa un baltais kakls, krūtis un gurni uzplauka kā liels, balts zieds. Ar vientiesīgu drosmi, cildenā mierā, it kā viņa būtu šeit viena pati, Benedeta atsedza sevi līdz pēdējam plīvuram. Savā šķīstajā kailumā viņa nu stāvēja kā liela, balta lilija, karaliski cēla, vienaldzīga pret ļaužu skatieniem. Viņas miesas daiļums un smarža vērta gaišu šo drūmo telpu, tas bija daiļuma brīnums, dzīvs visskaistākā marmora tēla pilnveidojums, tā bija pati kara dieve ar sava auguma lepno, vijīgo līniju no pleca līdz kājas pēdai un locekļu un gurnu svētīto apaļumu. Viņa bija baltāka par visbaltāko marmora tēlu; ne balodis, pat ne sniegs nebija baltāks par viņu.

— Mans Dārio, te es esmu, te es esmu!

Pjērs un Viktorīna, kā parādības, kā svētas vīzijas apžilbināti, ceļos noslīguši, raudzījās Benedetā apžilbušām acīm. Viktorīna pat nepakustējās, lai viņu atturētu no šī soļa, baiļpilnas godbijības paralizēta, kādu cilvēks izjūt pret kaisles un ticības neprātu. Arī Pjērs savā stingumā jauta kaut ko tik neizsakāmi diženu slīdam garām, ka trīsēja apbrīnas mulsā. Nekas netīrs, nekas aizskarošs nevirmoja ap viņu no šīs skaidrās, cēlās jaunavas sniega baltā lilijas kailuma, kas šķita starojam savas visspēcīgās mīlas degsmē, kāda liesmoja viņas dvēselē. Tā neaizvainoja viņu — tāpat kā patiesīgs, ģēnija apskaidrots mākslas darbs.

— Mans Dārio, te es esmu, te es esmu!

Benedetā apgūlusies apskāva mirstošo Dārio, kura rokām vēl bija tik daudz spēka, lai viņu apskautu. To taču viņa bija vēlējusies savās ilgās, kas slēpās viņas parastajā šķietamajā mierā, viņas spīta pilnajā lilijas šķīstībā, aiz kuras dega plīvojošu liesmu sārts. Vētrainais spēks viņu aizvien bija mocījis, pat mierpilnās stundās. Tagad, kad nežēlīgais liktenis viņai atņēma mīļoto cilvēku, viņa atteicās samierināties ar šo likteni un pieļaut, lai tas viņu vēl vairāk pieviļ; viņa negribēja zaudēt mīļoto, iekams nebija atdevusies viņam, ko savā muļķībā nebija darījusi, kad abi vēl smaidīja līksmē un spēka pārpilnībā. Viņas neprātā izpaudās dabas sacelšanās: tas bija neapzināts sievietes kliedziens, tā negribēja mirt neauglīga, nevajadzīga kā grauds, kuru aiznes prom postošs vējš un no kura nekad neuzdīgs jauna dzīvība.

— Mans Dārio, te es esmu, te es esmu!

Viņa apskāva mīļoto, piekļaujoties viņam ar savu каПо augumu, atdodoties viņam ar visu savu būtni. Šajā brīdī Pjērs ieraudzīja pie sienas pār gultas galvgali Bokanēru ģints ģerboni, senu, ar zeltu un krāsainu zīdu uz violeta samta izšūtu panno. Jā, tas bija spārnotais pūķis, kas uzpūta liesmas; tā bija nesavaldīgā, ugunīgā devīze: Восса пега, Alma rossa — melna mute, sarkana dvēsele, mute, no kuras izlaužas rēciens, dvēsele, kura deg ticības un mīlas kvēlē. Visa šī kaislīgā, straujā cilts ar savām traģiskajām leģendām bija atkal atmodusies, lai šo savu pēdējo, pielūgsmes cienīgo meitu mudinātu uz baismīgo, neparasto saderināšanos nāves ēnā. Skatoties izšūtajā Bokanēru dzimtas ģerbonī, Pjēra atmiņā iznira Kasijas Bokanēras ģīmetne — mīloša sieviete un soģe, kas bija metusies Tibrā, ieraujot līdzi savu brāli Erkolu un turot apskautu sava mīļākā Flāvio Koradīni līķi. Vai toreiz, sirmajā senatnē, Kasija tikpat cieši neapskāva savu mīļoto, gribēdama uzvarēt nāvi, vai tas nebija tas pats neprāts mesties bezdibenī ar sava visumīļā, savas sirds izredzētā un vienīgā līķi? Viņas abas bija līdzīgas viena otrai kā māsas; tā, kura tur augšā vecajā gleznā atdzīvojās, un tā, kura šeit kopā ar savu mīļoto mira; vai tad viņas nebija līdzīgas ar saviem bērnišķīgi gleznajiem vaibstiem, ar to pašu alkstošo muti un lielajām, sapņainajām acīm tai pašā apaļajā, saprātīgajā un arī ietiepīgajā sejā?

— Mans Dārio, te es esmu, te es esmu.

Veselu mūžību, varbūt tikai vienu sekundi, viņi apskāva viens otru. Viņa atdevās neprātā, svētā neprātā’, kas sniedzās jau pāri šai dzīvei, kas sniedzās jau nebūtības melnajā tumsā, kura abiem jau sākās. Nejuzdama bailes, neizjuzdama nekādu pretīgumu pret postu, kas Dario pārvērta līdz nepazīšanai, Benedeta it kā saplūda vienā būtnē ar viņu, kas savu pēdējo elpas vilcienu dāvāja mīļotajai, kura beidzot tomēr piederēja viņam, Dārio rokas sastinga, cieši apskāvušas Benedetu, it kā aiznesot to sev līdzi. Bet pēkšņi — varbūt aiz nožēlas par šo nepilnīgo atdošanos vai arī aiz sirdsēstiem par velti glabāto jaunavību, kura vairs nevarēja kļūt auglīga, bet varbūt arī aiz pārcilvēciska prieka, ka, ieliekot savās ilgās visu savu gribasspēku, laulība tomēr bija notikusi, — guļot šīs bezspēcīgās nāves skaujās, Benedetas sirdī iešalca tik straujš asins vilnis, ka tā lūza. Cieši piekļāvusies Dārio, palikdama uz mūžu viņa rokās, Benedeta atstāja šo pasauli.

Piepeši atskanēja vaids; Viktorīna bija piegājusi pie gultas un visu sapratusi; Pjērs, kurš arī bija piecēlies, šī cildenā skata saviļņots, trīcēja apbrīnā un ļāva asarām vaļu.

— Redziet, redziet, — klusi čukstēja kalpotāja, — viņa vairs nekustas, viņa vairs neelpo. Mans nabaga bērns, mans nabaga bērns! Viņa ir mirusi.

Un priesteris izdvesa:

— Ak dievs, cik viņi ir skaisti!

Tā bija patiesība, nekad vēl tik cēls, tik žilbinošs daiļums nebija apmirdzējis nelaiķu vaigu. Dārio nupat vēl pelnu pelēkā, novecojusī seja tagad staroja marmora blāvā mirdzumā, marmora cildenā baltumā, atspoguļodama neizsakāmu līksmi, vaibsti bija izlīdzinājušies, kļuvuši vienkāršāki. Benedetas seja bija ļoti nopietna, dziļas, sāpju pilnas grumbas ieskāva viņas lūpas, bet visā neizsakāmi bālajā sejā atainojās neaprakstāmi smeldzoša svētlaime. Abu nelaiķu mati bija cieši savijušies, acis, plati ieplestas, raudzījās mūžīgā glāsainā maigumā. Viņi bija savā vienotības burvīgumā mūžīgām saitēm saistītie, nemirstībā aizgājušie, nāvi uzvarējušie mīlētāji, viņu sejas mirdzēja nemirstīgas, uzvaru guvušas mīlas apskaidrotā daiļumā.

Viktorīna nespēja vairs aizturēt asaru plūdus, viņa skaļi raudāja, un viņas elsas bija dzirdamas ārpus šīs telpas. I'jērs bija tik satraukts, ka nespēja sev izskaidrot, kā pēkšņi istabā saradies tik daudz ļaužu, kas izmisīgās bailēs noraudzījās negaidītajā ainā. Kardināls ar donu Vidžilio droši vien bija atsteigušies šurp no kapelas. Šajā brīdī ari doktors Džordāno acīmredzot bija atvedis donnu Serafīnu, pavēstījis viņai par brāļadēla neatvairāmo nāvi, ja viņa tagad atradās šeit, juzdamās kā salauzta, apjaušot nelaimes, kas, viena otrai sekodamas, bija uzbrukušas šim namam. Arī ārstu bija pārņēmis raksturīgais apmulsums, kāds rodas veciem ārstiem, kuru pieredzi nemitīgi iedragā pārsteigumi, ko tie nevarēja paredzēt, un viņš mēģināja izskaidrot šo gadījumu ar pēkšņu asinsizplūdumu un varbūtēju emboliju.

Viktorīna, kuras sāpes bija tikpat lielas kā viņas saimnieku sāpes, uzdrošinājās ārstu pārtraukt:

— Ak, doktora kungs, viņi viens otru pārlieku mīlēja, vai ar to nepietiek, lai kopā mirtu?

Noskūpstījusi savu dārgo bērnu pieres, dorina Serafīna gribēja tiem aizspiest acis. Tas viņai neizdevās, jo plaksti atvērās atkal, tiklīdz viņa noņēma pirkstus no tiem, un acis smaidīja atkal, un atsākās atkal viņu mūžīgi sastingušo glāsaino skatienu mija. Kad donna Serafina ieminējās, ka pieklājības dēļ vajadzētu abus nelaiķus šķirt, un dzīrās viņu locekļus atbrīvot, Viktorīna no jauna iesaucās:

— Ak, sinjora, sinjora! Jūs viņiem drīzāk salauzīsiet rokas. Redziet, liekas taču, ka pirksti ieauguši plecos, un jūs tos nekad nedabūsiet ārā.

Šai brīdī iejaucās kardināls. Dievs nebija ļāvis notikt brīnumam. Nāves bālumā, bez asarām, salts un ledains — kardināls šķita vēl diženāks. Abu jauniešu cildenās mīlestības, ciešanu pilnās dzīves un skaistās nāves saviļņots līdz sirds dziļumiem, viņš pacēla roku cēlā, grēkus piedodošā kustībā un, svētot viņus, kā baznīcas valdnieks atvēlēja abiem mīlestības skavās guļošajiem stāties mūžīgā tiesneša priekšā.

— Liec, liec viņus mierā, māsa, netraucē viņu dusu… Lai viņu acis paliek atvērtas, jo viņi nenogurdami vēlas raudzīties viens otrā līdz pasaules galam! Lai taču viņi dus viens otra rokās, jo savā dzīvē nav grēkojuši, un šajās skavās viņi ir savienojušies, lai dotos uz dusu zemes klēpī.

Tad atgūdamies, juzdamies atkal kā romiešu augstmanis, kurā kūsāja lepnās, cīņās un kaislībās vēl neatdzi-sušās asinis, viņš piebilda:

— Divi Bokanēras var tā dusēt. Visa Roma viņus apbrīnos un apraudās … Atstāj viņus, atstāj viņus, māsa, abus kopā! Dievs viņus pazīst un gaida.

Visi klātesošie noslīga ceļos, un kardināls pats skaitīja aizlūgumu mirušajiem. Tuvojās nakts; liela, aizvien vairāk satumstoša ēna klājās pār telpu, kur drīz divas sveču liesmas mirdzēja kā divas zvaigznes.

Pats neapjauzdams, kā tas bija gadījies, Pjērs nonāca mazajā, pamestajā pils dārziņā Tibras krastā. Acīmredzot viņš, noguruma un skumju mākts, slāpdams pēc gaisa, bija tur nokāpis. Dziļa tumsa pārplūdināja brīnišķīgo dārza stūri, seno sarkofāgu, sīko ūdens strūkliņu, kas, lāsodama no traģiskās sienā iebūvētās maskas, dziedāja savu maigo flautas dziesmu, un lauru koku, kas to tina savā ēnā; rūgteni smaržojošie buksusi un apelsīnkoki puķu dobju malā zem tumšzilajām debesīm vīdēja vairs tikai pavisam neskaidri. Ak, cik liegs un priecīgs šis tagad tik skumjais dārzs bija vēl šorīt! Un kādu neremdināmu izmisuma atbalsi šeit bija atstājuši Benedetas līksmie smiekli, gaišais prieks par tuvo laimi, ko tagad augšā, klusā istabā, atspoguļoja visu lietu un būtņu niecība, mūžīgais Nekas. Pjēra sirds sažņaudzās tādās sāpēs, ka viņš izplūda skaļās elsās, apsēdies tai pašā vietā, kur viņa bija sēdējusi uz apgāztās kolonnas atlūžņa, un elpodams to pašu gaisu, kuru viņa bija ieelpojusi, — viņa, kura bija saglabājusi pielūgsmes cienīgas sievietes maigo dvesmu.

Pēkšņi tālumā pulkstenis nosita seši. Pjērs nodrebēja, atceroties, ka šovakar pulksten deviņos pāvests viņu pieņems audiencē. Atlikušas vēl trīs stundas. Drausmīgās katastrofas laikā viņš nebija par to domājis, un tagad viņam šķita, ka pagājuši neskaitāmi mēneši, kopš viņš gaida šo satikšanos, uz kuru dosies it kā pēc gadiem ilgas prombūtnes jau novecojis, kad daudzi piedzīvojumi mainījuši jūtas un domas. Ar pūlēm viņš piecēlās. Pēc trim stundām viņš būs Vatikānā un beidzot redzēs pāvestu.

XIV

Vakarā, kad Pjērs iznāca no Borgo pie Vatikāna, tumšā un jau dusošā kvartāla dziļajā klusumā skaļi noskanēja pulksteņa sitiens — pusdeviņi. Pjērs bija atnācis par agru; viņš tādēļ nolēma nogaidīt vēl divdesmit minūtes, lai augšā pie durvīm būtu tieši deviņos, audiencei noteiktajā laikā.

Šis atelpas brīdis Pjēram bija atvieglojums satraukuma un neizsakāmajās skumjās, kas plosīja viņa sirdi. Kad viņš te ieradās, viņš jutās bezgala noguris, gluži kā salauzts pēc traģiskajām pēcpusdienas stundām, kuras bija aizvadījis nāves telpā, kur Dārio un Benedeta tagad dusēja viens otra skavās mūžīgajā miegā. Pjērs nebija neko ēdis, viņu vajāja abu mīlošo jauniešu skumjie tēli; sāpes un nopūtas žņaudza viņa krūtis un asaras ik brīdi sanesās acīs. Ak, cik gan labprāt viņš būtu kaut kur noslēpies, lai izraudātu asaras, kas viņu smacēja! Saviļņojums nomāca viņa domas, un šo abu mīlētāju nožēlojamā nāve pievienojās viņa grāmatā attēlotajām cilvēku ciešanām un lika viņam iekvēloties vēl dziļākā līdzjūtībā un tuvākā mīlestībā pret šīs pasaules cietējiem; Pjēra atmiņā iznira visas fiziskās un morālās brūces, kuras viņš bija redzējis Parīzē un Romā, kur viņš bija vērojis tik daudz un tik pārlieku lielas ciešanas, ka tagad pie katra soļa baidījās izplūst raudās un tumšajā naktī pacelt rokas pret debesīm.

Lai mazliet nomierinātos, viņš lēnām pastaigājās pa Svētā Pētera laukumu. Šajā nakts stundā ie valdīja dziļš klusums un vientulība. Kad viņš šeit ieradās, viņam likās, ka nogrims šajā tumsas jūrā. Bet pamazām acis aprada; plašo laukumu apgaismoja tikai četri septiņžuburu kan-delabri obeliska četros stūros un reti gāzes radziņi pie ēkām pa labi un pa kreisi no bazilikas. Laternas meta iedzeltenu gaismu ari kolonādes ejas četrkārtīgās pīlāru rindās. Uz laukuma nebija saskatāms nekas cits kā vienīgi blāvais, spokainais obelisks, kas slējās augšup. Arī Svētā Pētera katedrāles fasāde, klusa, izmirusi, nekustīgā un stingā diženumā dusoša, vīdēja tumsā tikko acīm tverama — kā sapnis. Pašu katedrāli Pjērs neredzēja, tikai debesīs tikko saskatāms iezīmējās zilgans aplis. Sākumā viņš bija dzirdējis čalojam ūdeni, strūklakas tumsā neredzot; bet pēc tam viņš sāka izšķirt arī slaidās, kustīgās ūdens strūkliņas, ko izmeta strūklakas un kas sīkiem pilieniem lāsoja lejup. Un pār šo neizsakāmi plašo laukumu pletās neizmērojamās bezmēness debeŠis, tās mirdzēja kā tumši zils samts, un zvaigznes zaigoja kā dārgakmeņi, Greizie Rati ar saviem zelta riteņiem un ilksi karājās, otrādi apgriezti, virs Vatikāna jumta, un pāri Romai Džūli-jas ielas pusē spīguļoja spožais Orions, kura jostu greznoja trīs zelta zvaigznes.

Pjērs paraudzījās augšup uz Vatikānu. Bet tur bija saskatāms tikai juceklīgs fasāžu sablīvējums; vienīgi pils stāva, kur atradās pāvesta dzīvojamās telpas, spīgoja divu lampu blāvā gaisma. Bet Svētā Dainaza no iekšpuses apgaismotajā pagalmā savu lielo, stikloto gluži kā siltumnīcām logu baltajā atspulgā redzēja atmirdzam nama mugurpusi un sānu fasādi. Un joprojām vēl neviena troksnīša, nedzirdēja neko pakustamies, neredzēja pat ēnas pavirzāmies. Divi cilvēki šķērsoja milzīgo laukumu, tad uzradās trešais, kas arī nozuda, un bija dzirdams vienīgi ritmisku soļu tālais skanējums. Laukums bija kā izmiris, neredzēja ne staigātāju, ne garāmgājēju, pat klaiņotāja ēna nepavīdēja kolonādes pīlāru mežā, kas bija tikpat tukšs kā seno laiku simtgadīgie mūžameži. Bet kāds šai tuksnesī valdīja svinīgums, kāds majestātisks, neremdināmu skumju pilns klusums! Nekad vēl Pjērs nebija izjutis tik dziļas, tik bezgala drūmas snaudas noskaņu.

Desmit minūtes pirms deviņiem Pjērs izlēma iet un devās uz bronzas durvju pusi. Tikai vienas durvis labējā portika galā bija vēl atvērtas, tumšās ēnas, kas tās ietina, vērta nakti vēl melnāku. Pjērs atcerējās precīzo norādījumu, kādu monsenjors Nanī viņam bija devis, — pie katrām durvīm jautāt pēc Skvadra kunga un vairāk nebilst ne vārda; visas durvis viņa priekšā tad atvērsies, un viņam tikai būs jāseko pavadonim. Neviens visā plašajā pasaulē tagad nezināja, ka viņš ir šeit, jo Benedetas vairs nebija. Kad viņš bija iegājis pa bronzas durvīm un atradās nekustīga šveiciešu gvarda priekšā, kas samiegojies sargāja ieeju, Pjērs tikai pateica norunāto paroli:

— Pie Skvadra kunga.

Šveiciešu gvards nepakustējās, nenostājās arī viņam ceļā, un Pjērs gāja tālāk, tūlīt pagriezdamies pa labi, lai dotos uz lielajām akmens kāpnēm, kas veda uz Svētā Damaza pagalmu. Visapkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles, skanēja vienīgi viņa soļu dobjā atbalss, redzēja tikai gāzes radziņu rāmo gaismu, ko blāvie kupoli vērta maigāku.

Augšā nonācis un šķērsodams pagalmu, Pjērs atcerējās, ka bija to jau redzējis, saules palu applūdinātu, ar visu tā portiku, strūklaku un balto bruģi no Rafaela lodžijām. Bet tagad viņš nemanīja pat vairs piecas sešas karietes, kas šeit gaidīja, zirgus, kas nekustīgi stāvēja, un kučierus, kas sēdēja uz bukas kā sastinguši. Tagad te bija tuksneŠis, plašs, kails un bālgans četrstūris, kas snauda kapa klusumā, un drūmās laternas meta baltu gaismu triju fasāžu augstajos stikla logos. Lielās vientulības un dziļā klusuma iespaidots, Pjērs notrīsēja un pasteidzināja soļus, virzīdamies pa labi uz lieveņa pusi, kuru pret saules karstumu aizsargāja audekla markīze; lieveņa nedaudzie pakāpieni veda uz pāvesta dzīvojamām telpām.

Pie kāpnēm stāvēja lielisks žandarms parādes uniformā.

— Pie Skvadra kunga.

Pamādams ar roku, neteikdams ne vārda, žandarms norādīja uz kāpnēm.

Pjērs kāpa augšā. Tās bija ļoti platas kāpnes ar balta marmora margām, zemiem pakāpieniem un dzeltenīgi krāsotām sienām. Gāze zem blāvajiem stikla kupoliem saprātīgas taupības nolūkos šķita nogriezta zemāka. Šajā nakts-lampiņām līdzīgajā apgaismojumā majestātiskais kailums izskatījās bāls un salts un no tā dvesa neizsakāma grūtsirdība. Uz katra kāpņu laukumiņa stāvēja šveiciešu gvards ar āvu, un pils dziļajā, snaudai līdzīgajā klusumā bija dzirdami vienīgi šo vīru soļi, kuri te staigāja nemitīgi šurpu turpu, acīmredzot, lai šajā stingumā neaizmigtu.

Šķita, ka kāpšanai šajā bezgalīgajā, baigajā klusumā nekad nebūs gala. Katrs stāvs bija sadalīts vairākos

posmos — vēl viens un vēl viens, un tad vēl viens. Kad Pjērs beidzot sasniedza trešā stāva kāpņu laukumiņu, viņam bija tāda sajūta, ka viņš pa šim kāpnēm kāpj augšup jau simt gadu. Šeit, pie Klementa zāles stiklotajām durvīm, kurām tikai labais spārns bija atvērts, stāvēja sardzē pēdējais šveiciešu gvards.

— Pie Skvadra kunga.

Gvards pavirzījās sāņus un atļāva jaunajam priesterim ieiet.

Milzīgā Klementa zāle lampu krēslainajā gaismā šķita neizmērojami plaša. Bagātīgie greznojumi — skulptūras, gleznas, apzeltījumi — izplūda blāvā vīzijā, un nepalika pāri vairāk nekas kā spokaini mūri, kurus rotāja dārgakmeņu un zeltlietu atspulgi. Šeit nebija mēbeļu, grīdas neskaitāmās akmens plāksnes vērta šo telpu neizmērojami plašu un izzuda pustumsā.

Pjēram likās, ka zāles pašā galā viņš saskatījis pie kādām durvīm uz sola sēžam vīrus uniformās. Tie bija trīs šveiciešu gvardi, kas tur galīgi samiegojušies kver-nēja.

— Pie Skvadra kunga.

Viens gvards lēnām piecēlās un nozuda. Pjērs saprata, ka viņam jāgaida. Viņš neuzdrošinājās pakustēties, jo paša soļu troksnis uz akmens plāksnēm viņu satrauca. Pjērs vēroja apkārtni, atsaukdams iztēlē ļaužu pūli, kas kādreiz bija piepildījis šo telpu. Vēl šodien tā bija zāle, kurai visiem bija jāiet cauri, tā bija sardzes zāle, kur ļaudis nāca un gāja un kur aizvien atbalsojās neskaitāmu soļu troksnis. Taču cik šī telpa bija drūma, tumsai iestājoties, tā bija kā pamirusi, to bija nogurdinājuši daudzie cilvēki, kas te bija gājuši cauri.

Beidzot sargs atgriezās, un aiz viņa uz blakus istabas sliekšņa parādījās viscaur melnā tērpies apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis, kam piemita kaut kas no galminieka vai katedrāles ķestera. Viņam bija skaista, gludi skūta seja ar pareiziem vaibstiem, palielu degunu un nopietnām, lielām un skaidrām acīm.

— Pie Skvadra kunga, — Pjērs teica vēlreiz.

Vīrs palocījās, tādējādi likdams saprast, ka viņš ir meklētais Skvadra kungs. Tad, no jauna palocīdamies, viņš uzaicināja priesteri viņam sekot. Un abi viens aiz otra bez jebkādas steigas ienira bezgalīgajā zāļu anfilādē.

Pjērs, kas pāvesta pils ceremoniālu jau zināja, jo bija vairākas reizes ar Narcišu par to runājis, tagad, ejot caur dažādajām zālēm, atcerējās kādam nolūkam katra no tām kalpoja, un viņa iztēle uzbūra acu priekšā tos ļaudis, kuriem bija tiesības šeit uzturēties. Atbilstoši sabiedriskajam stāvoklim katra augstā amatpersona drīkst ieiet tikai pa zināmām durvīm; tātad personām, kuras pāvests pieņem, savā ceļā pie svētā tēva it kā jāpāriet no vienām rokām otrās — no kalpotājiem līdz goda sardzei, pēc tam no goda kamerārijiem pie slepenajiem kamerārijiem, līdz beidzot nonāk pie svētā tēva. Bet no pulksten astoņiem visas zāles tukšojas, retas lampas vientuļi deg uz konsolēm; tad tā ir vienīgi vientuļu, pustumšu istabu anfilāde, kas ieslīgusi majestātiskā nebūtībā, kurā pakāpeniski grimst visa pils.

Pašu pirmo zāli pārzināja kalpotāji, bussolanli, vienkāršie durvju sargi, kuri bija tērpti sarkanos, ar pāvesta ģerboni rotātos samta ģērbos; viņu uzdevums bija pavadīt apmeklētājus līdz goda priekštelpas durvīm. Šai vēlajā stundā te vēl atradās viens vienīgs sargs, kas sēdēja uz soliņa tik tumšā kaktā, ka viņa purpura tērps šķita melns. Viņš pacēla galvu un palaida gājējus garām tumsā, kur bālēja viss gaišās dienas spilgtais greznums. Tad viņi šķērsoja žandarmu zāli, kurā pēc noteikuma kardinālu un augstu amatpersonu sekretāri gaidīja atgriežamies savus saimniekus; šī zāle bija galīgi tukša, un pašlaik te nebija nevienas skaistās, zilās uniformas ar baltajām ādas uzkabēm un nevienas skaistās sutanas, kas te vīdēja juku jukām spožajās pieņemšanas stundās. Arī nākamā zāle bija tukša, tā bija mazāka un atradās Palatīna gvardes pārziņā; šo sardzi vervēja no Romas buržuāzijas, un tā valkāja melnu mundieri ar zelta uzplečiem un ķiveri ar sarkanu spalvu pušķi. Gājēji pagriezās pa labi citā zāļu anfilādē, kas bija tikpat tukša kā iepriekšējā; pirmā telpa, kurā viņi iegāja, bija tapešu zāle, tā bija krāšņa uzgaidāmā telpa ar augstiem, skaistām gleznām rotātiem griestiem, ar brīnišķīgiem pēc Odrāna meta darinātiem gobelēniem, kas attēloja brīnumdari Jēzu un kāzas Kānaānā. Arī nobiļu gvardes zāle ar koka soliem un augsto krucifiksu, kas atradās pa labi virs konsoles starp divām lampām, bija tukša; šīs zāles pašā galā platas durvis veda uz otru, mazāku, alkovam līdzīgu zāli; šeit atradās altāris, pie kura tikai svētais tēvs viens pats lasa misi, kamēr visi klātesošie, nometušies ceļos blakus zālē uz marmora plāksnēm, klausās un saules mirdzā laistās nobiļu gvardes krāšņās uniformas. Tukša bija arī goda priekštelpa un troņa zāle, kurā pāvests pieņem audiencē apmeklētājus — pat divsimt un trīssimt cilvēkus reizē. Šeit, logiem iepretim, uz zemas estrādes atrodas tronis — apzeltīts, ar sarkanu samtu pārsegts atzveltnes krēsls, pār kuru paceļas tāda paša samta baldahīns. Blakus tronim novietots spilvens, uz kura atbalsta ceļus, skūpstot kurpi. Pa labi un pa kreisi, viena otrai pretim, atrodas divas konsoles; uz vienas uzlikts pulkstenis, bet uz otras starp augstiem kan-delabriem ar svecēm atrodas krucifikss ar apzeltītu koka pamatni. Sarkana damasta tapetes ar ieaustām platlapai-nām palmām Luija XIV stilā klāj sienas līdz pat greznajai frīzei, kas ietver griestus simboliskiem un alegoriskiem tēliem; skaistās, saltās marmora grīdas plāksnes vienīgi paša troņa priekšā sedz Smirnas paklājs. īpašu audienču dienās, kad pāvests uzturējās mazajā troņa zālē vai pat savā istabā, troņa zāle bija vairs tikai goda priekštelpa, kur visi prclāti un baznīcas augstās amatpersonas gaidīja kopā ar sūtņiem un augstajiem pilsoniskās administrācijas visu kārtu ierēdņiem. Kalpotāju pienākumus šeit veica divi goda kamerāriji: viens violetā tērpā, otrs apmetnī un ar zobenu; viņi saņēma no bussolanti rokām personas, kurām bija parādīts gods tikt pieņemtām pāvesta audiencē, lai pavadītu tās līdz blakus istabas — slepenās priekšistabas durvīm, kur tās nodeva slepenajiem kamerārijiem. Sī bija visgreznākā, viskrāšņākā, visrosīgākā zāle, kur zaigoja uniformas un valdīja satraukums, kas kļuva jo lielāks, jo vairāk ļaudis tuvojās svētnīcai, kur mita izredzētais dieva vietnieks. Šķērsojot bezgalīgās zāles, apmeklētāju sirdis pukstēja arvien .straujāk, līdz šķita pamirstam šai prasmīgi veidotajā iekārtojumā, kur greznība un krāšņums auga ik uz soļa. Sai vēlajā stundā te nebija nevienas dvēseles, nebija dzirdams neviens troksnis, ne cilvēka balss skaņa, nekas — te bija vienīgi klusums, kas lija no griestiem pār sarkanā samta troni, nekas — vienīgi lampa, kas blāvoja uz konsoles stūra tukšajā, snaudošajā zālē.

Skvadra kungs, kurš nebija vēl atskatījies, klusiem, lēniem soļiem iedams pa priekšu, mirkli apstājās pie slepenās priekšistabas durvīm, it kā dodams apmeklētājam laiku mazliet atvilkt elpu, iekams pārkāpa pār šīs svētnīcas slieksni. Šeit uzturēties drīkstēja vienīgi slepenie kamerāriji, un vienīgi kardināli drīkstēja šeit uzgaidīt, līdz pāvestam labpatiks viņus pieņemt. Pēc vieglajām, nervozajām trīsām, kas Pjēru uzveica, viņš atskārta, ka Skvadra kungs izlēmis viņu ievest baigajā viņpasaulē, ko pie zemes saistītais cilvēka saprāts nespēj apjaust. Durvis dienā sargāja dižciltīgs gvards, bet šai stundā tās bija atvērtas un šī istaba bija tukša tāpat kā citas; lai to atdzīvinātu, vajadzēja izsaukt iztēlē dižciltīgās un varenās personības, kas parādes tērpos to parasti piepildīja. Tā bija pašaura, gaitenim līdzīga garena telpa, kuras divi logi vērās uz jauno Prati di Castello kvartālu, bet tikai viens logs istabas galā, blakus durvīm, kas veda uz mazo troņa zāli, vērās uz Svētā Pētera laukumu. Šeit, starp durvīm un logu, pie maza, šaura galdiņa parasti uzturējās sekretārs, kura šobrīd šeit nebija. Un aizvien un visur bija redzama tā pati apzeltītā konsole ar to pašu krucifiksu starp tām pašām divām lampām. Ar vara inkrustācijām greznotā melnkoka futrālī liels pulkstenis dobji nosita kārtējo stundu. Ievērības cienīgi bija griesti, kurus rotāja zelta rozetes; sienas klāja sarkans damasts, kurā bija izšūti dzelteni ģerboņa vairogi, kas attēloja divas atslēgas un tiāru vai lauvu, kurš uzlicis ķepu uz zemeslodes.

Skvadra kungs bija pamanījis, ka Pjērs joprojām tur rokā savu cepuri, kuru pēc pastāvošiem noteikumiem vajadzēja atstāt kalpotāju zālē. Vienīgi kardināliem bija tiesības cepuri ņemt līdzi. Skvadra kungs ar vieglu kustību paņēma cepuri un nolika to uz konsoles, norādīdams, ka tai jāpaliek vismaz šeit. Tad, vēl joprojām neminēdams ne vārda, tikai paklanīdamies, viņš lika saprast, ka dosies pieteikt svētajam tēvam apmeklētāju un lai tas ir tik laipns un mirkli uzgaida šepat.

Palicis viens, Pjērs dziji uzelpoja. Viņš bija izslāpis pēc gaisa, un sirds stipri pukstēja. Tomēr viņa saprāts palika skaidrs, jo pustumsā viņš bija uzmanīgi vērojis slavenās, krāšņās pāvesta telpas, greznu salonu anfilādi, kur sienas bija pārvilktas ar zīdu, frīzes zeltītas un gleznām rotātas, bet griestos vīdēja freskas. Bet nekur neredzēja citu mēbeļu kā tikai konsoles, koka solus un troņus; lampas, lielie pulksteņi, krucifiksi un pat troņi bija dāvanas, kas pāvestam bija sanestas no visām pasaules malām lielajās jubileju dienās. Taču visās istabās trūka visniecīgākā mājīguma; viss bija grezns, stīvs, salts un neērts. Tā bija senā Itālija, kur gan valdīja svinīgs krāšņums, bet trūka vismazākās dzīvības, piemīlības un siltuma. Te gan derēja pārklāt ar grīdsegām brīnišķīgās marmora plāksnes, uz kurām stāvot sala kājas. Nesen te bija ievietoti kaloriferi, bet tos baidījās iekurināt; svētais tēvs taču varētu sasaldēties. Visvairāk Pjēru pārsteidza un stindzināja līdz sirds dziļumiem — to viņš juta, pašlaik šeit stāvēdams un gaidīdams, — klusums, kādu viņš vēl nepazina, dziļš, nomācošs klusums, it kā viņu no visām pusēm ietvertu milzīgā, kā miegā grimušā Vatikāna drūmais Nekas, pati nebūtība, kas bija iznirusi šeit, šajā stāvā — tukšo, grezno, mirušo telpu anfilādē, kur nekustīgas dega lampu mazās liesmiņas.

Melnkoka pulkstenis nosita deviņi, un Pjērs izbrīnījās. Kā? Vai tad tiešām aizritējušas tikai desmit minūtes, kopš viņš ienāca šeit pa bronzas durvīm? Viņam šķita, ka jau dienām ilgi viņš tā ir gājis. Tagad viņš gribēja apspiest šo nervozo nomāktību, kas neļāva brīvi elpot, jo viņš nebija drošs par sevi, ka vājuma brīdī nezaudē mieru, savu saprātu un neizplūst asarās. Viņš sāka soļot pa telpu, aizgāja līdz pulkstenim, pameta skatienu uz krucifiksu uz konsoles, apskatīja lampas kupolu, kur kalpotāja netīrie pirksti bija atstājuši pēdas. Lampa gaismoja tik vāji, ka Pjēram uznāca vēlēšanās tās degli pagriezt augstāk; tomēr viņš neuzdrošinājās to darīt. Tad viņš nostājās pie loga, kas vērās uz Svētā Pētera laukumu, un piespieda pieri pie loga rūts. Brīdi viņu savaldzināja milzīgā Roma, kuru viņš ieraudzīja caur puspavērtām žalūzijām; tā bija Roma, kādu viņš to jau bija redzējis no Rafaela lodžijām, viņš to bija redzējis arī no mazā restorāna, kas atradās uz laukuma, bija redzējis tad, kad iedomājās stāvam Leonu XIII pie viņa istabas loga. Tagad viņš redzēja Romu naktī; tā šķita vēl lielāka, bezgalīga kā zvaigžņotās debeŠis. Šajā neizmērojami plašajā, melnu viļņu nomāktajā tumsas jūrā Pjērs saskatīja tikai lielās ielas, kuras elektriskais apgaismojums pārvērta it kā piena ceļos; tur bija Viktora Emanuēla prospekts, tad Nacionālā iela, tad Korso, kas labajā stūrī taisnā leņķī šķērsoja Nacionālo ielu un ko savukārt tāpat šķērsoja Tritona iela, kura turpināja San Nicola del Tolentino ielu, kas savukārt veda uz Termu laukumu un dzelzceļa staciju. Viktora Emanuēla prospekta un Nacionālās ielas otrā pusē, antīkās Romas virzienā, daži laukumi un aleju posmi vēl kvēloja, bet tumsa nogremdēja arī tos. Viss pārējais bija tikai mazu, iedzeltenu gaismas laukumiņu mudžeklis, zemes virsū izbārstītas pusdzisušo debesu drupatas. Daži zvaigznāji, dažas spulgas, noslēpumainas zvaigznes velti mēģināja cīnīties ar tumsu un izspiesties tai cauri ar savu mirdzumu. Bet tās izplūda un izgaisa kāda sena spīdekļa pīšļos, kas šeit bija sairis un no visas savas krāšņās spulgas atstājis tikai fosforis-cējošus pīšļus. Kāda tā bija tumša, ar atsevišķiem gaismas putekļiem nokaisīta bezgalība, kāda milzīga, nezināma tumsa, kurā šķita nogrimstam mūžīgās pilsētas divdesmit septiņi gadsimti ar visām tās drupām, pieminekļiem, tautu un vēsturi, tā ka nevarēja vairs pateikt, kur mūžīgā pilsēta sākas un kur tā beidzas. Var būt, ka tā pletās līdz pat tumsas neierobežotajam krastam, kas ietvēra sevī visu nakti, bet var būt, ka tā bija tā sarukusi, tik maza kļuvusi, ka rīt saule, atkal atgriežoties, apmirdzēs tikai pelnu saujiņu!

Pjēra nervozais noskaņojums, lai gan viņš centās nomierināties, auga ik brīdi, kaut arī viņš vērās šai dižena miera pārpilnajā tumsas okeānā. Viņš aizgāja no loga, un visa viņa būtne notrīsēja, izdzirdot vieglu soļu troksni, jo viņš domāja, ka Skvadra kungs nāk viņam pakaļ. Troksnis atplūda šurp no blakus zāles, no mazās troņa zāles, kuras durvis bija palikušas pusatvērtas. Neko vairs nedzirdot, Pjērs savā drudžainajā nepacietībā iedrošinājās paspert soli uz priekšu un mazliet paliekties, lai tur ieskatītos. Tā arī bija paliela, ar sarkanu damastu pārvilkta telpa, tajā atradās apzeltīts, ar sarkanu samtu pārsegts atzveltnes krēsls, kas stāvēja zem tādas pašas krāsas baldahīna; te netrūka arī pastāvīgās konsoles, augsta ziloņkaula krucifiksa, lielā pulksteņa, divu lampu un kande-labru; uz pamatnēm bija noliktas divas lielas un divas mazākas Scvras porcelāna vāzes, kuras greznoja svētā tēva ģīmetne. Šajā zālē tomēr bija izjūtams lielāks mājīgums, Smirnas paklājs sedza visas grīdas akmens plāksnes, gar sienām rindojās daži atzveltnes krēsli, un iepretim konsolei atradās mākslīgs kamīns auduma drapējumā. Pāvests, kura istabas durvis veda uz šo zāli, parasti šeit pieņēma personas, kurām gribēja parādīt godu. Tirpas pārskrēja pār Pjēra muguru, kad viņš iedomājās, ka jāiziet tikai cauri šai istabai un tad — tepat, pavisam tuvu, aiz vienkāršajām koka durvīm redzēs pāvestu Leonu XIII. Kādēļ viņam lika gaidīt? Vai svētais tēvs gatavojās viņu pieņemt šai istabā, lai nepieļautu pārlieku intimitāti? Viņam bija stāstījuši par noslēpumainajiem pāvesta apmeklētājiem, nepazīstamām personām, kuras tādā pašā veidā šādā vēlā stundā klusējot ieveda, tās bija augstas personas, kuru vārdus izrunāja tikai čukstus. Viņu laikam gan uzskatīja par ļoti bīstamu cilvēku, ja ar viņu gribēja runāt vienatnē, kas neuzlika nekādus pienākumus, jo neviens par to nezinās. Taču pēkšņi Pjēram kļuva skaidrs tikko dzirdētais troksnis, jo viņš ieraudzīja uz konsoles blakus lampai nelielu koka kārbu, līdzīgu dziļai paplātei ar osām; uz tās atradās vakariņu atliekas, trauki, galda piederumi, pudele un glāze. Pjērs saprata, ka Skvadra kungs, pamanījis vakariņu paliekas pāvesta istabā, bija tās izneŠis ārā, nolicis šeit un aizgājis atkal atpakaļ, lai vēl kaut ko nokārtotu; Pjērs zināja, ka svētais tēvs ēšanā ieturēja lielu sātu — viņš ēda pie šaurās konsoles, un visu maltīti tam atnesa uz mazās paplātes; tur parasti bija maza porcija gaļas ēdiena, dārzeņu, pēc ārsta ieteikuma pāris malku bordo vīna un vairākas tases buljona, kuru viņš piedāvāja vecajiem kardināliem, saviem mīluļiem, kā citur mēdz piedāvāt tēju — spirdzinošo vecpuišu dzērienu. Leona XIII uzturam bija atvēlēti astoņi franki diena. Un Pjērs atcerējās Aleksandra VI dzīres un Leona X svinības un svētkus! Atkal blakus istabā bija dzirdams sīks troksnītis, kuru Pjērs nevarēja izskaidrot, un, par savu drosmi izbijies, viņš atrāvās no durvīm, jo viņam likās, it kā mazā sarkanā troņa zāle, kas slīga dziļa mierā, pēkšņi iekvēlotos.

Tad viņš atsāka klusi soļot, pārlieku satraukts, lai palīktu nekustīgs. Tagad viņam arī atausa atmiņā Narcisa stāstījums par Skvadra kungu, kas bija svarīga persona Vatikānā, ievērojams, iespaidīgs cilvēks, svētā tēva visiemīļotākais slepenais kamerārijs; Skvadra kungs vienīgais prata pierunāt pāvestu pieņemšanas dienās uzģērbt baltu, tīru sutanu, ja tā, kuru viņš valkāja, bija pārāk notraipīta ar tabaku. Svētais tēvs ietiepīgi neatlaidās no savas iedomas — katru nakti ieslēgties savā istabā un neļaut nevienam citam tur gulēt; tas notika it kā aiz patstāvības tieksmēm, bet īstenībā arī, kā valodas klīda, aiz skopuļa bailēm, kurš gribēja gulēt viens pats pie savas mantības; tas izraisīja pastāvīgu nemieru pāvesta ļaudīs, jo nebija taču saprātīgi, ka sirmgalvis šādā vecumā ieslēdzās istabā viens pats; Skvadra kungs gulēja blakus istabā, bet vienmēr bija modrs un gatavs atsaukties vismazākajam aicinājumam. Viņš arī bija tas, kurš godbijīgi atgādināja svētajam tēvam nepārpūlēties, kad tas vakaros pārāk vēlu bija nomodā vai pārāk daudz strādāja. Tomēr bieži vien pāvests nepaklausīja, viņš piecēlās bezmiega stundās un aizsūtīja Skvadra kungu pamodināt sekretāru, lai tam diktētu norādījumus vai lai tas uzrakstītu encik-likas projektu. Kad pāvests bija nodarbināts ar encikliku, viņš varēja aizvadīt šajā darbā augas dienas un naktis, tāpat kā tas bija kādreiz, kad viņš, lepodamies ar saviem skaistajiem pantiem latīņu valodā, palika nomodā līdz rītausmai, lai vēl noslīpētu kādu rindu. Svētais tēvs gulēja ļoti maz, jo viņš bija darbīgs cilvēks ar ārkārtējām garīgām spējām un aizvien viņš vēlējās īstenot kādu no savām agrāko gadu iecerēm. Vienīgi atmiņa pēdējā laikā bija kļuvusi vājāka. Varbūt Skvadra kungs tagad bija atradis svēto tēvu savārgušu, pārāk lielas darba slodzes nomocītu, jo, kā dzirdēja stāstām, viņš iepriekšējā dienā esot bijis slims, bet vispār bija zināms, ka viņš aizvien kategoriski atteicās rūpēties par savu veselību.

Pjērs tikmēr turpināja lēnām soļot šurp un turp, viņa domas nodarbināja lepnais un valdonīgais pāvesta tēls. Apcerējis svētā tēva ikdienas dzīves gaitu, viņš pievērsās tā garīgajai dzīvei, lielajai pāvesta lomai,kuru LeonsXIII, protams, gribēja tēlot. Pjērs bija redzējis San Paolo da Lalerano baznīcā bezgalīgi garo frīzi, kuru greznoja divsimt sešdesmit divu pāvestu portreti, un viņš sev jautāja, kuram no pāvestiem šajā garajā rindā — viduvējiem, svētajiem, noziedzīgajiem vai ģeniālajiem — Leons XIII gribēja būt līdzīgs. Vai viņš gribēja būt līdzīgs kādam no pirmajiem — pazemīgajiem pāvestiem, tiem, kuri bija dzīvojuši, paslēpušies no pasaules un sekojuši cits citam pirmo trīs kristietības gadsimtu laikā, darbodamies kā vienkārši apbedīšanas sabiedrību vadītāji un kristīgās draudzes brālīgie gani? Vai viņa ideāls būtu pāvests Damazs, pirmais lielais celtnieks, zinātnieks, kas veltīja sevi garīgam darbam, dziji ticīgs cilvēks, ko spārnoja tāda pati ticība, kā citus, kas kopā ar Leonu III ierīkoja katakombas, vai varbūt tas, kura drošā roka, svaidot Kārli Lielo, sarāva saites ar auslrumiem, kur baznīcas sašķēlās, un kurš pēc visvarenā dieva un viņa baznīcas gribas pārcēla imperatoru troni uz Rietumiem. Bet varbūt tas bija briesmīgais Gregors VII, tempļu tīrītājs, noteicējs pār visiem karaļiem, bet varbūt Innoeentijs III vai Bonifācijs VIII, vai kāds cits no šiem dvēseļu, tautu un troņu valdniekiem, kura rīcībā bija visdrausmīgākais ierocis — baznīcas lāsts, varbūt kāds no tiem, kuri valdīja baiļpilnajos viduslaikos ar tādu varu, kādai katolicisms pēc tam nekad Vairs nebija tuvojies pat savos sapņos? Varbūt tas bija Urbāns II vai Gregors IX, vai arī kāds cils no pāvestiem, kuru sirdīs kvēloja krusta karu kaisle, alkas pēc svētajām dēkām, kas aizrāva sajūsmā pūli un lika tiem tiekties iekarot nezināmo un dievišķo? Vai tas būtu Aleksandrs III, kas aizsargāja pāvesta varu pret impēriju un cīnījās līdz pēdējam, lai no augstās varas, kādu dievs tam bija piešķīris, neatdotu neko, un kas beidzot uzvarēja, triumfa priekā uzlikdams kāju uz Fridriha Barbarosas galvas? Vai viņa ideāls būtu Jūlijs II, kas ilgi pēc Avinjonas bēdīgajiem laikiem nēsāja bruņas un nostiprināja svētā krēsla varu? Vai tas būtu Leons X, kuru valdzināja greznība un māksla, kurš atbalstīja māksliniekus Renesanses laikmetā, šai dižajā mākslas gadsimtā, bet kura gars bija aprobežots, jo viņš izturējās pret Luteru kā pret vienkāršu, dumpīgu mūku? Vai tas būtu Pijs V, šis atriebīgās, melnās reakcijas iemiesojums, kas ar sarla liesmām gribēja sodīt atkal bezdievīgu kļuvušo zemi? Bet varbūt tas bija kāds cits pāvests, kas valdīja pēc Trentas koncila, kad ticība bija stipra, kad atkal bija nodibināta atjaunotā neskartībā baznīca ar visu savu lepnumu, ar neierobežoto cieņu pret dogmām un ar nelokāmu to ievērošanu. Vai varbūt tas bija pāvesta varas sabrukuma laikā, kad pāvests bija vairs tikai ceremoniju meistars, kas kārtoja lielo Eiropas monarhiju svinības, — Benedikts XIV, bezgala gudrais teologs, kurš pēc tam, kad rokas bija saistītas un viņš nespēja vairs valdīt pār šīs pasaules karaļvalstīm, savu skaisto mūžu aizvadīja, iedziļinoties garīgos jautājumos? Tādā veidā pāvesta varas vēsture aizslīdēja Pjēra iztēlē, tā bija visbrīnumainākā vēsture — tur mijās labklājība un posts, dzīvotgriba, kas veda caur uguni, asinīm un tautu sabrukumiem, bet aizvien pāvesta vara saglabāja savas dzīvotspējas, karojošā pāvesta vara savu pāvestu personā aizvien palika nesatricināma; pāvesti bija visapbrīnojamākā neierobežotu valdnieku, iekarotāju un pasaules pavēlnieku cilts; visi — pat vistrauslākie un vārgākie — bija pasaules noteicēji, tie visi mirdzēja debesu nemirstīgajā slavā, ja cilvēks tos atsauca savā iztēlē, stāvēdams šajā sirmsenajā Vatikānā, kur to ēnas naktīs klīst pa bezgalīgajiem gaiteņiem un zālēm un kapa klusumā pār marmora plāksnēm virmo tikai viņu soļu vieglais troksnis.

Pjērs tagad bija pārliecināts, ka viņš pazīst diženo pāvestu, kuram Leons XIII gribēja būt līdzīgs. Viņš gribēja būt tāds, kāds katoliskās varas sākumā bija pavests Gregors Lielais, slavenais iekarotājs un organizētājs. Viņš bija cēlies no vecas romiešu cilts, un viņa dzīslās strāvoja arī seno imperatoru asinis; viņš pārvaldīja no barbariem izglābto Romu, izdeva likumu par baznīcām piederošo zc-mes īpašumu apstrādāšanu un sadalīja pasaules bagātības pēc saviem ieskatiem, novēlēdams vienu trešdaļu nabagiem, vienu trešdaļu garīdzniekiem un vienu trešdaļu baznīcai. Viņš bija pirmais, kas nodibināja ticības Propagandas kongregāciju, viņš bija tas, kurš sūtīja savus priesterus, lai tie nestu civilizāciju tautām un garīgu apmierinājumu, viņš bija tas, kas pakļāva arī Lielbritāniju Kristus dievišķam likumam. Tikpat ievērojams bija pēc vairākiem gadsimtiem valdošais pāvests Siksts V, finanŠists un politiķis, dārznieka dēls, kas, valkādams pāvesta tiāru, izvērtās par ļoti veiklu un prasmīgu politiķi laikposmā, kas deva pasaulei slavenus apdāvinātus diplomātus. Viņš savāca lielu bagātību, bija bargs un skops, lai varētu valdīt kā neierobežots monarhs, kura lādēs vienmēr bija nepieciešamais zelts gan karam, gan mieram. Ilgu? gadus viņš aizvadīja pārrunās ar karaļiem un nekad ne šaubījās par uzvaru. Nekad viņš neuzstājās pret laikmeta prasībām, viņš pieņēma laikmetu tādu, kāds tas bija, pēc tam centās to pārveidot un pielāgot svētā krēsla intere sēm; viņš prata samierināt visu un visus un sapņoja par līdzsvarotu Eiropu, kurā centrs un rīkotājs cerēja būt pats. Turklāt viņš bija svēts pāvests, kvēls mistiķis, bet vienlaikus arī bezgala gudrs un izveicīgs politiķis, kas pūlējās zemes virsū nodibināt dieva valstību.

Pjērs sajūsmā, kas atkal viņu pārņēma, kaut gan viņš bija apņēmies palikt mierīgs, aizmirsa visu piesardzību un šaubas un jautāja sev, kādēļ gan viņš tagad pievēršas pagātnei. Vai tad Leons XIII nebija tāds, kādu viņš bija to tēlojis savā grāmatā, — dižais pāvests, kādu viņš bija to aprakstijis, paklausot savas sirds iedvesmai, — tāds. pēc kāda ilgojās un kādu gaidīja visas ticīgās dvēseles? Protams, viņa radītais portrets nevarēja pilnībā atbilst dzīvajam pāvestam, bet vispārīgos vilcienos tam bija jāatbilst oriģinālam, lai cilvēce ticētu savai glābšanai. Un pēkšņi Pjēra acu priekšā iznira viņa grāmatas veselas lappuses; viņš redzēja atkal savu Leonu XIII, gudro politiķi, tautu samierinātāju, kas rūpējās par baznīcas saliedēšanu, gribēdams vērst to stipru un neuzvaramu neatvairāmajās nākotnes cīņās. Pjērs iztēlē redzēja svēto tēvu, atbrīvotu no pasaulīgās varas rūpēm, garīgi veselu, apskaidrotu un starojošu morālā daiļumā kā vienīgo autoritāti, kas paceļas pār nācijām, jo viņš bija izpratis nāves briesmas, ja sociālo pretrunu atrisinājumu atstātu kristietības ienaidnieku rokās, jo viņš taču bija apņēmies iejaukties laikmeta strīdā tāpat kā Jēzus kādreiz, lai aizstāvētu nabagos un pazemotos. Pjērs redzēja pāvestu nostājamies demokrātijas pusē, atzīstam Francijas republiku, no troņa gāztos karaļus atstāja trimdā un īstenoja pareģojumu, kas apsolīja Romai atkal būt pasaules valdniecei, tiklīdz pāvesta vara, apvienojusi vienā ticībā visas ticības, atkal statos lautas priekšgalā. īstais laiks pienācis: cēzars bija gāzts, atlikuši vienīgi pāvests un tauta — lielais mēmais milzis, kura dēļ tik ilgi bija sacentušās divas varas; vai tauta nodos sevi svētā tēva rokās, zinādama, ka tas ir taisnīgs un žēlsirdīgs, ja tas ar izstieptām rokām un jūtīgu sirdi uzņēma darba cilvēkus bez maizes un ubagus no ielas? Briesmīgajā katastrofā, kas draudēja satrunējušai sabiedrībai, baigajā postā, kas iznīcināja pilsētas, nebija cita glābiņa. Leons XIII, likteņa izraudzītais pāvests, bija sengaidītais atpestītājs, dvēseļu gans, kas tika sūtīts, lai glābtu savas avis no tuvajām briesmām un atjaunotu aizmirstā zelta laikmeta pirmatnējās kristietības kristīgo draudzi. Tad beidzot valdītu taisnīgums, beidzot patiesība starotu kā saule, visi cilvēki būtu samierināti un būtu tikai viena vienīga mierā dzīvojoša, darba likumam paklausīga tauta pāvesta augstajā aizbildniecībā, kas saistītu visus mīlestībā uz dievu un uz savu tuvāko.

Pjēram šķita, ka viņu pārņem jūtu degsme un nes uz priekšu. Beidzot, beidzot viņš redzēs pāvestu, atsegs savu sirdi, atsegs savu dvēseli! Kopš tik daudzām dienām viņš dzīvoja kvēlās ilgās pēc šī brīža, viņš bija cīnījies, cik spēja, lai nokļūtu tiktāl! Pjērs atcerējās kavēkļus, ar kuriem viņu gribēja saistīt kopš viņa ierašanās brīža Romā; ilgstošā cīņa un negaidītais atrisinājums divkāršoja viņa drudžaino nepacietību un pastiprināja vēlēšanos uzvarēt. Jā, jā, viņš uzvarēs, viņš pametīs kaunā savas grāmatas pretiniekus! Vai tad svētais tēvs varētu viņu nosodīt — kā viņš, to apšaubīdams, bija jautājis monsenjoram Fornāro? Vai tad viņš nebija vienkārši pateicis svētā tēva slepenās domas; varbūt par agru pateicis, bet tā taču bija piedodama kļūda? Un Pjērs atcerējās arī savu monsenjoram Nanī doto paskaidrojumu tai dienā, kad viņš bija zvērējis grāmatu nekad neatsaukt, jo viņš nenožēloja neko un nenoliedza neko. Šobrīd Pjērs sevi pārbaudīja atkal, un stiprajā nervu sasprindzinājumā, kādā viņš tagad atradās gaidot, pēc bezgalīgā gājiena pa šo milzīgo, mēmo un tumšo Vatikānu, viņam šķita, ka viņš atkal valda pāršāvu drosmi un gribasspēku; šīm īpašībām vajadzēja viņam palīdzēt sevi aizstāvēt un savā pārliecībā uzvarēt. Pjērs tomēr mulsa arvien vairāk, viņš sāka pārdomāt, kā ieies pie pāvesta, ko teiks un kādā veidā. Domas jaucās, viņš sajuta smagumu sirdī, likās, it kā viņam aptrūktu gaisa; viņš nespēja elpot un nezināja, kāpēc. Būtībā viņš jau jutās kā salauzts, viņš bija pārguris, viņam nebija vairs nekādas enerģijas, viņā dzīvs bija tikai līdzjūtības sauciens, sauciens cīnīties pret baigo postu. Jā, jā, viņš ieies ātri, noslīgs ceļos, runās, kā varēs, un izkratīs sirdi. Un droši vien svētais tēvs pasmaidīs un piedos viņam, teikdams, ka neparakstīs spriedumu tādam darbam, kurā viņš atradis sevi, savus senlolotos sapņus.

Pjēru pārņēma tāda vājuma sajūta, ka viņš atkal aizgāja pie loga, lai savu kaistošo pieri atvēsinātu pie ledainās rūts. Viņam ausīs dūca, kājas ļodzījās un asinis pieplūda galvā un strauji pulsēja deniņos. Pjērs piespieda sevi vairs nekā nedomāt, viņš raudzījās ēnām klātajā Romā un lūdza to dot viņam kaut mazlietiņ savas snaudas, kurā tā aizmirsās. Lai izkliedētu uztraukumu, Pjērs mēģināja saskatīt ielas un pieminekļus un atšķirt tos pēc laternu izvietojuma. Bet viņš redzēja tikai bezgalīgu jūru; domas juka, un viņš nespēja sasaistīt nevienu domu šai tumsas atvarā, kuru šķēla mānīgie gaismas atspulgi. Ak, kaut varētu nomierināties, kaut varētu vairs nedomāt! Bet tad jābūt naktij, dziļai, spirdzinošai naktij, kurā cilvēks ienirst uz mūžu, jo ir dziedināts no visa posta un ciešanām! Pēkšņi Pjērs skaidri manīja sev aiz muguras kādu nekustīgi stāvam un, viegli nodrebēdams, apgriezās.

Tiešām, tur stāvēja Skvadra kungs savā melnajā livrejā un gaidīja. Viņš atkal klusēdams palocījās, aicinādams apmeklētāju viņam sekot. Skvadra kungs soļoja atkal pa priekšu, šķērsoja mazo troņa zāli un klusi atvēra pāvesta istabas durvis. Pagājis sānis, lai apmeklētājs ieietu, Skvadra kungs lēnām, bez trokšņa aizvēra durvis.

Pjērs atradās svētā tēva istabā. Viņš bija baidījies pēkšņa saviļņojuma, kas cilvēku vai nu bezgalīgi uzbudina, vai paralizē; viņam bija stāstīts, ka sievietes, ieejot pāvesta istabā, zaudējušas samaņu, apskurbušas vai arī tuvojušās svētajam tēvam strauji, kā neredzamu spārnu nestas. Taču Pjēra trauksmaino drudžaino satraukumu nomainīja drebuļi, notika kaut kas līdzīgs reakcijai, un viņš pilnīgi nomierinājās; acis kļuva skaidras un redzēja visu. Ieejot šai telpā, viņš bija sapratis arī šīs audiences izšķirošo nozīmi: viņš, vienkāršais, neievērojamais priesteris,

ierodas pie visaugstākā priestera, pie baznīcas galvas, pie neierobežotā dvēseļu valdnieka! Visa viņa dzīve, gan reliģiozā, gan tikumiskā, bija atkarīga no šīs audiences; varbūt šī pēkšņā doma, kas Pjēram ienāca prātā uz baisās svētnīcas sliekšņa, kuram viņš bija tuvojies nedrošiem soļiem, lika viņam sastingt; viņš bija domājis, ka varēs ieiet tur un tikai ar samulsušu, satraukumā pamirušu sirdi murmināt maza bērna lūgšanas.

Vēlāk, pārcilādams atmiņā šī vakara notikumus, Pjērs atcerējās, ka bija taču jau iepriekš redzējis Leonu XIII, bet tagad viņš pāvestu ieraudzīja pavisam citādu — lielajā telpā ar dzeltenu damastu pārvilktām sienām, ar milzīgu, tik dziļu alkovu, ka gulta tajā pazuda tāpat kā visas vienkāršās mēbeles — atzveltnes krēsls, skapis un lādes — daudzinātās lādes, kurās, kā stāstīja, aiz trijām atslēgām glabājoties Svētā Pētera graša dārgumi. Kāds Luija XIV stila rakstāmgalds ar kaldinātām vara inkrustācijām stāvēja pretim lielai Luija XV stila zeltītai un ar gleznojumiem rotātai konsolei, uz kuras, augstam krucifiksam blakus novietota, dega lampa. Istaba bija kaila, nekā vairāk tur nebija kā trīs atzveltnes krēsli un četri vai pieci parasti, ar gaišu zidu pārvilkti krēsli, lai aizpildītu milzīgo telpu, kuras grīdu sedza stipri nodilis paklājs. Leons XIII sēdēja vienā no atzveltnes krēsliem pie maza galdiņa, uz kura atradās otra — ar abažūru segta lampa. Uz galdiņa mētājās trīs laikraksti — divi franču un viens itāliešu valodā, pēdējais bija pusatlocīts, it kā pāvests būtu to lasījis un tad uz mirkli nolicis malā, lai ar garu, apzeltītu sudraba karotīti apmaisītu augļu sīrupu glāzē, kas bija nolikta viņam priekšā.

Kad Pjērs bija ar skatienu aptvēris telpu, viņš pievērsās pāvestam baltā vadmalas sutanā, baltā benītē, baltā apmetnī; pāvesta baltās, ar zelta bārkstīm rotātās jostas galos bija ar zeltu izšūtas atslēgas. Zeķes bija baltas, sarkana samta tupelītes ari rotāja izšūtas zelta atslēgas. Visvairāk Pjēru pārsteidza pāvesta seja, viss pāvesta izskats kopumā: viņš šķita kļuvis mazāks, un Pjērs viņu tikko vairs pazina. Si bija viņa ceturtā sastapšanās ar pāvestu. Viņš bija redzējis pāvestu skaistā vakarā brīnišķīgā dārzā smaidošu un draudzīgu, kad tas, klausīdamies sava mīluļa prelāta pļāpāšanā, sīkajiem sirmgalvja solīšiem uz priekšu iedams, lēkāja kā ievainots putns. Pēc tam Pjērs bija viņu redzējis Dei Beatificazione zālē kā pūļa pielūgtu pāvestu, kura vaigi sārtojās pašapziņā, bija redzējis, kā sievietes viņam dāvanai nesa naudasmakus, ar zeltu pildītas baltas benītes un, norāvušas sev dārglietas, meta tās viņam pie kājām, kad šķila, ka viņas labprāt būtu izrāvušas ari savu sirdi, lai to arī nomestu. Tad viņš pāvestu bija redzējis Svētā Pētera katedrālē, kad to nesa uz nestuvēm svētsvinīgā, acīm skatāmā dievišķā spožumā; viņš, kuru visa kristietība pielūdz kā elku zelta un dārgakmeņu futrālī, rādīja stingu un valdonīgi nekustīgu seju. Un tagad viņš redzēja pāvestu šeit, atzveltnes krēslā, trauslu un tik vārgu, ka izjuta zināmu nemieru, kurā jaucās aizkustinājums. It sevišķi vārgs, neparasti tievs bija kakls, atgādinādams maza, ļoti veca, balta putna kaklu. Sejai alabastra baltumā piemita īpatnējs caurspīdīgums, jo prāvais deguns bija tik plāns, ka aiz tā redzēja spīgojam lampas gaismu; šķita, ka no tā būtu atplūdušas asinis. Lielā mute ar bālajām lūpām kā šaura svītra šķērsoja sejas apakšējo daļu, un vienīgi acis bija palikušas skaistas un jauneklīgas; tās bija brīnišķas, melnas acis, kas zaigoja kā melni dimanti, zaigoja mirdzā un spēkā, mudinot dvēseles, lai tās skaļi pateiktu patiesību. No baltās benītes spraucās ārā retie mati vieglām, baltām cirtām, kā vainags apvīdami kalseno, bālo seju, kuras neglītumu cildenu vērta tieši šis baltums, dvēseles baltums, kad miesa šķita izgaistam lilijas zieda šķīstumā.

Ar pirmo acu uzmetienu Pjērs redzēja, ka Skvadra kungs ne jau tādēļ bija licis viņam gaidīt, lai svētais tēvs apģērbtu tīru sutanu, jo šī, kuru viņš valkāja, bija gar pogām stipri notraipīta brūniem tabakas plankumiem; svētajam tēvam gluži kā mietpilsonim klēpī atradās kabatlakatiņš, lai noslaucītos. Svētais tēvs likās gluži vesels, vakardienas savārgums nebija manāms; viņš parasti atlaba drīz, jo bija sātīgs un gudrs sirmgalvis, kuram nebija nekādas nopietnas kaites; viņš tikai ar katru dienu kļuva aizvien vārgāks, izdzisa dabiski kā lāpa, kas vienā laidā atdod savu gaismu tikmēr, kamēr kādu vakaru izdziest pavisam.

Jau pie durvīm Pjērs izjuta spulgo, melniem dimantiem līdzīgo acu skatienu pievērstu sev. Valdīja dziļš klusums; ar blāvu, nekustīgu liesmu abas lampas dega šai lielajā, miegainajā Vatikāna klusumā, kur tālē tumsas ēnās dus senā Roma kā naktsmelns ezers, kurā vizmo zvaigznes. Pjērs piegāja tuvāk, viņš trīs reizes locīja ceļus un noliecās, lai noskūpstītu uz spilvena novietoto sarkana samta kurpi. Pāvests nebilda ne vārda, neizdarīja arī nevienu žestu, nevienu kustību. Kad Pjērs izslējās, uz viņu vēl joprojām spoži ka divi melni dimanti raudzījās spulgās, izteiksmīgās acis.

Beidzot Leons XIII, kurš Pjēram nebija gribējis aiztaupīt zemošanos, liekot viņam izpildīt kurpes skūpsta ceremoniālu un tagad lika viņam stāvēt, sāka runāt. Svētais tēvs nepārstāja pētoši lūkoties Pjērā, nepārstāja ielūkoties viņa dvēseles dzīlēs.

— Mans dēls, jūs ļoti vēlējāties mani redzēt, un es biju ar mieru jūsu lūgumu izpildīt.

Pāvests runāja franciski mazliet nedroši un ar itāliešu akcentu; viņš runāja tik lēni, ka teikumus varētu pierakstīt gluži kā diktātā. Viņa balss bija spalga, nazāla; tā bija viena no tām dobjajām, spēcīgajām balsīm, kas rada pārsteigumu, dzirdot tādā runājam šīs šķietami vārgās, mazasinīgās, tikko dvašojošās būtnes.

Pjērs palocījās no jauna, apliecinādams savu dziļo pateicību, jo cieņa neļāva runāt, kamēr pāvests pats nejautā.

— Vai jūs dzīvojat Parīzē?

— Jā, svētais tēvs.

— Vai jūs darbojaties kādas lielas pilsētas draudzē?

— Nē, svētais tēvs, es apkalpoju mazu baznīciņu Neijī.

—r Ak jā, jā, es to zinu, tā ir netālu no Buloņas meža,

vai ne? … Un cik vecs jūs esat, mans dēls?

— Trīsdesmit četri gadi, svētais tēvs.

Iestājās īss klusums. Leons XIII bija beidzot nodūris acis. Ar trauslo ziloņkaula roku viņš paņēma garo karotīti, apmaisīja sīrupa dzērienu un norija malku. To viņš darīja klusi, nopietni, apsvērti — kā visu, kas viņam bija jāpārdomā vai jādara.

— Es izlasīju jūsu grāmatu, mans dēls, jā, lielāko daļu no tās. Parasti man dod tikai fragmentus. Bet kāds, kas interesējas par jums, man iedeva visu grāmatu un lūdza to pārlasīt. Tādējādi es varēju to iepazīt.

Viņš viegli pamāja, un šai mazajā žestā Pjēram šķita atspoguļojamies protests, ko pāvests izteica apkārtējiem, kas to turēja neziņā un noslēgtībā, šiem nejaukajiem ļaudīm, kuri rūpējās, lai nekas satraucošs no ārpasaules neiekļūtu pie pāvesta, kā teica monsenjors Nanī.

— Pateicos jums, svētais tēvs, par man parādīto lielo godu, — priesteris tagad atļāvās sacīt. — Man nav lielākas laimes, jo es to kvēli vēlējos.

Cik gan laimīgs jutās Pjērs! Viņš iedomājās, ka ir uzvarējis, redzot svēto tēvu pavisam mierīgi, bez dusmām runājam par viņa grāmatu la, it kā viņš tagad to pilnīgi būtu izpētījis.

— Jūs, mans dēls, laikam esat labās attiecībās ar vikontu Filibēru Delašū, vai ne? Daži jūsu spriedumi ir tādi paši kā šim mums visai uzticīgajam baznīcas kalpam, kas mums devis vērtīgus pierādījumus par saviem labajiem nodomiem; šī līdzība mani sākumā pārsteidza.

— Tiešām, svētais tēvs, Delašū kungs izrāda man lielu labvēlību. Mēs abi esam daudzus jautājumus pārrunājuši, un tādēļ saprotams, ka esmu izteicis dažas viņam vistuvākās domas.

— Bez šaubām, bez šaubām. Viņš daudz nodarbojas ar jautājumu par strādnieku apvienībām, pat pārlieku. Pēdējo reizi, kad viņš bija ieradies šeit, viņš visai uzstājīgi runāja par šīm apvienībām. Tāpat kā nesen jūsu otrs tautietis, cienījamais un godājamais barons de Furā, kas vadīja milzīgo svētceļojumu par godu Svētā Pētera grasim, veselu stundu audiencē norunāja par apvienībām. Tomēr jāpiebilst, ka viņu abu uzskati nesaskan; ko viens man lūdz, lai es daru, to otrs lūdz nedarīt.

Jau pašā sākumā saruna it kā novirzījās no galvenā. Pjērs juta, ka pāvests centās atvairīt sarunu par viņa grāmatu; bet Pjērs atcerējās ciešo solījumu, ko viņš bija devis vikontam, — ja būs izdevība, mēģināt no pāvesta saņemt izšķirošu atbildi uz svarīgo jautājumu, vai strādnieku apvienībām jābūt brīvprātīgām vai obligātām, atklātām vai slēgtām. Kopš Pjērs atradās Romā, viņš bija saņēmis vēstuli pēc vēstules no nelaimīgā vikonta, ko Parīzē saistīja podagra, kamēr viņa sāncenŠis barons izmantoja brīnišķo izdevību doties svētceļojumā, kura vadonis viņš bija, lai noskaņotu pāvestu labvēlīgi un tas dotu viņam atļauju rīkoties pēc saviem ieskatiem; ar šu atļauju viņš tad triumfēdams atgrieztos. Priesteris centās savu solījumu izpildīt pēc labākās sirdsapziņas.

— Svētais tēvs, jūs zināt labāk par mums visiem, kur meklējama īstā patiesība. De Furā kungs domā, ka vispārējais glābiņš un vislabākais strādnieku jautājuma atrisinājums būtu veco, brīvprātīgo apvienību atjaunošanā, bet Delašū kungs vēlas obligātas, valsts aizsargātas un jauniem noteikumiem pakļautas strādnieku apvienības. Protams, pēdējais uzskats saskan ar laikmetīgajām sociālajām idejām… Ja jūs, svētais tēvs, vēlētos izteikties labvēlīgi par šo projektu, tad jaunā katoliskā partija un visa strādnieku kustiba Francijā slavinātu baznīcu.

— Bet es to nevaru, — Leons XIII mierīgi atbildēja. — Francija vienmēr no manis prasa to, ko es nevaru darīt un arī negribu darīt. Un es atļauju jums pasacīt manā uzdevumā Delašū kungam: ja es nevaru izpildīt Delašū kunga lūgumu, tad tāpat nevaru arī izpildīt de Furā kunga lūgumu. Viņš saņēma no manis vienīgi labvēlīgu atsauksmi par jūsu strādniekiem, kas tik daudz spēj darīt ticības atjaunošanas labā. Saprotiet, ka jautājumā par vienkāršu apvienību organizāciju ir tādi sīkumi, kuriem es nevaru pieskarties, kuri pēc manas iejaukšanās kļūs tik svarīgi, ka vienos radīs sašutumu, bet otros izraisīs gaviles.

Viņš viegli pasmaidīja, un šai smaidā pavīdēja samierinātājs un gudrais politiķis, kas apņēmies nekompromitēt savu nemaldīgumu, iejaucoties nevajadzīgās dēkās. Viņš iedzēra atkal malku sīrupa ūdens, noslaucījās ar štivu kabatlakatiņu kā valdnieks, kuram dienas svinīgā daļa ir beigusies un kurš šo kluso, vientuļo stundu izvēlējies, lai bez steigas patērzētu, cik ilgi pašam patiks.

Pjērs centās viņu atkal pievērst savai grāmatai.

— Vikonts Delašū bija tik labs pret mani — viņš gaida manai grāmatai nolemto likteni, it kā tas būtu viņa paša darbs! Es justos ļoti laimīgs, ja varētu viņam nodot jūsu atsauksmi.

Pāvests turpināja slaucīties mutautā, neatbildot ne vārda.

— Es ar vikontu Iepazinos pie viņa eminences kardināla Beržero, kas arī ir augstsirdīgs cilvēks, kura kvēlās mīlestības uz savu tuvāko pietiek, lai spēcinātu Franciju ticībā.

Šoreiz ietekme bija tūlītēja.

— Ak jā, kardināls Beržero kungs. Es lasīju viņa vēstuli jūsu grāmatas ievadā. Tai dienā, kad viņš to jums rakstīja, viņš rīkojās neapdomīgi, un jūs, mans dēls, esat nogrēkojies, to publicēdams… Es nevaru ticēt, ka kardināls Beržero kungs ir izlasījis noteiktas jūsu darba lappuses, ja ir jums izteicis savu nedalītu atzinību. Es viņam piedēvētu drīzāk nezināšanu un vieglprātību. Kā viņš varēja atzīt jūsu uzbrukumus dogmām un jūsu dumpīgās teorijas, kas tiecas pilnīgi sagraut mūsu svēto ticību? Ja viņš tomēr ir lasījis, tad viņa vēstule izskaidrojama vienīgi ar pēkšņu, neizprotamu un nepiedodamu apmulsumu… Var jau būt, ka nelielā franču garīdzniecības daļiņā valda šādi kaitīgi maldi. Tās ir galliskas idejas, kas pieņemas nemitīgi spēkā kā nezāles, tas ir pēlējs liberālisms, kas saceļas pret mūsu autoritāti, cenšas visu patstāvīgi pārbaudīt, tiekdamies pēc sentimentālām iedomām un ticības brīvības.

Pāvests aizrāvās, itāļu vārdi jaucās ar nedrošo franču valodu, un viņa dobjā, nazālā balss izskanēja no trauslā, it kā no vaska un sniega darinātā auguma kā vara zvana dimas.

—- Pasakiet kardinālam Beržero kungam, ka tai dienā, kad mēs viņā saskatīsim vienīgi nepaklausīgu baznīcas dēlu, mēs viņu salauzīsim. Viņam jārāda paklausības piemērs, mēs viņam paziņosim savu neapmierinātību un ceram, ka viņš padosies. Pazemība un tuvāku mīlestība, bez šaubām, ir augsti tikumi, un mēs tos vienmēr esam cienījuši, bet tie nav aizsegs nepaklausīgai sirdij, jo tie nav nekas, ja tos nepavada paklausība. Paklausība, paklausība ir visu dižo svēto skaistākā rota.

Pārsteigts un apmulŠis Pjērs klausījās. Viņš aizmirsa sevi un domāja par šo labsirdīgo, pacietīgo vīru, pār kuru tagad gāzās šī visvarenā valdnieka dusmas. Tātad tas, ko dons Vidžilio bija teicis, ir patiesība — Puatjē un Evrē bīskapu denunciācijas, izraugoties tikai viņu — Pjeru par ieganstu, bija vērstas pret abu ultramontānu galēji nesamierināmo pretinieku, labsirdīgo kardinālu Beržero, pret dvēseli, kas vienmēr bija atvērta nabago un mazo ļautiņu ciešanām. Pjērs bija izmiŠis; denunciāciju, ko bija iesniedzis Tarbas bīskaps, Grotas tēvu uzkurināts, un kas bija vērsta tieši pret viņu, Pjēru, kā atbilde lappusēm par Lurdu, viņš vēl varēja saprast, bet abu bīskapu slepenais uzbrukums viņu sarūgtināja un sāpīgi aizvainoja. Nespēcīgais sirmgalvis ar vārgā putna kaklu viņa acu priekšā vērtās tik bargā, tik baigā valdonī, ka Pjērs nodrebēja. Kā gan, šeit ienākot, viņš bija vīlies, ļāvis sevi apmānīt cilvēka ārienei, kā gan viņš varējis noticēt, ka pāvests ir vecs, gadu salauzts vīrs, kas ilgojas pēc miera un gatavs visur piekāpties? Skaudra dvesma bija ielidojusi snaudošajā telpā un atnesusi sev līdzi atkal cīņas garu, atmodinājusi Pjērā šaubas un bailes. Ak, šis pāvests tomēr bija tāds, kādu to Romā viņam bija attēlojuši, kādu viņš to sev negribēja iztēloties; pāvests vadījas vairak no prāta nekā no jūtām, tas bija bezgalīgi godkārs cilvēks jau no jaunības, cilvēks, kas saviem piederīgajiem^ bija apsolījis visādus labumus savas uzvaras gadījumā, lai gūtu no tiem vajadzīgo atbalstu; bet, kopš viņš sēdēja pāvesta troni, viņš visiem un visur parādīja savu vienīgo tieksmi — valdīt, par katru cenu valdīt, kā neierobežota visvarenība valdīt! īstenība nostājās Pjēra priekšā neatvairāma, bet viņš pretojās tai; viņš tomēr vēl tvēra pēc sava sapņa.

— Ak, svētais tēvs, es joti cietīšu, ja manas nelaimīgās grāmatas dēļ viņa eminencei kardinālam Beržero būtu kaut mazākās nepatikšanas! Es esmu vainīgs un atbildēšu par savām kļūdām, bet viņa eminence, kas vienīgi paklausīja sirdsbalsij, ir grēkojis, izrādīdams pārlieku lielu mīlestību pret šīs pasaules grūtdieņiem.

Leons XIII neatbildēja. Viņš bija pacēlis uz Pjēru savas brīnišķās acis, kurās kvēloja dzīvības dzirkstis, kas vērta dzīvu nekustīgā elka alabastra balto seju. No jauna viņš ilgu, ciešu skatienu raudzījās Pjēra.

Un Pjērs, kuru atkal bija pārņēmis drudžains satraukums, redzēja pāvestu visā slavas spožumā un varenībā. Viņam likās, ka aiz šī pāvesta rindojas vēl citi, visi tic pāvesti, par kuriem viņš bija domājis, — svētie un lepnie, karotāji un askēti, diplomāti un teologi — tie, kuri nēsāja bruņas, kas uzvarēja ar krustu, tie, kas pavēlēja valstīm tāpat kā vienkāršām provincēm, kuras dievs tiem bija uzticējis sargāt. Visskaidrāk viņš redzēja Gregoru Lielo, dižo iekarotāju, kam sekoja Sīksts V, veiklais politiķis, kuram pirmajam bija ataususi doma par uzvarēto monarhu pakļaušanu pāvesta varai. Tas bija vesels pulks lepnu augstmaņu, visvareno valdnieku ar nelokāmu gribasspēku un attīstītu prātu, kas stāvēja aiz šī bālā, nekustīgā sirmgalvja! Tā bija cilvēcīgas godkāres vēsture, cenšanās pakļaut veselas tautas viena cilvēka varaskārei; tā bija augstākā vara, kura iekaroja tautas viņu pašu laimes vārdā un tad izmantoja tās un veidoja pēc sava prāta! Un kādus garīgās varas augstumus tagad bija sasniedzis šis trauslais, bālais sirmgalvis, kura priekšā Pjērs bija redzējis sievietes zaudējam samaņu no tā varenā dievišķā spēka, kas no pāvesta izstrāvoja! Ne tikai pārsteidzošie varoņdarbi pagātnē, ne tikvien vēsturiskie slavas laikmeti pāvestu vērta diženu, bet cilvēki redzēja aiz viņa muguras atveramies debeŠis un tur zaigojam viņpasaules noslēpuma krāšņumu. Pāvests stāvēja pie debesu vārtiem, viņa rokās bija atslēgas, kas patiesīgajām dvēselēm tos atvēra: sensenais simbols, beidzot no pasaulīgas varas kauna atbrīvots, atkal atdzima ar jaunu sparu.

— Svētais tēvs, ja ir nepieciešams brīdinošs piemērs, es jūs lūdzu sodīt tikai mani. Es esmu atnācis, šeit es esmu, izlemiet manu likteni, bet nedariet smagāku manu sodu ar sirdsapziņas pārmetumiem, ka manis dēj jācieš nevainīgam.

Neko neatbildot, Leons XIII raudzījās Pjērā savām dzēlīgajām acīm. Pjērs neredzēja vairs Leonu XIII, divsimt sešdesmit trešo pāvestu, Jēzus Kristus vietnieku, apustuļu visaugstāko pēcteci, visaugstāko pasaulīgās baznīcas virspriesteri, visu Rietumu patriarhu, Itālijas primātu, Romas provinces arhibīskapu un metropolītu, svētās baznīcas laicīgo īpašumu valdnieku. Pjērs redzēja to Leonu XIII, par kuru bija sapņojis, redzēja viņā gaidīto pestītāju, glābēju, kas bija sūtīts novērst baismīgo sociālo postu, kurā grima vecā, satrupējusī sabiedrība. Pjērs redzēja Leonu XI11 ar viņa plašo, attīstīto, izveicīgo prātu, redzēja, kā viņš piekopa brālīgu savstarpējās saprašanās politiku, redzēja, kā viņš, izvairīdamies no sadursmēm, tiecās nodibināt jaunu vienotību, redzēja, ka viņš atradis pareizo ceju uz ļaužu sirdīm un gatavs ziedot savas asinis, lai nostiprinātu šo vienotību. Pjērs saskatīja pāvestā vienīgo morālo autoritāti, vienīgo iespējamo tuvāku mīlestības un miera saiti, saskatīja viņā tēvu, kas vienīgais spējīgs izskaust savu bērnu starpā valdošo netaisnību, iznīcināt postu, celt atkal godā brīva darba likumu, vedot tautas atpakaļ pie pirmatnējo kristiešu baznīcas ticības, pie kristīgas draudzes padevības un gudrības. Un šis dižais tēls telpas dziļajā klusumā izvērtās par neuzveicamu visvarenību, par neparastu dižumu.

— Ak, apžēlojieties, uzklausiet mani, svētais tēvs! Nesodiet arī mani, nesodiet nevienu, ak, nevienu, nevienu dzīvu būtni, nevienu nedzīvu priekšmetu, nevienu, kas spējīgs ciest zemes virsū. Esiet žēlsirdīgs, ak, esiet žēlsirdīgs ar visu līdzjūtību, ko pasaules sāpes ir viesušas jūsu sirdī!

Redzot, ka Leons XIII vēl arvien klusē, likdams viņam vēl joprojām savā priekšā stāvēt kājās, Pjērs noslīga ceļos, it kā sabrukdams zem augošā saviļņojuma, kas nomāca viņa sirdi. Visā viņa būtnē šķita atkal uzbangojam šaubas, bailes un skumjas, kas viņu no jauna mocīja tin tagad ar neapturamu spēku lauzās uz āru. Vispirms šī briesmīgā diena, Dārio un Benedetas traģiskā nāve, kura ar savu baigumu svina smagumā uzgula viņa sirdij.

Šim pārdzīvojumam pievienojās viss pārējais, ko viņš bija izcietis, kopš atradās Romā, — pakāpeniski gaistošās ilūzijas, aizvainotā smalkjūtība, īstenības nežēlīgi apsmietā jaunības jūsma! īstenība! Bet vēl smagāk viņu nomāca viss cilvēces posts; izsalkušo gaudas, mātes, kurām bija izsīcis piens krūtīs un kuras raudādamas skūpstīja zīdaiņus; viņš atcerējās bezdarbniekus tēvus, kas sažņaugtām dūrēm sacēlās; redzēja nolādēto postu, kas bija tikpat vecs kā cilvēce, kuru tas plosa kopš pirmās dienas, visur Pjērs bija sastapies ar šo postu, visur redzēja to pieaugam, un nebija cerību kādreiz no tā izdziedināties. Bet visam pievienojās ārkārtējas sāpes, ko Pjērs izjuta savā sirdī un kas bija vēl smeldzošākas, vēl nedziedināmākas, — tās bija neizskaidrojamas sāpes, visaptverošas un bezgalīgas, kuras viņu nemitīgi māca un kurās viņš mocījās, un tās radušās laikam tādēļ, ka viņš dzīvoja uz zemes.

— Ak, svētais tēvs, es nemaz neesmu pasaulē, manas grāmatas arī nav. Es ilgojos jūs redzēt, svētais tēvs, lai dotu jums paskaidrojumus, lai aizstāvētu sevi. Bet es nekā vairs nezinu, es neatrodu neviena vārda, ko gribēju jums teikt, man ir tikai asaras, asaras, kas mani māc… Jā, es esmu nožēlojams cilvēks, un mana sirds tiecas stāstīt jums par nožēlojamiem grūtdieņiem. Ak, šie nožēlojamie, šie trūcīgie un pazemotie cilvēki, kurus esmu vērojis jau divus gadus mūsu Parīzes nomalēs! Es atradu sniegā bērnus, novārgušus, mazus eņģelīšus, kas nebija ēduši divas dienas; es redzēju diloņslimas sievas bez maizes, bez uguns nīkstam smirdošās būdās; es redzēju vīrus, kurus bezdarbs bija izmetis uz ielas un kuriem bija apnicis diedelēt darbu tāpat, kā lūdz žēlastības dāvanu; sašutumā apstulbuši, tie atgriezās savās tumšajās alās, un tiem prātā bija vienīgā atriebības doma — aizdedzināt pilsētu visos četros stūros! Briesmīgais vakars, kad es iegāju kādā drausmīgā mītnē, kur māte bija nonāvējusies kopā ar saviem pieciem bērniem! Māte, zīdot savu jaun-piedzimušo, bija nokritusi uz salmu maisa uz grīdas, abas meitenītes — divas skaistas gaišmatītes — bija arī turpat aizmigušas mūžīgā miegā, divi zēni sabrukuši mazliet tālāk, viens sienmalē, otrs uz grīdas, cīnīdamies ar nāvi… Ak, svētais tēvs, es aizlūdzu par viņiem, es neesmu nekas vairāk kā šo nožēlojamo, trūcīgo ļaužu pazemīgais sūtnis — to cilvēku sūtnis, kas cieš, raud un mirst no cilvēku cietsirdības un briesmīgās sociālās netaisnības. Un es nesu jums, svētais tēvs, viņu asaras, es nolieku viņu mokas jums pie kājām, lai jūs dzirdētu viņu palīgā saucienu, kas izlaužas no bezdibeņa, saucienu, kas brēc pēc taisnības; tas jāuzklausa, ja negribam, lai debeŠis sabrūk pār mums… Ak, esiet žēlsirdīgs, svētais tēvs, esiet žēlsirdīgs!

Pjērs bija izstiepis rokas, viņš lūdza, kā lūdz dievišķo žēlsirdību. Tad viņš turpināja:

— Un, svētais tēvs, vai tad šai mūžīgajā, starojošajā Romā arī nav tas pats briesmīgais posts? Jau nedēļām ilgi es gaidīdams klīstu pa tās slavas pilno drupu putekļiem un sastopos ar neizdziedināmu ļaunumu un ciešanām, kas mani šausmina. Ak, viss grūst, viss aiziet postā! Tā taču ir lielās slavas nāves stunda, kad paliek pāri vienīgi aiz novārguma un bada mirstošu cilvēku neizsakāmās skumjas!… Tur, jūsu logu priekšā, svētais tēvs, atrodas drausmīgs šis varenās pilsētas kvartāls; es tur redzēju līdz galam neuzceltas pilis, kas atgādina ar iedzimtu rahītu slimus bērnus, kuri nevar vairs augt, — pilis, kas, jau būdamas drupas, ir kļuvušas par Romas briesmīgā posta patvērumu. Un šeit valda tādas pašas cilvēku ciešanas kā Parīzē! Tikai šeit posts parādās vēl atklātāk; tauta savās ciešanās, savā drausmīgajā neapzinātībā parāda visā kailumā lielo sociālo brūci, visu iznīcinošo strutu perēkli! Veselas ģimenes izsalkumā aizvada savas dīkās dienas, mirdzošas saules apspīdētas; vecie ļaudis zaudējuši spēkus, tēvi gaida, lai kaut kāds darbs tiem nokristu no debesīm; dēli guļ sausajā zālē; mātes un meitas, jau priekšlaikus novītušas, savā laiskumā aizvada laiku tenkās… Ak, svētais tēvs, jau rīt, kad ausīs diena, atveriet logu un ar savu augsto svētību atmodiniet šo lielo, bērnišķīgo tautu, kas vēl snauž neziņā un nabadzībā! Lai jūsu svētība apveltī to ar dvēseli, kuras tai nav, ar dvēseli, kas apzinās cilvēka cieņu un nepieciešamo darba likumu, brīvo un brālīgo dzīvi, ko vada taisnīgums! Jā, svētais tēvs, lai jūsu svētība pārvērstu par tautu šo nelaimīgo pūli, kura vienīgais attaisnojums ir miesas un dvēseles ciešanas, jo viņu dzīve ir kustoņu dzīve; tie dzīvo un nomirst neziņā, neko nesaprazdami!

Elsas slāpēja Pjēru, savās sirds sāpēs viņš spēja vairs runāt tikai aizlūstošā balsī.

— Un, svētais tēvs, vai tad tas neesat jūs, pie kā man jāgriežas visu nelaimīgo vārdā? Vai tad jūs neesat viņiem tēvs? Vai trūcīgo un pazemoto ļaužu sūtnim nav jāslīgst jūsu priekšā ceļos, kā es to daru šai brīdī? Vai milzīgā sāpju nasta man nav jānes tēvam un jālūdz žēlastība, palīdzība un taisnīgums, ak, vairāk par visu taisnīgums?,.. Jūs esat tēvs, atveriet plaši savas durvis, lai visa pasaule nāk pie jums līdz pat visniecīgākajam jūsu bērnam — lai nāk ticīgie, nejaušie garāmgājēji, pat dumpinieki, maldos grimušie, kurus jūs, svētais tēvs, glābsiet no kļūdām, jo tie maldās tāpēc, ka visi tos atstājuši. Lai jūs, svētais tēvs, būtu tiem patvērums pēc visiem kļūmīgajiem ceļiem, sagaidītājs klejotājiem, aizvien gaiši vizuļojošā bāka, ko jau no tālienes ierauga un kas glābj vētrās… Un tāpēc, ka jūs, svētais tēvs, esat vara, tāpēc esiet arī, lūdzu, glābējs! Jūs spējat visu, aiz jums stāv jūsu varas gadsimti, jūs esat tikumiskā autoritāte, jūs esat pasaules šķīrējtiesneŠis, jūs stāvat manā priekšā kā pati diženā saule, kas dod gaismu un auglību! Ak, svētais tēvs, esiet ar savu labo sirdi žēlastības spīdeklis, pestītājs, turpiniet Jēzus darbu! Gadsimtu skrēja viņa darbs izkropļots, viņa mācība atstāta vareno un bagāto rokās, kuri Kristus evaņģēliju pārvērtuši vispretīgākajā lepnības un tirānijas piemineklī. Kristus darbs ir sabojāts! Atsāciet jūs to no jauna, izlīgstiet ar dzīves pabērniem, pazemotiem, nabagiem, vediet tos atpakaļ pie kristīgās draudzes padevības, brālības un taisnīguma… Un, svētais tēvs, sakiet, ak, tēvs, sakiet, ka es esmu jūs sapratis, ka esmu izteicis jūsu lolotās domas, izteicis vienīgo, kvēlo vēlēšanos, lai valdnieks būtu jūs, svētais tēvs. Viss pārējais, ak, viss pārējais — mana grāmata, es pats — kāda tam vairs nozīme! Es neaizstāvos, manas ilgas ir tikai — jūsu slava un cilvēces laime. Sakiet, svētais tēvs, ka jūs Vatikāna dziļumos esat sadzirdējis vecās, satrunējušās sabiedrības dobjos sabrukuma brikšķus; sakiet, svētais tēvs, ka jūs trīcat aiz līdzjūtības, ka jūs gribat novērst briesmīgo katastrofu, saviem neprāta apstulbotiem bērniem atgādināt evaņģēliju, aizvedot tos atpakaļ pie pirmatnējās kristietības vienkāršās dzīves, aizvedot tos atpakaļ laikmetā, kad pirmie kristieši dzīvoja kā nevainīgi brāļi… Vai ne, svētais tēvs, tikai tāpēc jūs pievērsāties nabagiem, tikai tāpēc es esmu šeit, lai no visas sirds, no visas nožēlojama cilvēka sirds izlūgtos no jums, svētais tēvs, līdzcietību, labsirdību un taisnīgumu!

Tad Pjērs satraukumā saļima un skaļas elsas izlauzās

no viņa krūtīm. Viņa sirds lūza, viņš izpauda savas sāpes asarās. Tās bija ilgas, skaļi šņuksti, kas izlauzās no viņa būtnes, tās bija sāpes, kas nāca no tālienes, no visām nelaimīgajām būtnēm, tās nāca no visas pasaules, kuras dzīslās līdz ar asinīm, kas nes dzīvību, strāvo arī ciešanu sāpes. Te, ceļos noslīdzis, nervu sabrukuma brīdī raudāja cietēju sūtnis, kā Pjērs pats sevi bija nosaucis, un kopā ar viņu pie šī mēmā, nekustīgā pāvesta kājām gulēja viss raudošās cilvēces posts.

Leons XIII, kurš aizvien labprāt runāja pats un kuram aizvien bija vajadzīga liela piepūle, lai uzklausītu citus, jau divreiz bija pacēlis bālo roku, lai pārtrauktu priesteri. Tad, aizvien lielāka izbrīna pārņemts, pats dziļi aizkustināts, viņš ļāva Pjēram turpināt, ļāva neatturamās sāpju straumes plūsmai to nest. Pāvesta sniegbaltā seja bija mazliet piesārtusi, un viņa lūpas un vaigi mazliet sārtojās, un melnās acis dzirkstīja aizvien dzīvāk. Kad pāvests redzēja Pjēru pie savām kājām skaļās elsās trīcam, viņš kļuva nemierīgs un noliecās pār to.

— Apmierinieties, mans dēls, piecelieties..,

Bet elsas nerima, par spīti saprātam un cieņai, tās bija ievainotas dvēseles bezgalīgās skumjas un sāpes.

— Piecelieties, mans dēls, tā nepieklājas… Ņemiet tur to krēslu.

Ar pavēlošu kustību pāvests aicināja priesteri apsēsties.

Pjērs ar pūlēm piecēlās un apsēdās, lai nepakristu. Viņš atglauda matus no pieres un ar rokām slaucīja karstās asaras, mulsi cenzdamies savaldīties un nespēdams aptvert, kas bija noticis.

— Jūs lūdzat palīdzību svētajam tēvam. Esiet pārliecināts, ka viņa sirds ir pilna žēluma un līdzjūtības pret šiem nelaimīgajiem. Bet ne jau par tiem ir runa! Runa ir par mūsu svēto reliģiju… Es lasīju jūsu grāmatu, tā ir kaitīga grāmata, to es jums saku tūlīt, jā, tā ir bīstama un nosodāma grāmata, lai gan tai piemīt arī nenoliedzama vērtība, jo dažas lappuses ieinteresēja arī mani. Jā, mani tās bieži aizrāva, es nebūtu turpinājis grāmatu lasīt, ja mani nebūtu pacilājusi jūsu kvēlā ticība un jūsma. Jūsu darba sižets ir skaists, un tas mani aizrauj! «Jaunā Roma» — ak, bez šaubām, varēja rakstīt grāmatu ar šādu virsrakstu, bet gluži citādā garā, nekā jūs to darījāt… Mans dēls, jums šķiet, ka esat mani sapratis, ka esat iedziļinājies manos rakstos un darbos tiktāl, ka esat izteicis manis lolotās idejas. Nē, nē, jūs neesat mani sapratis, un tādēļ es jūs gribēju redzēt, lai jums dotu paskaidrojumus un jūs pārliecinātu.

Tagad mēms un nekustīgs klausījās Pjērs. Viņš taču bija šurp nācis, lai aizstāvētos, drudžainās gaidās viņš bija ilgojies pēc šīs sarunas jau trīs mēnešus, savus argumentus viņš bija sagatavojis uzvaras apziņā: un tagad viņš dzirdēja, ka viņa grāmatu nosauca par bīstamu un nosodāmu, un viņš neiebilda neko, neminēja labos pamatojumus, kurus uzskatīja par neapgāžamiem. Pjēru māca neizsakāms nogurums, šķita, ka asaru lēkme izsmēlusi visus viņa spēkus. Bet tūlīt viņš saņemsies, būs atkal stiprs un pateiks visu, ko bija izlēmis teikt.

— Mani nesaprot, mani nesaprot! — atkārtoja Leons XIII aizkaitināts un nepacietīgs. — It sevišķi Francijā, tas ir neticami, cik daudz pūļu man jāpieliek, lai mani pareizi saprastu!… Tā, piemēram, pasaulīgās varas jautājums! Kā gan jūs varējāt domāt, ka svētais krēsls kādreiz atteiksies no pasaulīgās varas? Tā ir priestera necienīga valoda, tā ir nesaprašas fantāzija, kuram nav skaidra priekšstata par apstākļiem, kādos pāvesta vara līdz šim pastāvējusi un kādos lai turpmāk jāpastāv, ja tā negrib pazust no pasaules. Vai tad jūs neapjēdzat savu aplamo slēdzienu, ja apliecināt, ka tā būs visvarena, ja atbrīvosies no pasaulīgās valdīšanas? Jā, tā jau ir skaista iedoma — tīri garīga karaļvalsts, suverenitāte uz žēlsirdības un tuvākā mīlestības pamatiem! Bet kas tad mūs cienīs? Kas mums dos kā žēlastības dāvanu kaut akmeni, kur nolikt savu galvu, kad mūs padzīs un mēs klīdīsim kā pazuduši pa pasaules ceļiem? Kas mums nodrošinās neatkarību, ja būsim atkarīgi no visu vaislu žēlastības? Nē, nē, šī Romas zeme pieder mums, jo mēs to esam saņēmuši kā mantojumu no mūsu priekšteču garās rindas, un tā ir nesagraujama un mūžīga, uz tās ir uzcelta svētā baznīca, un atteikšanās no šīs pilsētas nozīmē svētās Romas katoļu apusluliskās baznīcas sabrukumu. Turklāt mēs to nemaz nevarētu darīt, jo mūs saista dievam un cilvēkiem dotais zvērests.

Pāvests mirkli klusēja, lai Pjēram dotu laiku atbildei. Bet jaunais priesteris juta, ka viņam nav ko atbildēt, un saprata, ka šis pāvests runāja, kā tam bija jārunā. Neskaidrās, smagās domas, kas Pjēru māca slepenajā priekštelpā, noskaidrojās aizvien vairāk. Noskaidrojās viss, ko viņš bija redzējis kopš savas ierašanās Romā, viss, ko viņš bija izpratis, — viss viņa ilūziju vilšanās klāsts, reālā īstenība, kur ira viņa sapnis par atgriešanos pie pirmatnējās kristietības. Pēkšņi viņš atcerējās brīdi, kad atradās Svētā Pētera katedrāles kupolā, noraudzīdamies šai vecajā, senās slavas un purpura vizmas piesātinātajā pilsētā, — cik gan neapdomīgs toreiz bija viņa sapņojums par svēto tēvu — vienīgo garīgo valdnieku. Tajā dienā viņš bija bēdzis no svētceļniekiem, kas bija ieradušies uz svinībām par godu Svētā Pētera grasim un apsveica pā-vestu-karali ar skaļiem kliedzieniem. Pjērs saprata, cik nepieciešama pāvestam bija nauda! Tās bija pāvesta-ka-raļa verdzības pēdējās važas. Bet tad, iepazīstot Romu, gadsimtus veco lepnības un valdonības pilsētu, viņš saprata, ka pāvesta vara bez laicīgās varas nespēja pastāvēt. Pārāk daudz saistību — dogmas, tradīcijas, vide; turklāt pati šī zeme to prasīja. Pāvesta vara varēja pakļauties pašreizējiem notikumiem tikai šķietami. Taču pienāks tāda stunda, kad šķietamā piekāpšanās vairs nebūs iespējama, jo, turpinot iet pa šo ceļu, pāvesta varai būtu jāizdara pašnāvība. Jaunā Roma varbūt īstenosies kādu dienu kaut kur citur, tālu no tagadējās Romas, tikai tur tad atmodīsies īstā kristietība, jo katolicismam būtu nekavējoties jānomirst, ja pēdējais pie šīs gruvešu zemes piesaistītais pāvests pazustu zem Svētā Pētera katedrāles drupām, kas sabruks tāpat, kā sabruka Jupitera Kapitolija templis. Tagadējais pāvests, kuram vairs nav karaļvalsts un kurš savā vecumā ir tik vārgs un bāls, ka kļuvis līdzīgs vecam vaska elkam, tomēr kaisli vēlas būt pasaules valdnieks; viņš bija un paliks spīta pilnais sava senča dēls — visaugstais priesteris, cēzars imperators, kura dzīslās strāvoja Augusta — pasaules valdnieka asinis.

— Jūs esat ļoti pareizi izpratis, — atsāka Leons XIII, — mūsu kvēlās ilgas pēc vienotas baznīcas. Tajā dienā, kad ritus apvienoja, ieviešot visā katoliskajā pasaulē Romas ritu, mēs bijām ļoti laimīgi. Tā ir viena no mūsu visdārgākajām uzvarām, jo tai ir svarīga nozīme mūsu autoritātes labā. Es ceru arī, ka mūsu pūles Austrumos vainagosies panākumiem un mūsu dārgos, nomaldījušos brāļus no sašķeltajām draudzēm atvedīs atpakaļ; tāpat arī neesmu izmiŠis un ticu, ka izdosies pārliecināt anglikāņu sektas, nerunājot nemaz par protestantu sektām, kurām jāatgriežas vienīgās Romas katoļu apustuliskās baznīcas klēpī, tiklīdz izpildīsies Kristus pareģotais laiks. Bet jūs neesat minējis savā grāmatā, ka baznīca nekādā gadījumā nevar atteikties no dogmām. Gluži pretēji, šķiet, jūs ticat, ka no vienas un no otras puses varētu notikt piekāpšanās; tā ir peļama doma, valoda, kādu priesteris nedrīkst runāt, ja viņš nav noziedznieks. Patiesība ir negrozāma: nevienu baznīcas celtnes akmeni nedrīkst izkustināt. Turpretim ārējo formu var mainīt — cik vien gribi! Mēs esam gatavi uz vislielāko samierināšanos, ja runa ir par zināmu grūtību novēršanu, par izteiksmes terminu apsvēršanu, lai saprastos. Tas ir gluži tāpat kā ar mūsu lomu mūslaiku sociālismā — ir jāsaprotas. Protams, tie, kurus jūs dēvējat par šīs pasaules pabērniem, vienmēr ir bijuši mūsu rūpju mērķis. Ja sociālisms ir vienkārši ilgas pēc taisnības, ja tā nolūks ir vārgajiem un tiem, kas cieš, palīdzēt, tad pie šī jautājuma neviens nestrādā ar lielāku enerģiju kā mēs. Vai tad baznīca nav vienmēr bijusi visu nomākto, visu nabago māte, palīgs un labdaris? Mēs esam par katru saprātīgu progresu, mēs pieļaujam visas jaunās sociālās formas, kas ved pie miera un brālības. Bet tādu sociālismu, kas iesāk ar to, ka padzen dievu, lai nodrošinātu cilvēkiem laimi, mēs varam vienīgi nosodīt. Neticība ir mežonība, solis atpakaļ, kas izraisīs katastrofas, dedzināšanas un slaktiņus. Arī to jūs neesat parādījis, jūs neesat pietiekoši uzsvēris, ka bez baznīcas nav iespējams nekāds progress, vārdu sakot, neesat parādījis, ka tā ir vienīgā vadītāja, kurai var uzticēties bez bailēm. Jā, man pat likās — un tas ir otrs jūsu pārkāpums — man pat likās, ka jūs dievu novirzāt malā, ka reliģija jums kļuvusi par dvēseles noskaņu ar mīlestības un žēlsirdības ziediem, kur atliek tikai iejusties, lai dvēsele būtu glābta. Tā ir nosodāma ķecerība, jo dievs ir allaž klātesošs, tas ir dvēseļu un miesas valdnieks, reliģija ir saite, likums, var pat teikt — cilvēku pārvaldes orgāns, bez kuras būtu tikai barbarisms šai pasaule un mūžīgā pazudināšana viņpasaulē. Un vēlreiz — formai nav nozīmes, pietiek, ka dogma ir dzīva. Tas, ka mēs piekrītam republikai Francijā, pierāda, ka mēs negribam saistīt reliģijas likteni ar diženu un sensenu valdības veidu. Ja dinastiju laikmets beidzies — dievs ir mūžīgs. Kaut arī karaļi iet bojā, dievs ir nemirstīgs! Bez tam republikāniskai valsts iekārtai nepiemīt nekas no anti-kristiānisma, gluži otrādi, šķiet, ka tā ir tās kristīgās draudzes atmoda, par kuru jūs izsakāties tiešām lieliskās lappusēs. Ļaunākais ir tas, ka brīvība tūdaļ vēršas patvaļā un mūsu cenšanās to savaldīt bieži tiek atalgota ar nepateicību. Ak, kādu sliktu grāmatu jūs esat uzrakstījis, mans dēls! Es gribu ticēt, ka jums turklāt ir bijusi

vislabākie nodomi, jūsu klusēšana liecina, ka jūs sākat apzināties, kādas jūsu kļūdai var būt liktenīgas sekas!

Pjērs paguris turpināja klusēt, viņš juta, ka viņa argumenti cits pēc cita saira, kā atsizdamies pret mēmu, aklu, necaurejamu klinti, un būtu veltīgi un smieklīgi, ja viņš mēģinātu ar varu šo klinti sašķelt. Kādēļ gan? Nekas taču nevarēja to sašķelt. Pjēru māca viena vienīga doma, viņš pārsteigts jautāja sev — kā gan tik attīstīts cilvēks ar tādu godkāri nebija sev izstrādājis skaidrāku un noteiktāku priekšstatu par mūslaiku pasauli? Acīmredzot pāvests bija daudz lasījis, visu iegaumējis un par visu interesējās, viņš bija paturējis prātā visu kristietības plašo karti, pārzināja kristiešu vajadzības, cerības un rīcību, un viņa skatiens un uztvere bija gaiša un skaidra visā sarežģītajā diplomātisko cīņu jūklī. Un tomēr cik daudz robu bija viņa zināšanās! Citādi tas nevarēja būt — viņš pasauli pazina vienīgi no tā laikposma, kad īsu laiku bija nnncijs Briselē. Pēc tam viņš bijis bīskaps Perudžā, kur sekojis jaunās, atdzimstošās Itālijas dzīvei. Tagad jau astoņpadsmit gadus viņš, ieslēgts Vatikānā, atšķirts no pārējiem cilvēkiem, saskārās ar tautām vienīgi ar apkārtējo palīdzību, starp tiem bieži vien bija aprobežoti, melīgi un nodevīgi ļaudis. Turklāt viņš bija itāliešu priesteris, pāvests, māņticīgs un despotisks cilvēks, kas saistīts ar tradīcijām, pakļauts rases un vides iespaidiem, piekāpdamies naudas jautājumos un politiskās prasībās; tam pievienojās vēl viņa bezgalīgais lepnums un apziņa, ka viņš ir dievs, visiem jāpaklausa viņam, jo viņš ir vienīgais dieva vietnieks, vienīgais likumīgās un saprātīgās varas pārstāvis zemes virsū. Ar to izskaidrojami šī visai spējīgā cilvēka liktenīgie maldi un trūkumi starp cilām apbrīnojamām īpašīhām — ātru izpratni, pacietību, spēju vispārināt savus novērojumus un rīkoties. It sevišķi viņa intuīcija, likās, bija izcila; bet vai tā nebija vienīgā, kas palīdzēja viņam savā labprātīgajā cietumā nojaust tālumā mūsdienu cilvēces milzīgo attīstību? Tātad viņš skaidri aptvēra draudošās briesmas, kurās mita, juta, kā viļņojas demokrātijas jūra, kā bezgalīgais zinātnes okeāns draud applūdināt mazo saliņu, uz kuras vēl uzvaroši slējās Svētā Pētera katedrāle. Viņam nevajadzēja iet pie sava loga: ārpasaules balŠis skanēja cauri sienām un atnesa jaunradušos tautu apvienību jūsmīgos saucienus. Visai pāvesta politikai bija tikai viens

mērķis — uzvarēt, lai valdītu! Pāvests gribēja panākt baznīcas vienotību tikai tādēļ, lai tā būtu stipra, nepārvarama uzbrukumā, kādu viņš paredzēja. Viņš sludināja samierināšanos un piekāpās dažos laikmeta prasībām atbilstošos formālos jautājumos, pacieta amerikāņu bīskapu pārdrošības, taču tas notika aiz lielām, neatzītām bailēm no baznīcas šķelšanās, kas vēl tikai palielinātu briesmas. Ak, šī šķelšanās! Viņam vajadzēja to sajust gaisā, kas virmoja no visām četrām izplatījuma pusēm, vajadzēja to sajust kā nākotnes draudu, kā neizbēgamas nāves briesmas, pret kurām jau laikus jāapbruņojas. Cik labs izskaidrojums šīm bailēm bija viņa pievēršanās tautai, interese par sociālismu un cenšanās nabadzības jautājumu zemes virsū atrisināt kristīgā garā! Cēzars bija gāzts, un vai līdz ar to ilgstošais strīds, kuram no viņiem — cēza-rain vai pāvestam — piederēs tauta, tagad nebija izšķirts, jo pāvests palika pie varas, kad krita cēzars, un tauta — šis lielais mēmais —, beidzot ierunājies, nonāks pāvesta rokās? Eksperiments bija izdarīts Francijā, pāvests pameta gāzto monarhiju un atzina republiku, viņš vēlējās redzēt Franciju stipru, uzvarā starojošu, jo tā taču vēl aizvien bija baznīcas vecākā meita, vienīgā katoliskā nācija, kas bija pietiekami stipra, lai kādu dienu varbūt atjaunotu svētā krēsla laicīgo varu. Valdīt! Valdīt ar Francijas palīdzību, jo izrādījās neiespējami valdīt ar Vācijas palīdzību! Valdīt ar tautas atbalstu, jo tauta bija noteicēja pār troņiem un sadalīja tos! Valdīt! Valdīt ar Itālijas republikas palīdzību, ja tikai šī republika varētu viņam atdot Savojas dinastijai atņemto Romu un ieceltu pāvestu par Itālijas federatīvās republikas prezidentu, kamēr viņš kļūs par Eiropas savienoto valstu prezidentu. Valdīt! Valdīt par katru cenu, valdīt par spīti visam, valdīt pār pasauli tāpat, kā pār to valdīja imperators Augusts, kura alkatīgās asinis bija vienīgais, kas šo izdēdējušo, valdonīgo sirmgalvi turēja pie dzīvības.

— Un, mans dēls, — turpināja Leons XIII, — jūsu pārkāpums visbeidzot ir arī tas, ka iedrošinājāties prasīt jaunu reliģiju. Tā ir bezdievība, zaimošana un svētuma nozākāšana. Ir tikai viena patiesā ticība — mūsu svētā Romas kātoju apustuliskā ticība. Ārpus tās ir tikai tumsa un lāsti… Es saprotu, ka jūs gribat atgriezties pie pirmatnējās kristietības. Bet protestantu noziedzīgai un nožēlojamai maldu mācībai arī bija tas pats iegansts. Tiklīdz cilvēks attālinās no stingrajām dogmām, no bezierunu

tradīciju cieņas, viņš iekrīt visbriesmīgākajos bezdibeņos… Ak, šķelšanās, šķelšanās, mans dēls, tas ir noziegums, kuram nav piedošanas, tā ir dieva nievāšana, tas ir nešķīstais kārdinātājs — zvērs, kuru sarīdījusi elle, lai kristiešus pazudinātu. Jau vienīgi par to, ka jūs savā darbā esat lietojis apzīmējumu «jaunā reliģija», jūsu grāmata jāiznīcina un jāsadedzina, jo tā ir nāvējoša inde ticīgo dvēselēm.

Pāvests vēl ilgi turpināja runāt tādā garā. Pjērs pārdomāja visu, ko viņam bija stāstījis dons Vidžilio par jezuītiem, kas paslepus darbojās Vatikānā tāpat kā citur, kas bija visvareni un neierobežoti valdīja pār baznīcu. Vai tad tiešām tā bija patiesība, ka, piesātināts ar svētā Toma mācībām un piekopjot pielāgošanās politiku, šis pā-vests-politiķis, pašam to neapzinoties, bija padevīgs ierocis jezuītu veiklajās rokās, kuri centās iekarot cilvēci? Arī pāvests gribēja sadzīvot mierā ar savu laikmetu, viņš tāpat piekāpās pasaulei, glaimoja tai, lai valdītu pār pasauli. Pjērs nekad vēl nebija tik sāpīgi izjutis, ka baznīca nonākusi tiktāl, ka varēja pastāvēt vienīgi ar piekāpšanās un diplomātijas palīdzību. Tagad Pjērs sāka saprast Romas garīdzniecību, kas sākumā bija tik grūti franču priesterim; tagad viņš skaidri aptvēra baznīcas vadību, kur ietilpa pāvests, viņa kardināli un prclāti, kuriem pats dievs bija uzticējis pārvaldīt savus īpašumus, cilvēkus un visu zemi. Viņi iesāk ar to, ka aizvirza dievu sāņus, to novieto sava sakramenta šķirstiņa dzīlēs, necieš vairs, ka par dievu runā, apgalvodami, ka dogmas ir dieva ekŠistences pierādījums, paši vairs nenodarbojas ar šo jautājumu un arī necenšas pierādīt dieva esamību ar veltīgām teoloģiskām diskusijām. Acīmredzot dievs taču ekŠistē, ja viņi valda tā vārdā. Ar to arī pietiek. Līdz ar to viņi ir valdnieki zemes virsū, formas pēc piekrīt parakstīt konkordātus, kurus paši nepilda; tie pakļaujas vienīgi spēkam un nezaudē cerības ar laiku gūt virsroku un valdīt. Gaidot šo dienu, viņi darbojas kā vienkārši diplomāti un kā nākotnē triumfējošā dieva ierēdņi lēnām organizē uzvaru; reliģija ar spožumu un greznību, kas pievelk pūli, ir tikai atklāta dieva cildināšana, ko tam parāda, lai tas varētu valdīt pār sajūsmināto, uzvarēto cilvēci, pareizāk sakot, — lai viņi paši varētu valdīt dieva vietā, jo viņi taču ir dieva redzamie pārstāvji un viņa sūtņi. Viņu ģints pastāv kopš romiešu tiesību laikiem, viņi ir šīs vecās, pagāniskās Romas zemes bērni, un, ja

viņi vēl pastāv un viņu cerības ir pastāvēt mūžīgi, sagaidot ilgoto stundu, kad tiem atkal tiks uzticēta pasaules pārvaldīšana, tad tas izskaidrojams ar to, ka viņi taču ir purpurā tinušos cēzaru tiešie mantinieki, tāpēc ka viņi ir nepārtrauktā, dzīvā cilts, kuras dzīslās strāvo imperatora Augusta asinis.

Pjēram bija kauns par savām asarām. Ak, viņa nomocītie nervi! Ak, jūtīgā sapņotāja bezpalīdzība! Kauns viņu pārņēma, it kā viņš būtu parādījies šeit savas dvēseles kailumā. Lielais dievs — tas taču bija veltīgi šajā istabā, kur nekad vēl neviens nebija teicis tādus vārdus šim pāvestam, kas viņu nevarēja saprast! Pāvestu politiskā ideja — valdīt ar nabago, pazemīgo ļautiņu atbalstu iedvesa Pjēram šausmas. Vai tad šī doma — pievērsties tautai, kas tikko atbrīvojusies no saviem senseniem valdoņiem, pievērsties šai tautai, lai savukārt padarītu to par savu laupījumu, — vai tas nebija vilka paradums? Tiešām, viņš taču ir bijis neprātīgs tai dienā, kad iedomājās, ka romiešu prelāts, kardināls vai pāvests būtu spējīgs pieļaut atgriešanos pie kristīgās draudzes, pieļaut pirmatnējās kristietības jaunu uzplaukumu, kas samierinātu savā starpā nespēcīgas tautas, kuras grauza savstarpējs naids. Šāda samierināšanās doma nevarēja ienākt prātā cilvēkiem, kuri jau kopš gadsimtiem bija pasaules valdnieki un nespēja vairs just līdzjūtību un tuvākā mīlestību, jo ar bezrūpīgām nievām noraudzījās uz dzīves pabērniem cietējiem.

Leons XIII joprojām vēl runāja savā skaļajā, nenogurstošajā balsī. Priesteris dzirdēja viņu sakāmi

— Bet kāpēc jūs uzrakstījāt tik naidīgu lappusi par Lurdu? Lurda, mans dēls, ir daudz devusi reliģijai. Es esmu vienmēr teicis ļaudīm, kas nākuši pie manis stāstīt par aizkustinošiem brīnumiem, kādi notikuši gandrīz ik dienas Lurdas grotā, ka es gribētu redzēt šos brīnumus zinātniski nopietni pārbaudītus un apstiprinātus. Bet, spriežot pēc tā, ko esmu lasījis, man šķiet, ka mūsdienās pat nelabvēlīgi noskaņotie vairs nevar šaubīties, jo šie brīnumi ir arī zinātniski pamatoti un neapstrīdami pierādīti… Zinātnei, mans dēls, ir jākalpo dievam. Tā ir nespēcīga bez viņas palīdzības, un tikai ar viņas palīdzību vien tā nonāk pie patiesības. Visi atrisinājumi, kas tagadējā laikmetā liekas atrasti un šķiet iznīcinām dogmas, kādu dienu taps izsludināti par maldīgiem, jo dieva patiesība uzvarēs, kad attiecīgais brīdis būs pienācis. Ir

taču mums visai vienkāršas patiesības, kurām jātic kā bērnam, un tāda ticība glābs pasauli un dos cilvēkiem mieru, ja tie paši to gribēs … Un esiet pārliecināts, mans dēls, ka ticība ir apvienojama ar prātu. Vai tad mums nav svētais Toms, kurš visu ir paredzējis, visu paskaidrojis un visu noteicis? Brīvais, pētošais gars ir iedragājis jūsu ticību; jūs esat iepazinis šaubas un nemieru, ko debeŠis aiztaupa mūsu priesteriem šajā senajā ticības zemē, šajā Romā, ko svētījušas daudzo mocekļu asinis. Bet mēs nebīstamies saprāta pārbaudes; turpiniet mācīties, lasiet vairāk svēto Tomu, un jūsu ticība atkal atgriezīsies, būs kļuvusi neiedragājami stipra.

Pjērs izbilī klausījās, it kā debesu velves atlūžņi viņam kristu uz galvas. Ak taisnais dievs! Lurdas brīnumi pārbaudīti zinātniski! Zinātne kalpo dievam! Ticība apvienojama ar saprātu! Svētā Toma darbi pietiekami mūsu gadsimta zināšanām! Ko lai te atbild, ak dievs, un kādēļ gan lai atbild?

— Tā ir visnoziedzīgākā un visbīstamākā grāmata, — secināja Leons XIII, — grāmata ar virsrakstu «Jaunā Roma» jau pati par sevi ir meli un inde, un visvairāk tā nosodāma tādēļ, ka tai piemīt visi stila krāšņumi, visas augstprātīgu sapņu indējošās īpatnības, tā ir grāmata, kura priesterim, kas maldu stundās to uzrakstījis, publiski jāsadedzina ar to pašu roku, kas uzrakstījusi tādas grēcīgas un skandalozas lappuses.

Pēkšņi Pjērs piecēlās un izslējās. Dziļajā klusumā, kas bija iestājies šajā izmirušajā, vāji apgaismotajā telpā, kur logu priekšā vīdēja Roma, naksnīgā, ēnu palos ienirusī, milzīgā un melnā Roma, nosēta zvaigžņu putekļiem, Pjērs gribēja saukt:

«Tā ir patiesība, esmu zaudējis savu ticību, bet domāju, ka esmu atkal to atradis līdzjūtībā, ko pasaules posts man modinājis sirdī. Jūs bijāt mana pēdējā cerība, tēvs un ilgotais glābējs. Un, lūk, šīs ilgas ir atkal tikai sapnis, jūs nespējat būt jaunais atpestītājs Jēzus, lai briesmīgā brāļu kara priekšvakarā sētu mieru starp tautām. Jūs nespējat atstāt savu troni, nespējat pievienoties grūtdieņiem un bezspēcīgiem, lai rādītu žēlsirdības un brāļa mīlestības piemēru. Jā, jūsu Vatikāns un Svētais Pēteris pārdzīvojuši savu laiku! Viss sagrūst, tautas sašutumam pieaugot un zinātnei vēršoties plašumā! Jūs vairs neekŠistējat, te nekā vairs nav, te ir vienīgi drupas.»

Bet Pjērs neizteica šos vārdus. Viņš zemu palocījās un teica:

— Svētais tēvs, es padodos, es pats nosodu savu grāmatu.

Viņa balss drebēja rūgtā pretīgumā, viņa izplestās rokas bezpalīdzīgi nolaidās kā dvēseles nespēkā. Tā bija noteikta padošanās formula — Auclor laudabiliter se subjecit et opus reprobavit: autors izrādījis slavējamu padevību un nosodījis savu darbu. Nebija vairs dziļāka izmisuma un cēlāka diženuma, atzīstot savus maldus, nonāvējot savas cerības. Kāda briesmīga likteņa ironija! Grāmatu, par kuras uzvaru viņš tik kvēli cīnījās, viņš pats tagad noliedza, pēkšņi nosodīja pats; ne tādēļ, ka uzskatīja to par nosodāmu, bet gan tādēļ, ka viņš tikko bija nācis pie atziņas, ka no tās nekāda labuma nebija, tāpat kā no mīlētāju ilgām, no dzejnieka sapņojuma. Ak, rūgti viņš vīlās savos sapņos, viņš neatrada šeit ne dievu, ne priesteri, pēc kāda ilgojās, lai nestu cilvēcei laimi; kādēļ tad vēl spītīgi turēties pie savām ilūzijām un gaidīt neiespējamo atmodu no saviem sapņiem! Vai tad nebija labāk nomest zemē savu darbu kā nodzeltējušu lapu, nocirst to kā atmirušu locekli, kas vairs nekalpo!

Mazliet pārsteigts par tik ātru uzvaru, Leons XIII apmierināts izsaucās:

— Ļoti jauki, ļoti jauki, mans dēls! Jūs izteicāt vienīgos saprātīgos vārdus, kas piederas jūsu priestera kārtai.

Un viņš, Leons XIII, kurš neko neatstāja gadījumam, bet ikvienu audienci sagatavoja, pārdomādams vārdus, ko teiks, un kustības, kādas sev atļausies, viņš, redzami apmierināts, atmaiga un kļuva īsti labsirdīgs. Šīs pēkšņās padevības un sašutuma iemeslus viņš neizprata, bet izjuta lepnu gandarījumu, ka tik ātri un viegli bija nomierinājis šo nepaklausīgo garīdznieku, par kuru viņam bija stāstīts kā par briesmīgu dumpinieku. Tādēļ viņa atgriešanās uz īstā ceļa svētajam tēvam ļoti glaimoja.

— Mans dēls, pēc jūsu izcilām prāta spējām es to gaidīju no jums. Ir skaisti apzināties savus maldus, tos nožēlot un padoties; tā ir visaugstākā bauda.

Ar pierastu žestu Leons XIII paņēma no mazā galdiņa savu sīrupa glāzi un, iekams izdzēra, apmaisīja vēl pēdējo malku ar garo, apzeltīto sudraba karotīti. Pjēru pārsteidza pāvesta izskats — tāpat kā audiences sākumā, viņš šķita atkal sabrucis, zaudējis savu cēlo diženumu; viņš tagad atgādināja ļoti vecu mietpilsoni, kas vakarā pirms gulētiešanas vientuļš izdzēra glāzi cukurota ūdens. Šis tēls, kurš bija pacēlies tādā cēlumā un starojis kā spīdeklis zenītā, tagad šķita tik parasts, it kā spīdeklis būtu atkal noslīdējis līdz apvārsnim, uz zemes. Pjērs viņu redzēja tagad vārgu, trauslu, ar izdēdējušu slima putna kaklu, visai neizskatīgu, kas apgrūtināja viņa portretu gleznošanu, fotografēšanu, zelta medaļu kalšanu ar viņa ģīmetnēm un marmora krūšutēlu izciršanu, jo viņš mēdza teikt, ka neesot nekādas vajadzības attēlot Peči tēvu [10] , bet esot gan jāattēlo svētais tēvs, lielais pāvests Leons XIII, kura majestātisko portretu viņš gribēja atstāt saviem pēctečiem. Mirkli Pjērs bija novērsies no svētā tēva, un pēkšņi, ieraudzīdams mutautiņu pāvesta klēpī un netīru, tabakas notraipītu sutanu, viņš samulsa, noskuma, un sirdī raisījās žēlums pret šo veco, sirmo vīru un arī dziļa apbrīna par dzīvības sparu, kas kā spīts bija patvēries melnajās acīs, un Pjēra sirdī raisījās arī cieņas pilna atzinība par viņa darbīgo prātu un lielajiem plāniem, kas bija izteikti daudzos viņa darbos.

Audience bija beigusies, Pjērs zemu palocījās.

— Pateicos jums, svētais tēvs, par tēvišķīgo saņemšanu, ar kādu mani pagodinājāt.

Bet Leonam XIII labpatika Pjēru aizturēt vēl brīdi, viņš atsāka runāt par Franciju, izteikdams sirsnīgu vēlēšanos to redzēt laimē ziedošu, mierīgu un stipru, kas nāktu baznīcai par svētību. Un šajā pēdējā brīdī Pjērs redzēja dīvainu vīziju, īstu rēgu. Kamēr viņš lūkojās ziloņkaulam līdzīgajā pāvesta pierē, domādams par tā lielo vecumu, kad visniecīgākā apsaldēšanās varēja būt liktenīga, viņš nejauši atsauca atmiņā parasto, atbaidoša cēluma pārpilno ainu: Pijs IX, Džovanni Mastai, bija miris jau kopš divām stundām, un viņa seja bija pārklāta ar baltu līķautu, ap viņu pulcējās satrauktā pāvesta saime; tad kamerlengs, kardināls Peči, tuvojās nāves cisām, atsedza autu no mirušā sejas un piesita trīs reizes ar sudraba āmuriņu pa mirušā pieri, ikreiz saukdams: «Džovanni, Džovanni, Džovanni!» Kad mirušais neatbildēja, kamerlengs, nogaidot dažas sekundes, teica: «Pāvests ir miris!» Tai pašā brīdī Pjērs redzēja Džūlijas ielas pilī pieceļamies kardinālu Bokanēru, kamerlengu, kurš gaidīja ar savu sudraba āmuriņu; Pjēra iztēlē Leons XIII — Džoakīno Peči bija miris jau kopš divām stundām, viņa seja bija pārklāta ar baltu līķautu, ap mirušo šai pašā istabā stāvēja viņa prelāti; Pjērs redzēja kamerlengu, kas tuvojās, atsedza autu no mirušā sejas, piesita trīs reizes ar sudraba āmuriņu pa ziloņkaula bāluma pieri, ikreiz saukdams: «Džoakīno! Džoakīno! Džoakīno!» Kad mirušais neatbildēja, kamerlengs, nogaidot dažas sekundes, teica: «Pāvests ir miris!» Vai LeonsXIII atcerējās šos trīs sitienus, ar kuriem viņš bija pieskāries Pija IX pierei, — vai viņš reizēm neizjuta ledainas bailes no trim sitieniem uz savas pieres, vai neizjuta stingo saltumu plūstam no āmuriņa, kuru viņš bija uzticējis kamer-lengarn —• savam nesamierināmam pretiniekam kardinālam Bokanēram?

— Ejiet dieva mierā, mans dēls, — kā pēdējo svētību dodams, beidzot teica svētais tēvs. — Jūsu grēks tiks jums piedots, jo jūs to atzināt un tas jūs šausmināja.

Pjērs neatbildēja, dvēseles sāpju smeldzē viņš saņēma šo pazemojumu kā pelnītu sodu par saviem sapņiem; atbilstoši parastajam ceremoniālam viņš attālinājās, iedams atmuguriski. Trīs reizes viņš zemu palocījās un izgāja pa durvīm neatskatīdamies. Leona XIII melno acu skatiena pavadīts, kas nenovērsās no priestera, Pjērs tomēr pamanīja, ka svētais tēvs atkal tvēra laikrakstu, kura lasīšanu bija pārtraucis, viņam ienākot; svēto tēvu interesēja preses jaunumi, lai gan savā noslēgtībā viņš bieži vien maldījās par rakstu svarīgumu, piešķirdams tiem noteiktu nozīmi, kādas tiem nebija. Abas lampas lēja patīkamu, nekustīgu gaismu, un telpa grima atkal dziļā klusumā un bezgalīgā mierā.

Slepenās priekšistabas vidū, Pjēru gaidīdams, melnā tērpies un nekustīgs stāvēja Skvadra kungs. Kad viņš pamanīja, ka samulsušais Pjērs paiet garām konsolei bez cepures, kuru bija tur atstājis, Skvadra kungs klusi to paņēma un, goddevīgi paklanīdamies, ne vārda neteikdams, pasniedza Pjēram. Tad bez steigas, tādiem pašiem soļiem kā šurpnākot, Skvadra kungs gāja priesterim pa priekšu, lai to aizvadītu līdz Klementa zālei.

Tad atsākās tā pati ilgā pastaiga pa bezgalīgajām zālēm, tikai pretējā virzienā. Joprojām vēl nebija redzama neviena dzīva dvēsele, nebija dzirdama ne skaņa, ne elpas dvesma. Katrā tukšajā telpā kā aizmirsta blāvi dega vientuļa lampa, nespodri apgaismodama dziļā klusumā grimstošo telpu. Tukšās zāles šķita vēl plašākas, jo vairāk tuvojās nakts un tina savās ēnās zem augstajiem, apzeltītajiem griestiem istabās izvietotās retās mēbeles, kuras Pjērs saskatīja katrā nākamā telpā, — troņus, koka solus, konsoles, krucifiksus un kandelabrus. Goda priekšistabai, kuras sienas, pārvilktas ar sarkanu damastu, viz-moja puskrēslā, sekoja pāvesta goda sardzes zāle, kas snauda pēc rīta mises šeit palikušajā, vieglajā vīraka smaržā; nākamā bija tapešu zāle, tad aristokrātu gvardes zāle, tad žandarmu zāle; pāvesta kalpotāju zālē pēdējais kalpotājs, kas vēl bija palicis sēžot uz soliņa, bija aizmidzis tik dziļā miegā, ka nemaz nepamodās. Soļi tikko dzirdami atbalsojās uz grīdas akmens plāksnēm, tos noslāpēja drūmais gaiss šai noslēgtajā pili, kuru no visām pusēm kapenēm līdzīgi ietvēra mūri un kuru šai stundā šķita pāršalcam nebūtības dvesma. Beidzot bija sasniegta Klementa zāle, kuru šveiciešu gvardes postenis bija jau atstājis.

Līdz šai zālei Skvadra kungs nebija pat pagriezis galvu. Klusēdams, bez nevienas kustības, viņš pavirzījās sāņus, palaizdams sev garām Pjēru, pats pēdējo reizi palocīdamies. Tad viņš nozuda.

Pjērs kāpa lejup vēl divus stāvus pa milzīgajām kāpnēm, kuras līdzīgi naktslampiņām apgaismoja gāzes radziņu blāvie kupoli; te valdīja nomācošs klusums, kopš šveiciešu gvardes sargposteņu soļi vairs neatbalsojās uz kāpņu laukumiņa akmens plāksnēm. Pjērs šķērsoja Svētā Damaza pagalmu, kas tukšs un izmiris vīdēja lieveņa laternu palsajā gaismā, un kāpa lejup pa Pija kāpnēm, pa otrām, milzīgām, pustumsā slīgstošām, tikpat tukšām un izmirušām kāpnēm; beidzot Pjērs izgāja ārā pa bronzas durvīm, kurām durvju sargs pēc tam lēni aizbīdīja bultu. Cietais metāls spalgi nočirkstēja, kad aizvērās šīs durvis, — aiz tām slēpās tik daudz tumsības, te valdīja kapeņu klusums, aizgājušos gadsimtus iemūžināja tradīcijas, un nesatricināmās dogmas glabājās kā mūmijas savos autos; tās bija važas, kas spiež un saista, aprobežotas verdzības un arī augstākās valdonības aparāts, kura baigās atbalŠis izskanēja tukšajās, tumšajās zālēs!

Svētā Pētera laukumā, šajā tumsas neaptveramībā, Pjērs atradās viens pats. Nebija redzams neviens vēlīns gājējs, neviena dzīva būtne. Vienīgi no nelielā, pelēkā bruģa platās mozaīkas starp četriem kandelabriem kā parādība iznira un slējās augšup blāvs obelisks. Ari bazilikas fasāde iezīmējās neskaidrā apveidā kā bāls sapnis, tā vērtās plašumā, un kā divas milzīgas rokas pleta savas kolonādes četrkārtējās pīlāru rindas, kas tumsas viļņos šķita līdzīgas akmens mežam. Nekas vairāk nebija saskatāms, kupols kā milzīgs aplis bija tikko jaušams tumšajās bezmēness debesīs. Vienīgi fontānu rēgainās, kustīgās strūkliņas, kuras beidzot varēja atšķirt, urdzēja bezgalīgu, skumji žēlu stāstu, kas atlidoja no naksnīgam tālēm. Kāds grūtsirdīgs diženums mita šai snaudā, šai slavenajā laukumā, kur Vatikāna pils un Svētā Pētera katedrāle grima nakts klusumā! Pēkšņi pulkstenis nosita desmit — tik lēni un tik skaļi, ka likās — nekad nevienas izšķirošas, svinīgas stundas skandums nav gaiŠis tik dziļā, neizdibināmā bezgalībā.

Pjērs, nekustīgi stāvēdams plašajā laukumā, nodrebēja, visa viņa izmocītā būtne bija kā salauzta. Kā, vai tad tiešām viņš tur augšā bijis tikai trīs ceturtdaļstundas un runājis ar veco, sirmo vīru, kas bija saplosījis viņa dvēseli? Jā, tās bija beigas, pēdējā cerība bija izrauta no viņa asiņojošās sirds. Pēdējā pieredze bija gūta — vesela pasaule viņā bija sagruvusi. Pēkšņi viņš atcerējās mon-scnjorti Nanī; tam tomēr bijusi taisnība. Pjēram taču bija teikuši, ka beidzot viņš darīšot to, ko gribēs monsenjors Nanī, un tagad viņš apstulbis redzēja, ka viņš bija to izdarījis.

Pjēru pārņēma tik spējš izmisums, tādas bailes, ka tumsas bezdibeņa dziļumā, kur viņš pašlaik atradās, paceldams trīcošās rokas augšup, viņš skaļi sauca:

— Nē, nē, šeit tu neesi, dzīvības un mīlestības dievs, ak dievs, atpestītājs! Nāc parādies, tavi bērni mirst šaubās, nezinot, ne kas tu esi, ne kur tu esi, ne kur tu mīti pasauļu bezgalībā!

Pār milzīgo laukumu pletās neaptveramas, tumšzilas, samtainas debeŠis, mēma, nemiera dvesmā trīsoša bezgalība, kur mirgoja zvaigznāji. Virs Vatikāna jumtiem Greizie Rati šķita vēl vairāk atgāzušies atpakaļ, likās, it kā to zelta riteņi būtu novirzījušies no pareizā ceļa un zelta ilkss slējās gaisā; bet tālāk virs Romas, Džūlijas ielas pusē, Orions bija noslīdējis zemāk pie apvāršņa un, grasīdamies izzust, rādīja tikai vienu no savām trim zelta zvaigznēm, kas greznoja tā jostu.

XV

Pjērs bija aizmidzis tikai rītausmā, viņš dega drudžainā satraukumā un jutās kā salauzts. Atgriezies Bo-kanēru pilī vēlā nakts stundā, priesteris no jauna atrada pili iegrimušu dzijās sērās par Dārio un Benedetas nāvi. Ap pulksten deviņiem, kad viņš bija pamodies un pabrokastojis, viņš gribēja tūdaļ nokāpt lejup kardināla dzīvojamās telpās, kur bija novietoti abu mīlētāju līķi, lai ģimene, draugi un paziņas varētu apraudāt tos un aizlūgt par mirušajiem.

Kamēr Pjērs brokastoja, Viktorīna, kura nebija gulējusi, bet arī savā izmisumā centās būt drosmīga un darbīga, stāstīja viņam nakts un šārīta notikumus. Donna Sera-fīna, vēlēdamās ievērot pieklājības prasības, bija mēģinājusi vēlreiz šķirt abus mirušos. Kaila sieviete, kas nāves brīdī cieši apskāvusi izģērbtu vīrieti, aizskāra viņas tiklību. Bet to vairs nevarēja izdarīt, jo nāves stingums bija jau iestājies, — kas nebija pagūts pirmajā brīdī, nebija vairs veicams bez nelaiķu nonievāšanas. Viņu mīlas saites, viņu skavas bija tik ciešas, ka, tos atraujot vienu no otra, būtu jāsaplosa viņu miesa un jāsalauž viņu locekļi. Un kardināls, kurš jau bija noliedzis traucēt viņu mieru, viņu savienošanos mūžībā, bija gandrīz uzsācis ķildu ar māsu. Zem garīdznieka tērpa viņš tomēr jutās kā savas dzimtas dēls un lepojās ar senajām šīs dzimtas kaislībām, ar skaistajiem mīlas romāniem, ko bieži atrisināja drosmīgi dunča dūrieni; viņš teica, ja viņu ģintī bijuši divi pāvesti un ievērojami karavīri, tad arī šie divi mīlētāji ir to cildinājuši. Nekad viņš nepieļaušot aizskart šos divus bērnus, kas bijuši tik tīri savas dzīves sāpju ceļā un ko tagad ir savienojis kaps. Viņš esot kungs savā pilī, mirušos ietīšot vienā līķautā un guldīšot vienā zārkā. Reliģiskā ceremonija notikšot An-vējā San Carlo baznīcā, kur viņš kā tās kardināls bija pilntiesīgs noteicējs. Ja vajadzēšot, viņš iešot pie pāvesta. Tāda bija viņa augstākā griba, kas tika izteikta tik nepiekāpīgi, ka visa viņa mājas saime bez iebildumiem pakļāvās viņam.

Tad donna Serafīna ķērās pie mirušo ietērpšanas. Pēc

paražas visi saimes ļaudis bija klāt, Viktorīna palīdzēja ģimenei kā ilggadēja un uzticīga kalpotāja. Vajadzēja samierināties ar to, ka vispirms abus mīlētājus ietina Benedetas atrisušajos matos, smaržojošos, biezos un garos, karaliskai mantijai līdzīgos matos; pēc tam tos ietina vienā baltā, pie kakla savilktā zīda aulā, kas nāvē tos vērta vienā būtnē. Tad kardināls bija pavēlējis nelaiķus nonest lejā viņa telpās un novietot tos troņa zāles vidū parādes gultā, lai tiem parādītu cieņu un godu kā pēdējiem Bokanēru vārda pārstāvjiem, diviem traģiski mirušiem saderinātiem, ar kuriem šīs dzimtas senā slava aizgāja kapā. Donna Serafīna bija tūdaļ bez ierunām pakļāvusies šai prasībai, jo viņai šķita visai nepieklājīgi, ka viņas māsasmeitu, kaut arī mirušu, visi ieraudzītu šai istabā jauna vīrieša gultā. Izdomātais stāstījums jau bija izplatījies: Dārio bija miris dažu stundu laikā no infekcijas drudža; Benedeta, prātu zaudējusi aiz sirdssāpēm, mirusi, viņu apskaujot pēdējo reizi; tagad viņiem parādīja karalisku godu, kas drīzāk atbilda laulībām nekā bērēm, abi dusēja vienā gultā, aizmiguši mūžīgā miegā. Visu Romu bija satraucis šis mīlas un nāves romāns, divas nedēļas pietiks vielas pārrunām, neskarot citu tematu.

Steigā, kādu Pjērs izjuta, vēlēdamies drīzāk atstāt šo baigo pilsētu, kur bija zaudējis savas pēdējās ticības paliekas, viņš labprāt būtu jau šovakar devies atceļā uz mājām. Tomēr viņš gribēja būt klāt pie mirušo izvadīšanas un atlika savu aizbraukšanu uz rītvakaru. Visu šo dienu viņš vēl aizvadīs te, sabrūkošajā pilī, pie mirušās meitenes, kuru viņš bija mīlējis, un centīsies atrast savas tukšās, sasāpējušās sirds dzīlēs lūgšanas, ko viņai noskaitīt.

Nokāpis lejup otrajā stāvā un nonācis pie kardināla dzīvojamo telpu durvīm, Pjērs atcerējās pirmo dienu, kad bija ieradies šeit. Un, tāpat kā toreiz, viņš izjuta seno, tagad noplukušo un pagātnes putekļiem kiāto dižciltīgās mājas greznību. Trīs milzīgo priekšistabu durvis bija plaši atvērtas; šai rīta stundā zāles ar augstajiem, krēslainajiem griestiem vēl bija tukšas. Pirmajā — kalpotāju zālē bija redzams vienīgi Džakomo melnā livrejā; viņš nekustīgi stāvēja, seju pavērŠis pret baldahīnu, kur atradās piestiprinātā vecā, sarkanā kardināla cepure, kuras lentes bija saēdušas kodes un kuru zirnekļi tina savos tīklos. Otrajā zālē, kur kādreiz uzturējās sekretārs, sīkiem solīšiem, apmeklētājus gaidot, staigāja velces nesējs abats Paparelli, kurš izpildīja arī kambarkunga pienākumus; nekad viņš tik ļoti nebija atgādinājis melnos svārkos tērptu vecmeitu, kas jau ir stipri gados un no pārlieku stingras reliģisku pienākumu pildīšanas kļuvusi pavisam bāla un grumbaina; Paparelli ārēji dziļajai padevībai cauri vidēja lišķīga visvarenība. Beidzot, trešajā priekštelpā — goda priekšistabā, kur uz maza galdiņa pretim lielajam, iespaidīgajam portretam, kas attēloja kardinālu parādes tērpā, gulēja kardināla cepure, uzturējās sekretārs dons Vidžilio, kas bija atstājis savu mazo darba galdiņu un tagad stāvēja pie troņa zāles durvīm, un visus, kas nāca pār šo slieksni, apsveica, zemu palocīdamies. Šajā drūmajā ziemas rītā zāles šķila vēl tumšākas un vēl nolaistākas, tapetes vietām nokarājās skrandās, trūcīgās mēbeles no putekļiem bija nomelnējušas un vecie paneļi, ķirmju grauzti, sadrupa; vienīgi griesti bija saglabājuši krāšņos apzeltījumus un lieliskos gleznojumus.

Bet vairāk par visu Pjēru, kuru abats Paparelli apsveica, pārspīlēti zemu palocīdamies ar jaušamu ironiju, kā mēdz atvadīties no uzvarētā, ietekmēja šo triju sabrūkošo zāļu skumjais diženums, kuras veda uz kardināla troņa zāli, kas bija pārvērsta sēru telpā, kur dusēja abi pēdējie šīs mājas bērni. Kāds krāšņums, kāds izmisuma pilns nāves greznums! Visas šīs līdz galam atvērtās durvis un tukšums, kas valdīja pārāk liēlajās telpās, kuras kādreiz aizpildīja ļaužu pūļi, rādīja tagad visdziļākās bēdas, rādīja kādas ģints beigas. Kardināls bija ieslēdzies mazajā darba kabinetā, kur pieņēma savas dzimtas radus un tuvos draugus, kas gribēja viņam izteikt līdzjūtību; donna Serafīna bija izvēlējusies blakus istabu, lai tur sagaidītu viņu mājai draudzīgās dāmas, kuru apmeklējums droši vien ilgs līdz vakaram. Pjērs, kuram Viktorīna bija pastāstījusi par šo ceremoniālu, izlēma ieiet tūlīt troņa zālē, kur to, zemu palocīdamies, bāls un mēms apsveica dons Vidžilio, kurš, kā likās, nepazina Pjēru.

Priesteri sagaidīja pārsteigums. Viņš bija iztēlojies pilnīgi aptumšotu kapelu, kur simtiem sveču degs ap katafalku, kas atradās zālē, kuras sienas būs pārvilktas ar melnu audumu. Viņam bija stāstīts, ka mirušie novietoti šeit tāpēc, ka senā pils kapela, kas atrodas apakšējā stāvā, slēgta jau piecdesmit gadus un to vairs lietot nevar, bet kardināla mazā, personīgā kapela ir pārāk ne-ietilpīga šādai ceremonijai. Tātad ir bijis nepieciešams pēkšņi iekārtot altāri troņa zālē, kur cits pēc cita tika noturēti dievkalpojumi jau kopš paša rīta. Bez tam bija paredzēts noturēt dievkalpojumus visu dienu arī kardināla kapelā; tepat bija ierīkoti vēl divi altāri, viens — mazajā telpā, blakus goda priekšistabai, otrs — alkovā, kas veda uz otro priekštelpu, tādējādi priesteri, it sevišķi francis-kāņu un nabadzīgo ordeņu mūki, bez pārtraukuma noturēja dievkalpojumus pie šiem četriem altāriem. Kardināla vēlēšanās bija, lai dievišķās asinis ne brīdi neapstātos plūst viņa mājā, lai abas dārgās dvēseles, kas kopā aizlidojušas no šīs pasaules, tiktu atpestītas. Sērās grimušās pils drūmajās zālēs bez mitas skanēja zvaniņi biķera pacelšanas brīdī; latīņu dievvārdu skaitīšana neapklusa, iiostijas tika drupinātas un biķeri tukšoti bez apstājas, un dievs nevarēja ne mirkli atstāt šīs telpas, kur gaiss bija tik smags, nāves piesātināts.

Pjērs bija pārsteigts, atrodot troņa zāli tādu pašu, kādu to bija jau redzējis sava pirmā apmeklējuma dienā, četru lielo logu aizkari nebija pat aizvilkti, un vājā, pelēkā, saltā ziemas rīta gaisma iespīdēja telpā. Zem griestiem, ko sedza kokgriezumi un zeltījumi, atkal vīdēja sarkanās, no ilgās lietošanas nodilušās brokāta imitācijas tapetes ar ieaustām lielām palmām; šeit atradās arī senais tronis — pret sienu pagriezts atzveltnes krēsls, veltīgi gaidīdams pāvestu, kas nekad vairs nenāks. Vienīgi blakus tronim improvizētais altāris mazliet mainīja šīs zāles izskatu, kas bija atbrīvota no dažām mēbelēm — krēsliem, galdiem un konsolēm. Telpas vidū uz zema paaugstinājuma bija novietota greznā parādes gulta, kurā veselu ziedu kalnu vidū dusēja Benedeta un Dārio. Gultas galvgalī dega vienīgi divas sveces, katrā pusē viena. Nekādu citu rotājumu — bija tikai ziedi, tāda bezgalīga ziedu bagātība, ka nebija aptverams, kādā sapņu dārzā tie plūkti, tas bija baltu rožu klāsts; visur, it visur bija rozes, rožu pušķi, salikti ap guļamvietu, rožu vītnes, kas vijās no guļamvietas uz kāpnēm, rožu klājs, kas sedza kāpnes un pat zāles grīdas skaistās akmens plāksnes.

Pjērs tuvojās katafalkam, dziļi sirdī smeldza un trīsēja sāpes. Abas sveces, kuru mazās, dzeltenās liesmiņas blāvoja palsajā ziemas dienā, klusais, žēlais mises skandē-jums blakus, rožu stiprā smarža, kas vērta gaisu smagnēju, pildīja veco, senlaicīgo, putekļaino zāli ar bczgalī-gām skumjām un sērām. Nebija jūtama neviena kustība, neviena elpas dvesma, nekas; vienīgi reizēm no dažiem klātesošajiem atlidoja klusas, apslāpētas elsas. Pils kalpotāji, goda sardzē stāvot, nomainīja cits citu, jo gultas galvgalī vienmēr stāvēja četri — nekustīgi kā uzticami ģimenes sargi. Laiku pa laikam konŠistorijas advokāts Morāno, kas rūpējās par visu jau kopš paša rīta, klusiem soļiem un nevaļīgu skatienu šķērsoja telpu. Visi, kas ienāca, gāja pie katafalka, noslīga ceļos uz paaug stinājuma, skaitīja lūgšanas un raudāja. Pjērs tur ierau dzija trīs dāmas, kuras bija seju aizsegušas ar mutautiņu. Kāds vecs priesteris arī tur bija, viņš sāpēs trīcēja, galvu zemu noliecis, viņa seju nevarēja saskatīt. Pjēru visai aizkustināja kāda nabadzīgi ģērbusies jauna meitene, kuru viņš noturēja par kalponi; sāpju sagrauzta viņa bija nokritusi ceļos uz akmens plāksnēm kā ists nabadzības un ciešanu iemiesojums.

Tad Pjērs savukārt noslīga ceļos un, neviļus murminot, centās rast latiņu vārdus svētajām lūgšanām, kādas viņš kā priesteris tik bieži bija skaitījis pie mirušu cilvēku atdusas vietām. Viņa augošais satraukums aptumšoja atmiņu, un viņš gremdējās apburošajā un arī baigajā ainā, skatoties uz abiem mīlētājiem, nespēdams no viņiem atrauties. Abus apskāvušos augumus tikko varēja saskatīt zem rožu klāsta, vienīgi līdz kaklam baltajā zīda autā ietītās galvas iznira starp ziediem. Un cik skaisti viņi abi bija, dusot uz viena spilvena, uz kura vijās viņu matu cirtas! Benedeta, uzticīga mīlā līdz mūžības slieksnim, bija atdevusi savu pēdējo elpas dvesmu mīlas skūpstā, un viņas seja bija paturējusi dievišķo laimes izteiksmi. Dārio seja sava pēdējā jūsmā likās sāpīgāka, līdzīga kapakmeņu marmoram, ko mīlošie veltīgi apskauj. Un atvērtām acīm viņi skatījās viens otrā ar glāstošu maigumu, kuru neviens nekad vairs netraucēs.

Ak dievs, vai tad tiešām arī viņš bija mīlējis Benedetu ar tīru, no katras savtīgas domas atbrīvotu mīlu! Uri Pjēra dvēseles dzīles saviļņoja burvīgās stundas, kuras viņš bija aizvadījis viņas tuvumā sirsnīgā, smalkjūtīgā draudzībā, kas bija tikpat patīkama kā mīla. Viņa bija tik skaista, tik saprātīga savas kaisles kvēlē! Un viņš pats bija sapņojis skaistu sapni — pilns ideju par tuvāku mīlestību, kurai bija centies iedvesmot šo brīnišķo radījumu ar kvēlu dvēseli, kura šķita tik salta, Pjērs saskatīja Benedetā līdzību ar seno Romu, kuru viņš gribēja» atmodināt nākotnes Itālijai. Viņš bija sapņojis, ka jauno sievieti pārliecinās, apgaismos viņas prātu un sirdi un iedvesīs viņai mīlestību pret vārguļiem un nabagiem. Tagad viņš būtu pasmaidījis par to, ja viņa acis nepārplūstu asarām. Cik jauka viņa tomēr bija, pūlēdamās viņam paklausīt, lai gan Benedetu kavēja nepārvarami šķēršļi — izcelsme, audzināšana, vide, kas meitenei neļāva viņam sekot! Viņa bija paklausīga skolniece, bet īstas sekmes izpalika. Kādu dienu Benedeta šķita esam tuvāka priesterim, it kā ciešanas viņai būtu atvērušas sirdi līdzjūtībai. Tad pavīdēja savas laimes ilūzija, un viņa nespēja vairs izprast citu nelaimi, viņa iegrima sevī, cerību un prieka savtīgumā. Lielais dievs, vai tas notika tādēļ, ka šai pazušanai nolemtajai ciltij tā bija jāizbeidzas? Reizēm tās darbi gan bija cieņas vērti, taču lajos nebija mīlestības pret savu tuvāko, nebija taisnīguma izjūtas, bet tikai tuvāku mīlestība un darba saprātīga organizācija nākotnē spētu glābt pasauli.

Vēl viena doma mulsināja Pjēru, satrauca viņu un lika aizmirst lūgšanas. Viņš domāja par šo briesmīgo likteņa sitienu, kas bija laupījis divas jaunas dzīvības; Pjēram tas šķita kā aizvainotās dabas atriebība. Vai tas nebija izsmiekls, šis solījums Svētajai jaunavai — savam izvēlētajam laulātam draugam sniegt savas jaunavības dāvanu tikai pēc nokārtotam formalitātēm, vai tad tas nebija izsmiekls — ilgās tvīkt un ciest no šī zvēresta, ciest ar asiņojošu sirdi savā askēta tērpā visu dzīvi, lai beidzot nāves brīdī apskautu mīļoto nožēlas neprātā un atdošanās alkās! Benedeta bija darījusi to aizrautīgā protestā pret likteni, tuvās šķiršanās brutālais drauds bija viņu brīdinājis un pakļāvis visu aptverošās mīlas instinktam. Tā bija atkal baznīcas neveiksme, jo bija uzvarējis lielais Pāns, sēklu sējējs, kas ar savu auglību dāvājošo žestu savieno pārus. Kaut arī katolicismu Renesanses laikmetā neiznīcināja no senās romiešu zemes izraktās Veneras un Herkulesi, tomēr skarbā cīņa turpinājās un ik brīdi jaunās, spēkpilnās tautas, kas alka dzīves, draudēja veco katolicisma celtni, kuras sienas no visām pusēm bruka, noārdīt, cīnoties pret reliģiju, kura par augstāko dzīves baudu atzina nāvi.

Šajā brīdī Pjērs izjuta, ka valdzinošās Benedetas nāve viņam bija vislielākā nelaime. Visu laiku viņš raudzījās viņā, un no acīm lija karstas asaras. Benedeta aiznesa sev līdzi viņa sapņus. Vakar pēc sarunas ar pāvestu Vatikānā viņš juta, ka zūd pēdējā cerība, ilgotā vecās Romas atmoda jaunībā un spēka. Šoreiz tās tiešam bija beigas: katoliskā dižciltīgo Roma bija mirusi, kā marmora statuja tā gulēja šai nāves gulta. Benedeta nespēja mīlestību just pret nabagiem un cietējiem, viņa bija aizgājusi no dzīves nevarīgā, savtīgā sašutumā, kad jau bija par vēlu mīlēt un savu cilti turpināt. Nekad vairs te nebūs bērnu, vecā romiešu pils bija tagad tukša, neauglīga, un atmoda nebija vairs iespējama. Pjērs, kura dvēselē no dzīves aizgājusī Benedeta bija atstājusi tik dzijas skumjas par zudušo sapni, redzot viņu stingu un saltu, juta tādas sāpes, ka likās — viņam jāzaudē samaņa. Varbūt krēslainā ziemas diena, kuras gaismā kā zvaigznītes mirgoja abu sveču dzeltenās liesmiņas, aizmigloja viņa skatienu, varbūt rožu smarža, kas bija pārlieku stipra šai smagajā gaisā, skurbināja viņu, varbūt priestera murmināšana, kas beidza misi, skanēja viņa galvā un lika aizmirst lūgšanas? Bīdamies pakrist uz paaugstinājuma, viņš ar pūlēm piecēlās un atgāja sāņus.

Pjērs nolēma paslēpties nišā, lai tur mazliet atgūtos; ieejot tajā, viņš pārsteigts ieraudzīja Viktorīnu, kura sēdēja uz kāda puspaslēpta soliņa. Donna Serafīna viņu te bija norīkojusi, un no šī stūrīša viņa sargāja savus abus dārgos bērnus, kā viņa tos dēvēja, skatieniem vērodama visus, kas nāca un gāja. Redzot jauno priesteri tik bālu, it kā tuvu nemaņai. Viktorīna lūdza to apsēsties.

— Ak, — Pjērs klusi teica, kad bija uzelpojis, — lai nu viņiem abiem būtu lemts prieks uzmosties jaunai dzīvei citā pasaulē!

Viktorīna viegli paraustīja plecus un atbildēja arī gluži klusi:

— Ak, abata kungs, atmosties, kādēļ gan? Man šķiet, ja esi miris, tad labāk ir mirušam būt un gulēt. Nabaga bērniem bija diezgan bēdu zemes virsū, nevajag viņiem novēlēt tās atsākt no jauna viņsaulē.

Sie nemācītās, neticīgās sievietes vientiesīgie un tomēr tik dziji patiesie vārdi izraisīja priesterī bailes, un viņš nodrebēja. Cik bieži gan viņam bezmiega naktīs, pēkšņi iedomājoties par nebūtību, bija klabējuši zobi! Viktorīna viņam šķita varonīga, jo nemocījās ar domām par mūžību un nezināmo. Ak, ja visā pasaulē valdītu šāda Francijas neticīgo, mazo ļautiņu gudrā, jautrā bezrūpība, kāds gan miers, kāda laimes pilna dzīve tad būtu cilvēkiem!

Sajutusi priesteri nodrebam, Viktorīna piebilda:

— Bet kas tad lai būtu pēc nāves? Atpūta ir nopelnīta, in tas taču ir tas, pēc kā mēs tiecamies un kas mierina nūs. Ja dievam būtu jāatalgo visi labie cilvēki un visi aunie jāsoda, tad viņam tiešām būtu pārlieku daudz, ko darīt. Vai tāda tiesāšana vispār ir iespējama? Vai tad labais un ļaunais katrā cilvēkā nav tiktāl sajaukts, ka vislabākais ir visiem piedot?

— Bet, — Pjērs murmināja, — šie abi ir tik mīļi un oatīkami, viņi mīlēja viens otru, bet nav baudījuši dzīvi, kādēļ tad neļauties priekam domāt, ka viņi dzīvos tālāk kaut kur citur, tiks atalgoti par savu mīlu, viens pie otra

okas dzīvos mūžīgi?

No jauna Viktorīna papurināja galvu.

— Nē, nē!… Esmu vienmēr teikusi, ka mana nabaga Jenedeta nedara pareizi, sevi spīdzinādama ar domām &gt;ar viņpasauli un sevi liegdama savam mīļajam, pēc kura ilgojās. Ja viņa būtu piekritusi, es būtu ievedusi ziņas istabā mīļāko arī bez mēra un kirē svētības! Laime 'acu ir tāds retums! Un vēlāk ir tik žēl, ka tā ir garām, iet atsaukt to vairs nevar… Tas ir viss šo nabaga jau-īiešu dzīves stāsts. Viss jau ir par vēlu viņiem, viņi ir mi-uši. Un, lai ari šos mīlošos paceltu debesīs, — redziet,

kad esi miris, tad esi miris, no skavām tiem nekļūst ne ārsti, ne auksti.

Viņas acīs sariesās asaras, un viņa sāka elsot.

— Nabaga bērni, nabaga bērni! Ja padomā, ka viņiem nav bijis nevienas skaistas nakts un tagad ir pienākusi

ielā nakts, kas vairs nebeigsies!… Paskatieties uz viņiem, kādi tie ir bāli, un padomājiet, ka uz šī spilvena pa-iks vienīgi viņu galvu kauli un roku kauli, ar kurām tie apskāvuši viens otru! … Ak, lai viņi dus, lai dus, vismaz ziņi neko vairs nezina, neko vairs nejūt!

Iestājās ilgs klusums. Pjērs savu šaubu trīsās, baiļ-pilnā vēlmē pēc viņpasaules raudzījās šajā sievietē, kura garīdzniekus neatzina un atklāti izteica savas domas kā dzimtenē — Bosā, kuru bija atstājusi jau sen. Viņa jau divdesmit piecus gadus bija pazemīgi kalpojusi svešā ernē, kuras valodu pat nebija spējusi iemācīties. Ak jā, būt tādam kā viņa, būt līdzsvarotam, veselam, aprobežo-tam radījumam, būt apmierinātam ar zemes dzīvi un vakarā gultā aizmigt ar apziņu, ka dienas darbs izpildīts, un vienmēr būt gatavam neatmosties vairs!

Pjērs, skatienu pievērŠis katafalkam, pazina tagad veco priesteri, kurš bija noslīdzis ceļos uz paaugstinājuma, sāpju sagrauzto seju tik zemu noliecis, ka nevarēja saskatīt viņa vaibstus.

— Vai tas nav abats Pizoni, Svētās Brigitas baznīcas kirē, kur es noturēju dažus dievkalpojumus? Nabaga cilvēks, cik rūgti viņš raud!

Mierīgā, skumjā balsī Viktorīna atbildēja:

— Ir jau ari par ko raudāt. Tajā dienā, kad viņam ienāca prātā manu nabaga Benedetu salaulāt ar grāfu Pradu, viņš spēra neapdomīgu soli. Visas šīs nepatikšanas būtu izpalikušas, ja mūsu dārgajam bērnam būtu ļāvuši tūlīt iziet pie Dārio. Bet viņi jau visi ir traki šai muļķīgajā pilsētā ar savu politiku; tas tur ir lādzīgs cilvēks, bet viņš domāja, ka izdarījis brīnumu un izglābis pasauli, jo ir salaulājis pāvestu ar karali, kā viņš jokoja, laipni smaidīdams kā vecs zinātnieks, kas savā mūžā neko cilu nav mīlējis kā vecus akmeņus, ziniet, seno, simttūkstoš gadus veco patriotisko ideju atliekas. Bet šodien? Šodien viņš izraud visas savas asaras… Un nav pagājušas ne pārdesmit minūtes, kopš atnāca arī tas otrs — pāters Lorenco, jezuīts, kas bija kontesīnas biktstēvs pēc abata Pizoni un visu atkal anulēja. Jā, veikls vīrs, kas prot samudžināt visu, kas kavē cilvēkiem laimi gut, kādus slepenus sarežģījumus viņš iepina laulības šķiršanas lielā!… Žēl, ka jūs te nebijāt un neredzējāt, kā viņš nometās ceļos un pārmeta lielu krusta zīmi. šis neraudāja, nē! šķita, ka viņš saka — ja nu tas viss tik slikti beidzies, tad tādēļ, ka dievs galu galā nebija gribējis iejaukties šajā lietā. Jo ļaunāk mirušajiem!

Viktorīna runāja klusi, bez pārtraukuma, it kā viņai kļūtu vieglāk, ja izkrata sirdi pēc tām mokošajām stundām, kuras viņa kopš vakardienas aizvadījusi apjukumā un drūzmā.

— Un tā tur, — Viktorīna vēl klusāk turpināja. — Vai jūs to nepazīstat?

Ar skatienu viņa norādīja uz trūcīgi ģērbto jauno meiteni, kuru viņš bija noturējis par kalponi un kura skumjās un dziļās sāpēs bija saļimusi ceļos katafalka priekšā. Viņa bija tikko pacēlusi galvu un to atmetusi atpakaļ, neizsakāmi daiļu galvu brīnišķu, melnu matu viļņos.

— Tā ir Pjerīna, — Pjērs teica. — Nabaga meitene!

Viktorīna līdzjūtīgi pamāja.

— Ko es varēju darīt? Es viņai atļāvu uznākt augšā… Es nesaprotu, kā viņa uzzinājusi par šo nelaimi. Viņa gan vienmēr klaiņā ap pili. Viņa bija likusi mani nosaukt lejā, un ja jūs būtu dzirdējis, kā viņa mani lūdza, skaļi raudot, atļaut viņai vēlreiz redzēt savu firstu!… Mans dievs, Pjerīna nekādu Jaunumu nedara, raugās viņos abos ar savām skaistajām, mīlas un asaru pilnajām acīm. Viņa šeit ir jau kādu pusstundu, es apņēmos viņu izraidīt, ja viņa neuzvedīsies labi. Bet viņa ir saprātīga un pat nepakustas, lai jau viņa paliek te un aizpilda savu sirdi visai dzīvei.

Un tiešām, tā bija cēla aina, uzlūkojot Pjerīnu, šo naivo, kaislo un skaisto meiteni, ceļos nometušos pie kāzu gultas, kurā divi mīlētāji, nāvē apskāvušies, aizvadīja pirmo un mūžīgo nakti. Ceļos noslīgusi, rokas gar sāniem nolaidusi, it kā tās būtu pārlieku smagas, un augšup pacēlusi nekustīgo, kā nāves ekstāzē sastingušo seju, viņa nenovērsa skatienu no skaistā, traģiskā pāra. Nekad vēl cilvēka seja nebija tā starojusi ciešanu un mīlas skaistumā; ar karalisko pieri, lepno sejas izteiksmi un daiļumā pilnveidotām lūpām viņa atgādināja antīku statuju, kurā tēlotas sāpes, tikai — no viņas strāvoja dzīvība. Par ko gan viņa domāja, par ko cieta, cieši raugoties savā firstā, kurš uz mūžu gulēja viņas sāncenses rokās? Vai bezgalīgā greizsirdībā asinis stinga viņas dzīslās? Bet varbūt tās bija vienīgi sāpes, ka viņš zaudēts, jo bija taču jāapjauš, ka redz to pēdējo reizi, bez naida pret to otro sievieti, kura velti to centās sasildīt ar savu miesu, kas bija tikpat auksta kā viņam? Pjerīnas asaru aizplīvurotajām acīm bija tomēr glāsains skatiens un rūgtumā sakniebto lūpu izteiksme maiga. Viņai mīlētāji šķita tik tīri, tik daiļi, dusot šai ziedu klāstā! Un pašas daiļumā, savā neapzinātā karalienes daiļumā, viņa noslīga te ceļos kā neievērojama kalpone, kā mīloša verdzene, kurai tās pavēlnieki mirstot izrāvuši sirdi un aiznesuši sev līdzi.

Bez mitas nāca ļaudis lēniem soļiem un sēru izpausmi sejās, tie nometās ceļos, brīdi skaitīja lūgšanas, tad aizgāja tikpat mēmi un skumji. Pjēram sažņaudzās sirds, redzot ienākam Dārio māti, vēl joprojām skaisto Flāviju, kā parasti, sava vīra — kādreizējā šveiciešu gvardes seržanta Zila Laporta pavadībā, kuru viņa bija padarījusi par marķīzu Montefiori. Tiklīdz viņai bija ziņots par dēla nāvi, viņa ieradās — tai pašā vakarā. Tagad viņa svinīgi nāca atkal sēru tērpā, viņa izskatījās krāšņa melnajā ģērbā, kas labi piestāvēja viņas mazliet pilnīgajam Ju-nonas augumam. Karaliskiem soļiem piegājusi pie katafalka, viņa apstājās, divas asaras vīdēja viņas plakstu malā, bet neritēja lejup. Brīdī, kad vajadzēja noslīgt ceļos, viņa pārliecinājās, vai Zils stāvēja blakus, un ar skatienu lika vīram nomesties ceļos viņai līdzās. Abi nolieca galvas un brīdi palika lūdzot, kā to pieklājība prasīja, viņa izturējās cienīgi un bija bēdu sagrauzta; viņš tēloja labāk, tas bija galīgi izmiŠis vīrs, kurš visos dzīves brīžos, pat vissmagākajos, allaž ir savā vietā. Tad abi piecēlās un nozuda, ieslīdot pa durvīm telpā, kur kardināls un donna Seralina pieņēma radus un tuvos draugus.

Piecas dāmas ienaca cita aiz citas, bet divi kapuciešu muki un Spānijas sūtnis pie pāvesta galma izgāja. Viktorīna, kura bija dažus mirkļus klusējusi, pēkšņi atsāka:

— Lūk, mazā firstiene — un cik drūma! Viņa ļoti mīlēja mūsu Benedetu!

Pjērs redzēja ienākam Cēliju, kas šim atvadīšanās apmeklējumam arī bija tērpusies sēru ģērbā. Aiz viņas stāvēja istabene, kura bija to pavadījusi un katrā rokā turēja milzīgu baltu rožu pušķi.

— Ak, mīļā meitenīte, — atkal čukstēja Viktorīna, — viņa taču vēlējās, lai abas laulības notiktu reizē, viņas ar Atīlio un mūsu dārgo mirušo, kuru mīla tagad dus šeit. Viņi pasteidzās pirmie ar savām kāzām, un te nu viņi guļ savu pirmo nakti!

Cēlija noslīga ceļos un pārmeta krusta zīmi. Bet acīmredzot viņa neskaitīja lūgšanas, viņa raudzījās abos mirušajos izmisuma stingumā, redzot tos tik baltus, tik saltus, skaistus kā marmora tēli. Kā gan tas varēja notiki! Tikai dažas stundas — un dzīvība bija aizlidojusi, un nekad vairs šīs lūpas neskūpstīsies! Viņa tos redzēja acu priekšā balles zālē aizpagājušo nakti — starojošus un līksmus mīlā un esamības priekā! Neizsakāms sašutums pret bezjēdzīgo nāvi modās šai jaunajā sirdī, kas alka dzīves, prieka un saules. Dusmas, bailes un sāpes par šo nebūtību, par nezināmo, kur sastingst cilvēka jūtas, izpaudās viņas nevainīgajā, aizvērtam lilijas ziedam līdzīgajā sejiņā. Nekad vēl viņas lūpas, kas tagad bija cieši sakniebtas pār baltajiem zobiem, nekad vēl viņas acis, kā avota ūdens skaidras un dziļas, nebija izteikušas to neizprotamo kaisles noslēpumu, ko viņa vēl nepazina, bet tikai gatavojās iepazīt, ieiet tajā, un — jau uz sliekšņa sirds pamira, uzlūkojot šos abus mīļos mirušos, kuru zaudējums plosīja dvēseli.

Loni viņa aizvēra acis un centās skaitīt lūgšanas, kamēr lielas asaras klusi ritēja lejup no acu plakstiem. Saspringtajā klusumā aizritēja laiks, bija dzirdams vienīgi netālās mises liegais skandums. Beidzot Celija piecēlās un lika istabenei pasniegt viņai abus balto rožu pušķus, kurus viņa pati gribēja nolikt mirušajiem. Stāvot uz paaugstinājuma, viņa vilcinājās un tad lika ziedus pa labi un pa kreisi uz spilvena, kur dusēja abas galvas, it kā ietverot tās balto rožu vainagā, skarot viņu matu cirtas un vēsmojot uz jaunajām pierēm saldu, reibinošu smaržu. Cēlijas rokas bija tukšas, bet viņa negāja projām, noliekusies pār mirušajiem, viņa trīsot domāja, ko vēl tiem dot, iekams atstaja viņus uz mūžu mūžiem. Un mīlošās dvēseles dzīlēs radās doma, viņa noliecās vēl zemāk un noskūpstīja abu ledainās pieres diviem ilgiem, sirsnīgiem skūpstiem.

— Ak, mīļā, labā meitenīte! — teica Viktorīna, asarām līstot. — Jūs redzējāt, viņa tos noskūpstīja, un neviens to nebija domājis darīt, pat māte ne… Ak, drosmīgā mazā sirds, tajā brīdī viņa domāja par savu Atī-lio!

Pagriezdamās, lai nokāptu no katafalka paaugstinājuma, Cēlija ieraudzīja Pjerīnu, kas visu laiku, ceļos nometusies, sāpju izteiksmi sejā klusi raudzījās mirušajos. Cēlija viņu pazina, meitene viņu aizkustināja, redzot, ka skaļas elsas raustīja viņas augumu. Sīs mīlas sāpes satrauca Cēliju, tās bija bēdas, kur viss cits zuda. Varēja dzirdēt, ka viņa saka meitenei klusinātā, līdzjūtīgā balsī:

— Mana dārgā, rimstiet, rimstiet… Es jūs lūdzu, esiet prātīga, mana mīļā.

Kad Pjerīna, pārsteigta, ka tai juta līdzi un to žēloja, sāka raudāt vēl skaļāk, kas jau vērtās nepieklājībā, Cēlija to piecēla un atbalstīja abām rokām, bīdamās, ka tā nepakrīt. Apskāvusi Pjerīnu, viņa izveda meiteni no zāles, sakot lai mīļus vārdus kā māsai, kurai mīlas sāpes un skumjas rada ciešanas.

— Ejiet viņām pakaļ un paskatieties, kas notiek, — teica Viktorīna Pjērarn, — manī ir miers, ja es varu sargāt abus dārgos bērnus.

Pie improvizētā altāra cits garīdznieks, kāds kapuciešu mūks, sāka jaunu misi: no jauna atsākās vienmuļā psalmu lasīšana latīņu valodā, un no blakuszāles ieskanējās zvaniņi, biķeri paceļot. Ziedi smaržoja stiprāk, gaiss kļuva nomācošāks un skurbinošāks. Aiz katafalka, zāles dziļumā, nekustīgi kā parādē stāvēja kalpotāji. Katafalka priekšā, kuru sveču bālās liesmiņas apmirdzēja kā zvaigznītes, bez apstājas un bez trokšņa mijās ļaudis — sievietes un vīrieši; tie pastāvēja brīdi nomācošajā gaisā un tad aizgāja, aiznesdami sev līdzi neaizmirstamo vīziju — divus traģiski mirušus jauniešus, kas tik ļoti mīlēja viens otru un tagad atdusējās mūžīgā mierā.

Pjērs panāca Celiju un Pjerīnu goda priekšistabā, kurā uzturējās dons Vidžilio. Šeit, istabas vienā kaktā, bija sanesti krēsli no troņa zāles, un mazā firstiene pierunāja strādnieci apsēsties atzveltnes krēsla, lai tā mazliet atgūtos. Cēlija jūsmoja par tās skaistumu, iesaukdamās, ka tā esot skaistāka par visām pazīstamajām sievietēm, kā viņa teica. Tad viņa atsāka runāt par abiem mīļajiem nelaiķiem, kas arī esot ļoti skaisti, bet tas jau esot kāds augstāks, cēlāks skaistums. Lai gan Cēlija jūsmoja par viņu skaistumu, asaras lija bez mitas. Pjērs izjautāja Pjerīnu, un viņš uzzināja, ka Tilo, viņas brālis, smagi ievainots ar dunci un guļot slimnīcā; un tagad, ziemai sākoties, baigais posts Prati di Castello kvartālā kļuvis lielāks. Pasaulē taču bija tik daudz bēdu, un tie, kurus paņem nāve, var priecāties. Bet Cēlija ar nepārvaramu cerību pilnu mājienu aizvirzīja ciešanas un nāvi.

— Nē, nē, ir jādzīvo. Mana mīļā, ja esi skaista — ar to pietiek, lai dzīvotu… Ejiet, mīļā, projām, nepalieciet šeit, neraudiet vairs un dzīvojiet priekam, ka esat skaista.

Cēlija aizveda Pjerīnu, un priesteris palika viens atzveltnes krēslā, viņu māca tāds pagurums, ka negribējās vairs kustēties. Dons Vidžilio, kājās stāvēdams, apsveica katru apmeklētāju, dziļi palocīdamies. Naktī viņam bija uznākusi drudža lēkme, un dzeltenu seju un nemierā degošām acīm viņš tagad vēl trīcēja. Allaž viņš uzmeta skatienu Pjēram, it kā gribēdams runāt ar viņu, bet bailes, ka abats Paparelli varētu viņu ieraudzīt caur plaši atvērtajām blakus istabas durvīm, atturēja donu Vidžilio, jo viņš nepārstāja glūnēdams novērot velces nesēju. Beidzot Paparelli uz mirkli izgāja un dons Vidžilio tuvojās priesterim.

— Jūs vakar bijāt pie svētā tēva?

Pjērs izbrīnījies raudzījās viņā.

— Ak, es taču jums jau teicu, ka viss kļūst zināms… Un ko jūs darījāt? Gluži vienkārši atteicāties no sava darba, vai ne?

Priestera pieaugošais izbrīns pateica visu, un viņš tur« pinēja, pat neļaujot Pjēram atbildot.

— Es jau tā domāju, bet gribēju to noteikti zināt… Ak, tas viss ir viņu darbs! Vai jūs tagad esat pārliecināts, vai ticat man, ka viņi tos, kurus nenoindē, nožņaudz?

Viņš runāja par jezuītiem, piesardzīgi viņš izstiepa kaklu un pārliecinājās, ka abats Paparelli nebija vēl atgriezies.

— Un monsenjors Nanī — ko viņš jums teica?

— Piedodiet, — Pjērs beidzot atbildēja, — es vēl neesmu redzējis monsenjoru Nanī.

— Ak jā, es ticu… Viņš izgāja caur šo zāli pirms jūsu atnākšanas. Ja jūs lo neesat redzējis troņa zālē, tad tāpēc, ka viņam bija jāiet pie donnas Serafinas un viņa eminences sasveicināties. Viņš noteikti nāks atpakaļ, un tad jūs viņu redzēsiet.

Tad sekretārs piebilda ar rūgtumu, kāds piemīt vārgiem cilvēkiem, kurus vienmēr terorizē un uzveic:

— Es jums sacīju jau iepriekš, ka beidzot jus darīsiet to, ko viņš jums liks darīt.

Pēkšņi donam Vidžilio likās, ka dzird abata Paparelli klusos soļus; ātri viņš atgriezās savā vietā un apsveica divas vecas dāmas, kuras bija ieradušās. Pjērs palika sēžam drūmā noskaņojumā un puspievērtām acīm, viņš iztēlē redzēja gudro un vareno diplomātu monsenjoru Nanī. Viņš atcerējās, ko dons Vidžilio bija viņam stāstījis tai naktī, kad atklāja savu sirdi: ka šis cilvēks ir pārāk veikls, lai nēsātu visu nīsto jezuītu ģērbu, viņš labāk vēlējās būt patīkams prelāts, kas pazina ļaudis, darbodamies nunciatūrās un kalpodams Svētajā kancelejā, visu zinošs un visur ņemdams dalību, īsi sakot, — viņš bija viens no tiem mūslaiku melnās armijas gudrajiem prātiem, kas ar savām piemērošanās spējām un pielāgošanās politiku centās tagadējā gadsimta sabiedrību pakļaut katolicismam. Un pēkšņi Pjēram atausa gaisma: viņš saprata, ar kādu izveicīgu, apbrīnas cienīgu taktiku šis vīrs bija viņu novadījis līdz lēmumam, šķietami brīvas gribas izraisītam skaidram un vienkāršam lēmumam — pašam atteikties no savas grāmatas. Sākumā monsenjors Nanī bija dusmojies, ka pret šo darbu ierosināta apsūdzība, viņā pēkšņi radās nemiers, ka šis jūsmotājs autors neatļaujas izdarīt kādu nepatīkamu izlēcienu; tūdaļ arī plāns bija gatavs, tika ievāktas ziņas par jauno priesteri, kas tiecās uz baznīcas šķelšanu, tika veicināts viņa cejojums uz Romu, sūtīts ielūgums apmesties sensenā pilī, kuras sienas jau pašas par sevi spēja stindzināt un pamācīt. Tad nāca bez mitas visādi kavēkļi, kas pagarināja viņa uzturēšanos šeit, viņam neatjāva piekļūt pāvestam, runāt ar to, apsolot viņam ilgoto audienci, kad vēlamā stunda būšot pienākusi, viņam lika visu atsaukt, viņu vadāja apkārt — no monsenjora Fornāro līdz tēvam Dandželisam, no kardināla Sarno līdz kardinālam San-gvineti. Tad, beidzot, kad apstākļi un cilvēki bija satricinājuši viņa pārliecību un kad viņš bija paguris un viņā modās pretīgums un sāka grauzt šaubas, tad atvēlēja šo audienci, kuru gatavoja trīs mēnešus, atvēlēja sarunu ar pāvestu, kas nokāva viņa sapni. Tagad viņš iztēlē redzēja Nanī savā priekšā, redzēja viņu izsmalcināti smaidām, redzēja viņa skaidrās politiķa acis, kas uzjautrinājās par savu eksperimentu, Pjērs dzirdēja to sakām savā nedaudz zobgalīgajā balsī, ka tā ir dieva žēlastība — šie kavēkļi un vilcināšanās —, jo tie sekmējuši Romas apskati, pārdomas un uztveri; tā ir bijusi mācība, audzināšana, kas viņam aiztaupīs dažu labu kļūdu. Un viņš, Pjērs, kas bija ieradies Romā apustuļa jūsmā, kurš alka cīņas, kurš bija zvērējis nekad savu grāmatu neatsaukt! Vai tā nebija vissmalkākā diplomātija — salauzt viņa jūtas pret saprātu, griezties pie viņa saprāta, lai viņš bez skandalozām cīņām pats noliegtu savu nevajadzīgo, aplamo sacerējumu, noliegtu to, ko pats bija radījis, kad, ieraugot īsto Romu, atģidās, cik bezgala smieklīgi bija sapņot par jaunu Romu?

Šajā brīdī Pjērs ieraudzīja monsenjoru Nanī, kas nāca no troņa zāles, un priesteris nejuta sevī ceļamies ne sašutumu, ne rūgtumu, kā bija gaidījis. Gluži pretēji, viņš jutās laimīgs, ka prelāts, kurš savukārt bija viņu pamanījis, pienāca pie viņa un sniedza roku. Bet tas nesmaidīja kā parasti, seja bija ļoti nopietna un šķita sāpju nomākta.

— Ak, mans mīļais dēls, kāda briesmīga katastrofai Es nāku no viņa eminences, viņam plūst asaras. Tas ir baigi, tas ir baigi!

Prelāts apsēdās uz kāda krēsla, aicinādams arī priesteri apsēsties; mirkli viņš klusēja, droši vien satraukuma nogurdināts, un viņam bija nepieciešamas dažas atelpas minūtes smagajās pārdomās, kas aptumšoja viņa gaišo

seju. Tad viņš ar mājienu, kā šķita, aizdzina ēnas un atguva atkal savu piemīligo laipnību.

— Nu, mans mijais dēls, jūs redzējāt svēto tēvu?

— Jā, monsenjor, vakarvakarā, un es pateicos jums par lielo laipnību, kuru man parādījāt, lai apmierinātu manu vēlēšanos.

Nanī cieši raudzījās viņā, bet tikko jaušams smaids atplaiksnījās viņa lūpās.

— Jūs man pateicaties… Es redzu, jūs esat bijis saprātīgs un esat pilnīgi pakļāvies svētajam tēvam: Es biju par to pārliecināts, es ne mirkli nešaubījos par jūsu saprātīgumu. Bet jūs mani darāt visai laimīgu, jo esmu sajūsmināts, pārliecinoties, ka neesmu maldījies savā spriedumā par jums.

Viņš aizmirsās un piebilda:

— Es neesmu nekad diskutējis ar jums. Kādēļ gan? Bija taču fakti, lai jūs pārliecinātu. Un tagad, kad jūs savu grāmatu esat noliedzis, katra diskusija ir lieka… Tomēr padomājiet — ja jūsu varā būtu baznīcu vest atpakaļ pie sākuma, pie pirmatnējās kristietības draudzēm, par kurām esat uzrakstījis tik aizrautīgu, gleznainu aprakstu, lad baznīca ietu atkal to pašu ceļu, uz kura dievs to jau vedis, un pēc dažiem gadsimtiem tā atrastos atkal tādā pašā stāvoklī kā mūsdienās… Nē, dievs ir labi darījis, veidodams baznīcu tādu, kāda tā ir, un tai jāvalda pār pasauli, pār tādu pasauli, kāda tā ir, un baznīcai pašai jāzina, kā savu valstību šeit, zemes virsū, nodrošināt. Un, lūk, tāpēc jūsu uzbrukums pāvesta pasaulīgajai varai bija nepiedodama kļūda, pat noziegums, jo, atņemot svētajam tēvam viņa valdonību, jūs to atstājat tautu žēlsirdībai… Jūsu jaunā reliģija nav nekas cits kā katras reliģijas galīgais sabrukums, morāla anarhija, šķelšanās brīvība, vārdu sakot, dievišķās celtnes galīga noārdīšana, sirmsenā, gudrā un izturīgā, gadsimtiem vecā katolicisma graušana, kas līdz šim laikam kalpojis cilvēku labklājībai un kas vienīgais spēj tos glābt nākotnē un mūždien.

Pjērs juta, ka monsenjors Nanī ir atklāts, dziļi ticīgs, ka viņa ticība tiešām ir nesatricināma un ka viņš baznīcu mīlēja kā pateicīgs dēls, jo tā viņam bija vienīgā sociālā organizācija, kas spējīga cilvēci darīt laimīgu. Ja Nanī gribēja valdīt pār pasauli, tad tas bija valdīšanas prieks, bet viņš bija arī pārliecināts, ka neviena valdība to neveiks labāk par viņu.

— Protams, var jau diskutēt par valdīšanas līdzekļiem, un no savas puses es vēlētos, lai tie būtu iespējami humāni, tādi, kas saskan ar tagadējo gadsimtu, kurš šķiet aizslīdam no mums vienīgi tādēļ, ka starp mums un to ir radusies vienkārša nesaprašanās. Bet mēs to atvedīsim atpakaļ uz pareizā ceļa, par to es esmu drošs… Un, lūk, tādēļ, mans mīļais dēls, man ir prieks jūs redzēt atgriežamies mūsu baznīcas klēpī, vienotu ar mums domās, gatavu cīnīties kopā ar mums, vai ne tā?

Priesteris saklausīja viņa vārdos visus tos pašus Leona XIII pamatojumus. Gribēdams izvairīties no tiešas atbildes, jo neizjuta vairs dusmas, bet vienīgi sāpes par zudušo sapni, Pjērs palocījās vēlreiz un teica klusinātā balsī, lai slēptu sarūgtinājumu un savas balss trīsas:

— Es atkārtoju, monsenjor, cik ļoti jums pateicos, ka ar veiklu pieredzējuša ķirurga roku izdziedinājāt mani no veltīgajām ilūzijām. Vēlāk, kad man vairs nebūs jācieš, es jutīšu mūžīgu pateicību pret jums.

Monsenjors Nanī smaidīdams turpināja raudzīties viņā, skaidri izprazdams, ka šis jaunais priesteris, kas gribēja atkāpties malā, bija baznīcai zudis spēks. Ko gan viņš darīs vēlāk? Atsāks kādu citu muļķību, bez šaubām. Bet prelātam vajadzēja apmierināties, ka bija palīdzējis par labu vērst pirmo muļķību, jo nākotni taču nevarēja paredzēt. Un ar skaistu rokas mājienu, it kā gribēdams teikt, ka ikkatrai dienai ir savs uzdevums, viņš pabeidza:

— Atļaujiet man izteikt jums vēlējumu, mans mīļais dēls. Jūsu laime kā priesterim un cilvēkam ir pazemībā; jūs būsiet neizsakāmi nelaimīgs, ja izmantosiet pret dievu apbrīnojamo prātu, ko dievs jums ir devis.

Tad, otrreiz pamādams ar roku, viņš it kā aizvirzīja šo labi nokārtoto jautājumu no sevis, šis gadījums nu bija noslēdzies, ar to vairs nevajadzēja nodarboties. Bet viņa seja aptumšojās, jo otrs jautājums, kuru arī viņš bija uzsācis atrisināt, beidzās traģiski — ar divu jauniešu pēkšņo nāvi, un tie tagad atdusējās blakus zālē.

— Ak, — viņš atsāka, — nabaga firstiene, nabaga kardināls, viņu nelaime plosa man sirdi! Man šķiet, ka nekad vēl liktenis nav tik skaudri uzbrucis kādai ģimenei… Nē, nē, tas ir pārlieku nežēlīgi! Nelaime ir tik liela, ka sirds pret to saceļas!

Tobrīd otrajā priekšistabā skanēja balŠis, un Pjērs izbrīnā ieraudzīja garām paejam kardinālu Sangvineti, kuru godbijīgi pavadīja abats Paparelli.

_— Ja jūsu eminence butu tik laipns man sekot, es pats jūsu eminenci pavadišu.

— Jā, es vakarvakarā atgriezos no Fraskati un, izdzirdējis šo bēdīgo vēsti, steidzos tūdaļ šurp, lai izteiktu savu līdzjūtību un mierinātu šos nelaimīgos.

— Ja jūsu eminence pagodinātu kādu mirkli mirušos — pēc tam es tūdaļ vedīšu jūsu eminenci pie viņa eminences kardināla Bokanēras.

— Labi, es vēlos, lai visi zinātu, kādu dziļu līdzdalību es ņemšu šī dižciltīgā nama lielajās bēdās!

Sangvineti nozuda troņa zālē, Pjērs, šādas pārdrošības pārsteigts, palika apmulŠis sēžam. Protams, viņš kardinālu Sangvineti nevainoja tiešā sadarbībā ar Santo-bono, jo neuzdrošinājās domāt, cik tālu sniedzās viņa morālā līdzdalība noziegumā, bet, redzot šo vīru paejam garām paceltu galvu un ar tik noteiktu valodu, Pjērs guva stingru pārliecību, ka viņš zina visu. Kā? Kas to viņam varēja paziņot? Pjērs nemācēja to pateikt. Bez šaubām, kardināls to uzzināja tāpat, kā slepenās intrigās visu zina tie, kas ieinteresēti to zināt. Pjēru stindzināja šī vīra lepnā stāja, tas nāca, lai izkliedētu varbūtējas aizdomas, un, droši vien tikai gudrības vadīts, parādīja savam sāncensim cieņu un mīlestību.

— Kardināls šeitl — neviļus nočukstēja Pjērs.

monsenjors Nanī, kurš sekoja Pjēra domām, uztvēra

to atspoguļojumu viņa bērnišķīgi naivajās acīs, bet izlikās nesaprotam šī izsauciena nozīmi.

— Jā, tiešām, dzirdēju, ka viņš jau vakarvakarā ieradies Romā. Viņam likās neērti vēl ilgāk uzkavēties Fraskati, jo svētajam tēvam ir jau labāk, un kardināls var būt tam vajadzīgs.

Lai gan monsenjors Nanī to stāstīja ar visai nevainīgu izteiksmi, Pjērs neļāva sevi maldināt ne mirkli. Un, cieši paskatījies uz prelātu, viņš bija pārliecināts, ka arī tas visu zina. Pēkšņi šis gadījums likās ļoti sarežģīts un liktenis pārlieku cietsirdīgs. Nanī, senais ģimenes draugs Bokanēru pilī, nebija gluži bez sirds un droši vien jūsmoja par Benedetas skaistumu un saprātu. Ar to tad arī bija izskaidrojama beidzot viņa piekrišana laulības šķiršanai. Pēc dona Vidžilio domām, laulības šķiršana bija panākta par naudu, izmantojot ietekmīgus sakarus, tas bija skandāls, kuru Nanī sākumā stiepa garumā un tad pēkšņi pasteidzināja atrisinājumu, kas sacēla lielu troksni, vienīgi lai kaitētu kardināla cieņai un atvirzītu viņu tālāk no pāvesta tiāras konklāva priekšvakarā. Likās, nebija ko šaubīties, ka nesamierināmais, no jebkuras diplomātijas tālu stāvošais kardināls nevarēja būt izveicīgā, uz vispārēju saprašanos noskaņotā Nanī kandidāts; tādejādi Klani veiklās intrigas šajā mājā, sekmējot dārgās kontesīnas laimi, bija vienīgi nepārtraukta, lēna māsas un brāļa kvēlās godkāres graušana, viņu sapņu ārdīšana, jo viņi nemitīgi sapņoja par trešo pāvestu, kuru šī senā dzimta dotu baznīcai. Ja arī reizēm prelātam ienāca prātā kardināla Sangvineti kandidatūra un Nanī to uzmundrināja ar cerībām, tomēr nekad viņam nebija prātā ienākusi doma, ka viss var aiziet līdz neģēlīgam, bezjēdzīgam noziegumam, līdz šausminošajai indei, kas bija nomaldījusies no sev paredzētā ceļa un skāra nevainīgus. Nē, nē, tas bija pārlieku smagi, kā viņš teica, pret to dvēsele sacēlās. Viņš lietoja maigākus ieročus, tāda brutalitāte viņam riebās un derdzās; viņa sārtajā, koptajā sejā izpaudās sašutums, ko bija izraisījis raudošais kardināls un abi mīlošie jaunieši, kas bija gājuši bojā viņa vietā.

Pjērs, kuram šķita, ka kardināls Sangvineti vēl joprojām ir prelāta slepenais kandidāts, juta neatvairāmu vēlēšanos uzzināt, cik tālu sniedzās prelāta morālā līdzzināšana šajā drausmīgajā notikumā. Viņš turpināja sarunu.

— Stāsta, ka svētais tēvs sadusmojies uz viņa eminenci kardinālu Sangvineti. Ir saprotams, ka valdošais pāvests ne visai labprāt uzlūko nākamo pāvestu.

Monsenjors Nanī vienu mirkli aizmirsās un teica:

— Ak, šis kardināls ir trīs vai četras reizes sastrīdējies ar Vatikānu un atkal izlīdzis. Katrā gadījumā apšaubāms, vai svētajam tēvam ir pamats pēcnāves greizsirdībai, jo viņš zina, ka viņš eminenci var uzņemt ļoti laipni.

Tad Nanī nožēloja, ka izteicies tik noteikti, un atsāka:

— Es jokoju, viņa eminence ir cienīgs saņemt šo augsto atalgojumu, kas to varbūt sagaida.

Pjēram tagad bija skaidrs — kardināls Sangvineti vairs nebija rnonsenjora Nanī kandidāts. Bez šaubām, viņš bija tādās domās, ka nepateicīgā godkāre kardinālu pārlieku novājinājusi un tas kļuvis bīstams arī savu apšaubāmo sakaru dēļ, kurus tas nodibinājis, nepacietības tirdīts, ar visādiem ļaudīm un pat ar jauno, patriotisko Itāliju! Stāvoklis bija skaidrs: kardināli Sangvineti un Bokanēra savstarpēji viens otru iznīcināja: pirmais ar nemitīgām intrigām, gatavs sadarboties vienalga ar ko, cerēdams atgūt Romu katrā ziņā vēlēšanu ceļa; otrs — nelokāmo, veco tradīciju piekritējs, nesamierināms pretinieks visiem jaunievedumiem, gaidīja vienīgi dieva brīnumu, kas glablu baznīcu. Kādēļ gan šiem diviem naidīgajiem spēkiem neļaut vienam otru iznīcināt līdz ar visam viņu bīstamajam galējībām? Kaut Bokanēra izglābās no indes, viņu tomēr bija skāris traģiskais notikums, viņu iznīcināja baumas, kas klīda pa visu Romu, viņa kandidatūra nebija vairs iespējama; un, kaut ari Sangvineti domāja, ka beidzot bija atbrīvojies no sāncenša, viņš neredzēja, ka iznīcināja pats savu kandidatūru, pārāk atklāti paradīdams savu alkatīgo varaskāri, jo visi līdzekļi viņam bija labi. Monsenjors Nanī acīmredzami bija sajūsmināts — ne viens, ne otrs; vieta bija brīva, gluži kā vecajā pasakā par diviem vilkiem, kas cīnījās un aprija viens otru, ka nekas no tiem vairs nebija atrodams, pat ne abas astes. Pēc viņa bālo acu dzīlēm, pēc visas viņa atturīgās personības varēja nojaust, ka viņa galīgais lēmums par nākamo kandidātu skar kādu nezināmu, bīstamu personu, kuru aizstāvēja visa spēcīgā armija, kurā viņš, Nanī, bija viens no veiksmīgajiem vadoņiem. Šāds virs nekad nebija nesavtīgs, vajadzīgais atrisinājums viņam vienmēr bija gatavs. Tātad kas gan varēja būt nākamais pāvests?

Prelāts piecēlās un sirsnīgi atvadījās no jaunā priestera:

— Mans mīļais dēls, es šaubos, vai jūs vēlreiz redzēšu, novēlu jums laimīgu ceļu …

Viņš tomēr negāja prom, bet turpināja vērīgi raudzīties Pjērā; viņš paņēma krēslu un apsēdās, aicinādams apsēsties arī Pjēru.

— Sakiet, lūdzu, droši vien pēc ierašanās Francijā jūs tūdaļ apsveiksiet kardinālu Beržero. .. Esiet tik laipns un pasveiciniet viņu no manis. Es viņu mazliet pazīstu no tā laika, kad viņš atbrauca šurp pēc kardināla cepures. Viņš ir viena no izcilākām franču garīdzniecības personībām… Ak, ja šāds patiesi gudrs cilvēks gribētu strādāt mūsu svētās baznīcas vienotības labā! Bet diemžēl viņš bieži nestrādā mūsu labā; baidos, ka viņu ļoti ietekmē viņa izcelšanās un vide, kurā viņš atrodas.

Pjērs ieinteresēts klausījās, viņš bija pārsteigts, pirmo reizi šai šķiršanās brīdī dzirdot Nanī pieminam kardinālu Beržero. Tad Pjērs atbildēja pilnīgi atklāti:

— Jā, viņa eminencei ir savi noteikti uzskati par mūsu veco Francijas baznīcu. Viņš visai neieredz jezuītus un baidās no tiem …

Monsenjors Nanī viņu pārtrauca, viegli iesaukdamies; viņa seja pauda īstu, neviltotu izbrīnu.

— Kā, viņš baidās no jezuītiem? Ar ko gan jezuīti var viņu satraukt? To jau vairs nav, viņu dienas ir skaitītas! Vai jūs Romā kādu esat redzējis? Vai šie nabaga jezuīti, kuriem te nav pat akmens, kur galvu nolikt, vai viņi jūs ir traucējuši?… Nē, nē, šo spoku nevajag aizskart, tas ir bērnišķīgi!

Pjērs tagad raudzījās viņa sejā, pārsteigts par viņa mierīgo drosmi, runājot par šo svarīgo jautājumu. Nam nenolaida acis, un viņa seja bija atklāta kā patiesības grāmata.

— Ak, ja jūs ar jezuītiem domājat saprātīgos prieste rus, kuri neuzsāk neauglīgu un bīstamu cīņu ar mūsdienu sabiedrību, bet ar humāniem paņēmieniem cenšas to pievērst baznīcai, mans dievs, tad taču mēs visi esam vairāk vai mazāk jezuīti, jo būtu taču vājprāts nerēķināties ar laikmetu, kurā dzīvo… Jā, man vienalga, kā tos nosauc! Jezuīti, jā gan, ja vēlaties, sauciet mūs par jezuītiem!

Viņš atkal pasmaidīja savu patīkamo, izsmalcināto smaidu, kurā pavīdēja zobgalība un asprātība.

— Labi, ja jūs redzēsiet kardinālu Beržero, pastāstiet viņam, ka Francija neapdomīgi vajā jezuītus un uzskata tos par valsts ienaidniekiem. Bet īstenība ir taču gluži pretēja, jezuīti ir par Franciju tāpēc, ka tie stāv bagāto, spēcīgo un vareno pusē. Francija ir vienīgā lielā, katoliskā valsts, vienīgā neatkarīgā valsts, uz kuru svētais tēvs liek savas cerības, vienīgā, kura ar laiku varēs atbalstīt pāvesta varu. Tādēļ arī svētais tēvs. kad bija kādu laiku cerējis atbalstu gūt no uzvārētājās Vācijas, noslēdza savienību ar uzvarēto Franciju, saprazdams, ka vienīgi tā ir spējīga sekmē! baznīcas labklājību. Ar to viņš ir sekojis jezuītu politi kai, sekojis šiem briesmīgajiem jezuītiem, kurus jūsu Francija ienīst. Pasakiet kardinālam Beržero, ka būtu saprātīgi, ja viņš censtos nomierināt prātus un liktu sa prast jūsu Republikai, ka ir nepareizi nepalīdzēt svētajam tēvam viņa samierināšanas darbā. Šķiet, ka Republika nepietiekami izprot pāvesta nozīmi, tā ir liela un bīs tama kļūda; kaut pāvestam nav politiskas ietekmes

viņam tomēr ir milzīgs tikumisks spēks, kas spēj ietekmēt cilvēku sirdsapziņu, izraisīt reliģiozu satraukumu, kura sekas nevar paredzēt. Joprojām taču viņš ir tas, kas rada tautu noskaņojumu, jo viņš ietekmē dvēseles, Republika rīkojas vieglprātīgi, ja parāda, ka viņu vairs neciena… Un pasakiet vēl viņam, ka ir tiešām jānožēlo, kādā veidā Republika ievēlē savus bīskapus, it kā gribēdama mazināt bīskapa amata nozīmi. Ar maziem izņēmumiem jūsu bīskapi ir visai aprobežoti, un jūsu kardināliem, kuri ir diezgan viduvēji cilvēki, nav šeit nekāda iespaida un nozīmes. Kad sapulcēsies nākamais konklāvs, kādā gan bēdīgā stāvoklī būsiet jūs! Kādēļ gan jūs ar tik muļķīgu un aklu naidu vajājat jezuītus, kas ir jūsu politiskie draugi? Kādēļ jūs neizmantojat viņu gudrību un degsmi, lai nodrošinātu jums nākošā pāvesta palīdzību? Jums tā ir vajadzīga, jo nākamajam pāvestam jāturpina pie jums Leona XIII darbs, kas tik slikti novērtēts un nopelts, kas gan neņem vērā mazsvarīgus laikmetīgus notikumus, bet strādā nākotnei, sekmējot visu kristīgo tautu vienotību ap svēto māti-baznīcu … Pasakiet to, pasakiet to kardinālam Beržero, lai viņš pievēršas mums, lai strādā savas zemes labā, strādājot mūsu labā! Nākamais pāvests! Bet no tā ir atkarīgs viss! Ak vai Francijai, ja tā nākamajā pāvestā nesaskatīs Leona XIII darba turpinātāju!

Prelāts atkal piecēlās, bet šoreiz viņš tiešām devās projām. Nekad viņš vēl nebija tik ilgi un tik atklāti runājis. Droši vien viņš pateica tikai to, ko gribēja teikt, — ar tādu nolūku, ko zināja tikai viņš pats: bija jūtams, ka ikkatrs lēni un dziļā pārliecībā teiktais vārds bija nobriedis un jau iepriekš apsvērts.

— Palieciet sveiks, mans mīļais dēls! Vēlreiz pārdomājiet par visu, ko redzējāt un dzirdējāt Romā, esiet sapratīgs un negandējiet savu dzīvi.

Pjērs palocījās un paspieda prelāta pasniegto mazo, tuklo roku.

— Monsenjor, es jums vēlreiz pateicos par man parādīto labvēlību, un esiet pārliecināts, ka neko no sava ceļojuma neaizmirsīšu.

Pjērs noskatījās prelātam nopakaļ, kā tas attālinājās savā smalkajā sutanā viegliem iekarotāja soļiem, kas veda pretim nākotnes uzvarām. Nē, nē, viņš neko neaizmirsīs no sava ceļojuma! Viņš saprata tagad šo visu tautu vienotību ap savu svēto māti-baznīcu, tā būtu pakļaušanās

pāvesta laicīgajai varai, kur Kristus mācība izvērstos Augusta diktatūrā, kas valdīja pār pasauli. Viņš nešaubījās, ka jezuīti mīlēja Franciju — baznīcas vecāko meitu, vienīgo, kura varēja palīdzēt savai mātei atkarot valdonību pār pasauli; bet jezuīti to mīlēja tāpat, kā melnie Šiseņu bari mīl labības druvas, nolaižas uz tām un noēd tās. Pjēra sirdī atkal iezagās smagums, jo viņš nojauta, ka šajā vecajā, bēdu piemeklētajā pili sēru un sabrukuma vaininieki bija viņi, atkal viņi — visu sāpju un nelaimes izraisītāji.

Pēkšņi atskatījies, Pjērs ieraudzīja donu Vidžilio, kurš, atbalstījies pret konsoli, stāvēja pie kardināla lielā portreta, seju paslēpis rokās, it kā vēlēdamies izzust, izgaist un nebūt vairs; viss viņa augums trīcēja vai nu bailēs, vai drudzī. Pašlaik nebija neviena apmeklētāja, dziļš izmisums viņu māca, un viņš aizmirsās.

— Mans dievs, kas ar jums noticis? — jautāja Pjērs, tuvodamies viņam. — Vai jūs esat slims, vai es varu jums palīdzēt?

Dons Vidžilio aizvēra acis un stostījās, un, gandrīz vai noslāpdams, kaut ko čukstēja aiz savām saliktajām rokām. Bija dzirdams vienīgi baiļpllns izsauciens;

— Ak, Paparelli, Paparelli!

— Kā? Ko tad viņš jums nodarījis? — izbrīnā vaicāja priesteris.

Tad sekretārs noņēma rokas no sejas, piekāpdamies mokošajai vēlmei kādam uzticēties.

— Ko viņš man nodarījis? Jā, vai tad jūs neko nejūtat, vai jūs neko neredzat! Vai jūs nemanījāt, kādā veidā viņš saņēma kardinālu Sangvincti, lai vestu to pie viņa eminences? Kāda pārdroša nekaunība — šādā brīdī uzspiest viņa eminencei šo pretīgo, neciešamo sāncensi! Un vēl pirms dažām minūtēm — vai jūs to ievērojāt, ar kādu ļaunu viltīgurnu viņš aizvadīja kādu vecu dainu, senu mājas draudzeni, kura lūdza tikai atļaut viņai noskūpstīt kardināla roku? Viņa eminence būtu bijis laimīgs par šo īsto līdzjūtības pierādījumu… Es jums saku, Paparelli ir šeit saimnieks, viņš atver un aizver durvis pēc savas gribas, viņš mūs visus tur savās rokās kā putekļu saujiņu, ko izkaisa vējā!

Pjērs uztraucās, redzot donu Vidžilio gluži dzeltenu seju trīcam.

— Pietiek, mans draugs, pietiek, jūs pārspīlējat.

•— Es pārspīlēju.,. Vai jūs zināt, kas šonakt notika

un kādā scēnā man bija pret savu gribu jānoskatās? Nē, jūs neko nezināt, nu, tad es jums to pastāstīšu.

Viņš pastāstīja, ka donna Serafīna, iepriekšējā dienā atgriezusies mājās un ieraudzījusi briesmīgo katastrofu, bijusi kā salauzta no Jaunās vēsts, ko bija dzirdējusi jau pirms tam. Vatikānā no kardinālsekretāra un no pazīstamiem prelātiem viņa bija uzzinājusi, ka viņas brāļa stāvoklis ar katru dienu kļūst sliktāks un Svētajā kolēģijā viņam rodas arvien vairāk ienaidnieku, tā ka viņa uzkāpšana pāvesta tronī, kas pagājušo gadu bijusi iespējama, tagad kļuvusi gandrīz neiespējama. Pēkšņi viņas dzīves sapnis saira; godkāre, kuru viņa bija lolojusi visu laiku, bija sabrukusi putekļos viņai pie kājām. Kā? Kāpēc? Izmisusi viņa vaicājusi pēc pamatojumiem un uzzinājusi par kļūdām, ko kardināls pieļāvis, uzzinājusi par viņa skarbumu, par iesniegumiem nelaikā, par viņa apvainojumiem ar vārdiem un ar savu rīcību, īsi sakot, ar izaicinošu izturēšanos — varētu domāt, ka viņš to darījis ar nodomu, lai visu sagandētu. Ļaunākais bija tas, ka ikkatrā šajā kļūdā donna Serafīna saskatīja tās pašas neveiklības, kuras viņa pati bija nopēlusi, bet kuras brālis savā spītā tomēr pieļāva, abata Paparelli — pazemīgā velces nesēja iespaidots, un viņa nojauta, ka abats ļauni ietekmē brāli, nojauta abatā savu pūļu un ietekmes grāvēju. Tādēļ arī, lai gan Bokanēru pils atradās sērās, viņa negribēja aizkavēt nodevēja sodīšanu, vēl jo vairāk abata vecās draudzības dēļ ar baigo Santobono; nostāsts par vīģu groziņu, kas no vienām rokām pārgājis otrās — Paparelli rokās, bija modinājis viņā aizdomas, kas stindzināja un par ko viņa baidījās pat domāt. Bet pēc pirmajiem vārdiem, kad viņa noteikti pieprasījusi velces nesēju tūlīt pat izraidīt no pils, brālis viņai bija izrādījis pēkšņu, nesalaužamu pretestību. Viņš nebija uzklausījis māsu, kļuvis nikns un dusmu uzplūdā teicis, ka māsa nepareizi darot, ja nīstot šādu pazemīgu, ticīgu un svētu vīru, un apvainojis donnu Serafīnu, ka, tā rīkodamās, viņa atbalstot viņa ienaidniekus — tie nogalinājuši monsen-joru Gallo un tagad gribot sagandēt viņa pēdējo pieķeršanos šim nabaga priesterim. Viņš nosauca visus šos nostāstus par pretīgām izdomām, viņš zvērējis Paparelli paturēt, kaut arī tikai — lai parādītu, cik vienaldzīga viņam šī apsūdzība. Donnai Serafīnai vajadzējis apklust.

Donam Vidžilio atkaP uznāca drudža lēkme, un viņš abām rokām no jauna aizsedza seju.

— Ak, Paparelli, Paparelli!

Viņš murmināja neskaidrus lamu vārdus — neģēlīgais lišķis, kas izliekas kautrīgs un pazemīgs, nekrietnais spiegs, kuram doti uzdevumi visu noverot, visu noklausīties un par visu ziņot, riebīgais kukainis, kurš valda par viscēlākajiem ļaudīm un kurš sagrauza lauvas krēpēs, jezuīts, īstais jezuīts, kalps un tirāns — abi vienā personā savā vispretīgākajā zemiskumā, savā ļaunas līksmes pārņemtajā parazīta darbā!

— Nomierinieties, nomierinieties, — atkārtoja Pjērs, kurš tomēr nodrebēja, šos pārspīlējumus dzirdot, jo nojauta, ka tumsas dzīlēs darbojas kaut kas nezināms un draudīgs.

Bet dons Vidžilio kopš tā brīža, kad viņš gandrīz būtu ēdis briesmīgās vīģes, un kopš zibens bulta bija nokritusi viņam blakus, drebēja un nespēja savas bailes remdināt. Pat nakti, guļot vienam aiz slēgtām durvīm, viņu pārņēma izbllis un viņš slēpās zem palaga, lai nebūtu jākliedz, jo viņam šķita, ka ļaundari iebrūk caur sienu, lai nožņaugtu viņu.

Aizraudamies, vārgā balsi, it kā pēc cīņas dons Vidžilio atsāka:

— Es jau to teicu tajā vakarā, kad mēs abi tērzējām jusu istabā aiz trim atslēgām… Tas nebija labi, ka es tik brīvi ar jums runāju, lai atvieglotu savu sirdi, kad es jums stāstīju, uz ko viņi ir spējīgi. Es biju pārliecināts, ka viņi uzzinās par šo sarunu, un viņi bija uzzinājuši, jo gribēja mani nonāvēt… Arī šajā bridi es daru nepareizi, ka stāstu jums visu šo, jo viņi taču to uzzinās un šoreiz viņiem nemisēsies … Ak, nu ir beigas! Man jāmirst, šī cildenā māja, kura likās tik droša, būs mans kaps!

Dziļa līdzjūtība modās Pjērā pret šo slimo cilvēku, kuru mocīja drudža murgi, sagandēdami viņa neveiksmīgo dzīvi ar vajāšanas māniju un bailēm.

— Jums ir jābēg! Nepalieciet šeit, dodieties uz Franciju, ejiet prom no šejienes, vienalga, kur.

Apjucis dons Vidžilio raudzījās viņā un nomierinājās uz brīdi.

— Bēgt — ko tas dos? Francijā viņi arī ir. Lai kurp ari ielu, visur viņi ir. Veltīgi es bēgšu, es tomēr būšu viņu vidū. Nē, nē, es labāk palikšu šepat, labāk mirt šeit, ja viņa eminence vairs nespēs mani pasargāt.

Viņš pavērsa lūdzošu skatienu uz kardināla lielo portretu, kurā tas bija redzams krāšņā sarkana zīda sutanā, un dona Vidžilio skatienā iemirdzējās cerības stars. Bet lēkme atkārtojās, un drebuli kratīja viņu ar vēl lielāku spēku.

— Atstājiet mani, atstājiet mani, es jūs lūdzu… Nelieciet man vairāk runāt. Ak, Paparelli! Ja viņš atgriezīsies un ieraudzīs jūs, ja viņš izdzirdēs mani runājam… Nekad es vairs nerunāšu. Es piesiešu savu mēli, es to nogriezīšu… Atstājiet taču mani! Es jums saku, ja viņš atnāks, tad tā būs mana nāve! Ejiet projām, ak, apžēlojieties, ejiet projām!

Dons Vidžilio pagriezās pret sienu, it kā gribēdams tajā paslēpt savu seju un mutei uzspiest kapa klusēšanu. Pjērs, bīdamies izraisīt vēl lielāku lēkmi, ja grasīsies viņam palīdzēt, izlēma aiziet.

Atgriezies troņa zālē, Pjērs atkal nokļuva šīs mājas dziļo skumju pilnajā vidē. Atkal cita mise sekoja iepriekšējai, mises tika noturētas bez mitas, un to lūgšanas cēlās augšup, lai dievišķā žēlastība pieņemtu abas dārgās, no zemes aizlidojušās dvēseles. Un vīstošo rožu smaržā, divu bālo, kā zvaigznītes mirgojošo sveču liesmu priekšā Pjērs domāja par Bokanēru cilts sabrukumu. Dārio bija pēdējais savas ģints pārstāvis. Ar viņu izbeidzās Bokanēru dzimta, kas bija iegājusi vēsturē. Kardināls lepojās ar savu dzimtu, tas bija viņa vienīgais grēks — mīlestība uz šo trauslo zēnu, pēdējo šīs ģints vārdnesi, vienīgo atvasi, no kuras vecais celms varēja vēl atsākt zaļot; jā, viņš un donna Serafīna bija gribējuši Benedelas laulības šķiršanu, ne tikai lai apklusinātu šo skandālu, bet viņiem bija cerības redzēt šiem abiem skaistajiem bērniem piedzimstam jaunus, stiprus pēcnācējus, jo brālēns un māsīca deva noteiktu solījumu nekad neprecēties, ja tie nevarēs viens otram piederēt. Tagad šeit, parādes gulta, nāves brīža ledainajās skavās gulēja lepno valdnieku, prelātu un karavadoņu garās rindas pēdējie pēcteči. Tās bija beigas; vecmeitai, kas nebija vairs sieviete, un vecajam priesterim, kas nebija vairs vīrietis, nevarēja rasties pēcnācēji. Viņi abi stāvēja viens otram pretim neauglīgi un līdzīgi diviem veciem ozoliem, kas palikuši vieni lielajā, izcirstajā mežā, un, ja kritīs viņi, paliks vienīgi līdzens laukums. Un kādas nevarīgas sāpes izpaužas tādā garā mūžā! Cik skumji ir pasacīt sev, ka tās ir beigas, ka nekas no tevis nepaliks,, ka visas tavas nākotnes cerības aizies tev līdzi! Misu skan dūmā, rožu nogurdinošajā smaržā, abu sveču blāvajā spīdumā Pjērs izjuta šo skumjo sabrukumu, kapakmeņa smagumu, kas mūžmūžos segs izmirušu ģinti, zudušu pasauli.

Pjērs saprata, ka viņam kā šīs mājas viesim ir pienākums ierasties pie donnas Serafīnas un kardināla. Tūdaļ viņš lika sevi ievest blakus istabā, kur firstiene pieņēma apmeklētājus. Firstiene bija melnā tērpā, ļoti slaida un stalta viņa sēdēja atzveltnes krēslā, no kura ar cieņu lēnām piecēlās, lai atņemtu katra ienācēja sveicienu. Viņa noklausījās līdzjūtības apliecinājumos, neatbildēja ne vārda, viņas seja bija stinga, un savu ciešanu mokas viņa panesa varonīgi. Pjērs, kurš viņu bija tuvāk iepazinis, iekritušajos vaigos, tukšajā skatienā un sāpīgajos vaibstos ap lūpām saskatīja šīs briesmīgās bēdas, ko viņa slēpa sevī, saskatīja visu, kas bija sairis bez cerībām to atkal atgūt. Ne tikai viņu ģints bija izmirusi, bet ari viņas brālis nekad nekļūs pāvests, kura iecelšanu viņa tik ilgi bija cerējusi veicināt ar savu uzupurēšanos, ar sievietes atteikšanos no laimes būt sievai un mātei. Visu šo brūkošo drupu vidē varbūt godkāre bija tā, kas lika sirdij skaudrāk asiņot. Viņa piecēlās, ienākot jaunajam priesterim, viņas viesim, tāpat kā piecēlās, ienākot citiem apmeklētājiem; bet piecelšanās veidā no krēsla bija tomēr nianses, un Pjērs visai skaidri izjuta, ka donnas Serafi nas acīs viņš bija neievērojamais franču priesteris, zemākais kalpotājs dieva saimes ļaudīs, novēlojis brīdi, kad varējis pacelties līdz prelāta titulam. Kad viņa bija atkal apsēdusies, kad bija atbildējusi sveicienam ar vieglu galvas mājienu, Pjērs aiz pieklājības palika brīdi stāvam. Neviens troksnītis, neviens vārds netraucēja telpas drūmo klusumu. Četras vai piecas dāmas — apmeklētājas arī bija šeit; tās sēdēja nekustīgas, izmisušas un mēmas. Bet visvairāk Pjēru pārsteidza kardināls Sarno, vecais mājas draugs, cilvēks ar vārgo augumu un kroplo kreiso plecu, kas bija augstāks par labo; viņš bija sa-kņupis atzveltnes krēslā un, acu plakstus aizvēris, gulēja. Izteicis savu līdzjūtību, viņš bija aizmirsies, tad aizmidzis, smagā klusuma un smacējošā karstuma nogurdināts; ikkatrs respektēja viņa snaudu. Vai viņš sapņoja par vispasaules kristietības karti, kas bija sīki iezīmēta viņa galvā, lai gan viņa piere bija zema un skatiens tukšs? Vai viņš zem savas blāvās, pusgadsimta notrulināta veca birokrāta maskas turpināja savu iekarotāja darbu — visu zemi no tumšā ticibas Propagandas kongregācijas kabineta pakļaut sev un valdīt? Dāmas pievērsa viņam aizkustinātus un godbijīgus skatienus, reizēm viņu maigi norāja, ka viņš pārlieku strādājot, un miegainībā, kas kopš kāda laika viņu māca, saskatīja ģenialitātes un ticības pārmērību. Pjēram no šīs visvarenās eminences atmiņā palika šis pēdējais attēls — novārdzis sirmgalvis, kurš, vienaldzīgs citu nelaimē, atpūšas, guļ kā nevainīgs bērns; nevarēja zināt, vai tas bija plān-prāta sākums vai nogurums no negulētas nakts, ko bija aizvadījis rūpēs par dieva vārda izplatīšanu kādā tālā zemē.

Divas dāmas aizgāja un trīs citas atnāca. Donna Se-rafīna bija piecēlusies no krēsla, paklanījusies un apsēdusies atkal stinga, taisni izslējusies un drūma, izmisušu izteiksmi sejā. Kardināls Sarno vēl joprojām gulēja. Pjēram slāpa pēc gaisa, viņam uzmācās dīvains skurbums un sirds ļoti strauji pukstēja. Viņš palocījās un gāja projām. Kad viņš šķērsoja ēdamistabu, lai dotos mazajā darba kabinetā, kur kardināls Bokanēra pieņēma apmeklētājus, viņš ieraudzīja abatu Paparelli, kurš greizsirdīgi sargāja durvis.

Kad velces nesējs bija viņu pamanījis, likās, ka tas saprata, ka nevar Pjēram aizliegt ieiet. Turklāt nebija taču no šī te nepiederīgā priestera jābaidās, jo rīt viņš aizbrauks — uzveikts un apkaunots.

— Jūs vēlaties redzēt viņa eminenci, labi, labi… Tūlīt, pagaidiet mazliet!

Būdams tādās domās, ka šis priesteris pienāk durvīm pārlieku tuvu un var noklausīties kādu vārdu, viņš Pjēru aizdzina uz istabas otru galu.

— Viņa eminence vēl ir ieslēdzies savā kabinetā ar viņa eminenci kardinālu Sangvineti… Pagaidiet, pagaidiet turpat.

Tiešām, Sangvineti vispirms pūlējās ilgāku laiku palikt ceļos noslīdzis abu mirušo priekšā troņa zālē. Tad viņš vēl ilgāk uzkavējās pie donnas Serafīnas, lai visi labi iegaumētu, kādu dalību viņš ņem šīs ģimenes sēras. Tagad viņš uzkavējās jau vairāk nekā desmit minūtes pie kardināla, un caur durvīm laiku pa laikam bija dzirdama vienīgi abu balsu murmināšana.

Pjērs, atkal sastapis šeit Paparelli, atcerējās visu, ko viņam bija stāstījis dons Vidžilio. Viņš paskatījās uz šo

resno maza auguma cilvēku ar tuklu, izblīdušu, grumbām vagotu seju; četrdesmit gadu vecumā tas savā netīrajā sutanā atgādināja stipri pavecu vecmeitu, kuru bezlaulība padarījusi līdzīgu pustukšam maisam, izbrīns pārņēma Pjēru. Kā gan kardināls Bokanēra, šis lepnais valdonis, kurš galvu nesa augstu paceltu, kā gan viņš varēja pieļaut, ka viņu ietekmē un pār viņu valda tāda būtne, kas bija tik atbaidoša, zemiska un izraisīja pretīgumu? Varbūt tieši šā cilvēka fiziskais neglītums un dziļā tikumiskā pazemība, kuras firstam pašam nebija, šķita viņam kā izcilas dvēseles glābšanai nepieciešamas dāvanas, kas sākumā viņu pārsteidza, bet pēc tam valdzināja. Kardināls atzina Papardii par garā nabagu cilvēku, bet tādiem taču apsolila debesu valstība. Kardinālam nebija šīs gara nabadzības, bet viņš nespēja uzvarēt savu godkāri, viņam bija jācīnās, lai tiktai nokļūtu ar savu ticību, un viņš sāka šo neglīto, nenozīmīgo būtni apskaust un apbrīnot kā spēku, kas spēj plaši atvērt debesu vārtus. Kas gan spēj izskaidrot ietekmes spēku, kādu reizēm kroplis gūst pār varoni? Kas var saprast parazītu apsēsto svēto, kurš, kļuvis pasaulei par biedēkli, gūst uzvaru pār šīs pasaules varenajiem, kurus māc bailes, ka zemes prieki būs jāsa-maksā ar sadegšanu elles mūžīgajās liesmās? Tā reizēm niecīgs kukainis uzveic lauvu, kad spēks un spožums tiek neredzami iznīcināts. Ak, kaut varētu būt tāds kā tā daiļā dvēsele, kas droši vien būs paradīzē, bet tagad ieslēgta kroplā ķermenī savas pestīšanas labad! Kaut spētu būt tāds kā šis garā pazemīgais, izcilais teologs, kas katru rītu sevi šaustīja rīkstēm un bija apmierināts, ka var būt viens no visnožēlojamākiem kalpiem šai mājā!

Bālais, aptaukojies abats Paparelli stāvēja un vēroja Pjēru, mirkšķinādams mazās, pelēkās actiņas tūkstoš grumbām klātajā sejā. Pjērs ar nepatiku vaicāja sev: ko gan šīs abas eminences varēja tik ilgi pārrunāt aiz slēgtām durvīm? Kas tā varēja būt par sastapšanos, ja Bokanēra nojauta kardinālā Sangvineti bīskapu, kurš mudinājis uz noziegumu savu rokaspuisi Santobono! Kāds pārdrošs miers bija vienam, kurš tomēr bija atnācis, un kāds dvēseles spēks, kāda liela vara pār sevi pašu piemita otram, kurš svētās reliģijas vārdā izvairījās no skandāla, ciezdams klusu un pieņemdams šo apmeklējumu kā vienkāršu cieņas un godbijības pierādījumu! Bet par ko gan viņi varētu runāt? Cik gan interesanti būtu tos redzēt abus kopā un paklausīties, kā tie savstarpēji pārmija

tādam gadījumam piemērotus, diplomātiskus vārdus, bet viņu sirdīs trakoja dzeļošs naids!

Pēkšņi atvērās durvis un parādījās kardināls Sangvi-ncti, viņa mierīgā seja nebija sārtāka kā parasti, pat mazliet bālāka, un saglabāja sēru izteiksmi, kādu viņš centās izrādīt. Vienīgi viņa nemierīgo acu šaudīgie skatieni liecināja, ka viņš izjuta prieku, ka bija izpildījis ne visai patīkamo pienākumu. Viņš aizgāja tagad cerībā, ka ir vienīgais iespējamais nākamais pāvests.

Piesteidzās abats Paparelli.

— Ja jūsu eminence būtu tik laipns un man sekotu… Es izvadīšu jūsu eminenci.

Un, pagriezdamies pret Pjēru, viņš teica:

— Jūs tagad varat ieiet.

Pjērs noraudzījās tiem nopakaļ — viens gāja dziļi pazemīgs aiz otra, kas staroja uzvaras priekā. Tad viņš iegāja kardināla šaurajā darba kabinetā, kura vienīgās mēbeles bija vienkāršs galds un trīs krēsli; kardināls stāvēja telpas vidū, stalti izslej ies, stājā, kādu bija pieņēmis, apsveicot Sangvineti, savu bīstamo un ienīsto sāncensi pāvesta godam. Acīmredzot arī Bokanēra sevi uzskatīja par vienīgo iespējamo pāvestu, kuru ievēlēs nākamais konklāvs.

Kad aizvērās durvis un viņš ieraudzīja jauno priesteri, savu viesi, kas bija klāt pie abu viņam mīļo bērnu nāves, kuri tagad dusēja mūžīgā miegā blakus zālē, kardinālu no jauna pārņēma neizsakāmas, smeldzošas skumjas, viņu māca negaidīts vājums, kurā gaisa visa viņa enerģija. Tagad, kad sāncenŠis vairs nevarēja viņu redzēt, Bokanēra padevās cilvēcisko jūtu varai. Viņš sagrīļojās kā vecs koks zem cirvja un pēkšņi skaļās raudās sabruka uz krēsla. Kad Pjērs, ievērojot ceremoniāla priekšrakstu, gribēja noskūpstīt smaragdu kardināla gredzenā, viņš piecēla priesteri un, norādīdams uz krēslu sev blakus, murmināja aprauta balsī:

— Nē, nē, mans mīļais dēls, apsēdieties tur, pagaidiet mazliet… Atvainojiet mani, atvēliet man vienu mirklīti, mana sirds lūst.

Viņš skaļi elsoja, seju rokām aizsedzis, viņš nespēja sevi savaldīt, nespēja ar saviem stiprajiem pirkstiem, kurus spieda pie deniņiem un vaigiem, apvaldīt savas dziļās sirdssāpes.

Asaras sariesās arī Pjēra acīs, un viņš vēlreiz savukārt pārdzīvoja baigo notikumu, redzot raudam šo stalto sirm-

galvi — lepno firstu un svēto viru, kas vienmēr valdīja pār sevi, bet tagad bija tikai nabaga būtne, kura cieta un cīnījās ar savām sāpēm — bezpalīdzīgs un vājš kā bērns. Lai gan Pjēru pašu māca asaras, viņš tomēr gribēja izteikt savu līdzjūtību un meklēja vārdus, lai šo izmisumu mazliet remdinātu.

— Es lūdzu jūsu eminenci man ticēt, ka jo dziļi jūtu līdzi jūsu bēdās. Jūs bijāt tik ļoti laipns pret mani, un man trūkst vārdu, lai izteiktu, cik ļoti šis neatsveramais zaudējums…

Valdonīgi pamādams, kardināls lika viņam klusēt.

— Nē, nē, nerunājiet, es jūs lūdzu, nerunājiet.

Valdīja klusums, un kardināls vēl joprojām raudāja,

veltīgi pūlēdamies atgūties un rast spēku sevi savaldīt. Pamazām viņš nomierinājās un lēnām atsedza seju, kas bija kļuvusi mierīga; tā bija dziļi ticīga cilvēka seja, kas padodas dieva prātam. Ja dievs bija atteicies darīt brīnumu, ja tik bargi bija piemeklējis viņa māju, tad tam bijuši savi iemesli, bez šaubām, un viņam, dieva kalpam, vienam no augstmaņiem dieva valstībā šeit, zemes virsū, neatlika nekas cits kā noliekt galvu tā priekšā.

Vēl brīdi valdīja klusums, tad kardināls ierunājās, un viņam izdevās savai balsij piešķirt dabisku un laipnu noskaņu:

— Jūs atstāsiet mūs, rīt jūs aizbraucat, mans mīļais dēls?

— Ja, rīt man būs gods atvadīties no jūsu eminences un vēlreiz pateikties par jūsu neizmērojamo laipnību.

— Tātad jūs esat uzzinājis, ka cenzūras kongregācija ir nosodījusi jūsu grāmatu, kā tas jau bija sagaidāms?

— Jā, svētais tēvs man piešķīra izcilo godu un pieņēma mani audiencē, es zemojos viņa priekšā un nosodīju savu darbu.

Kardināla mitrās acis atkal iedzirkstrjās.

— Ak, jūs to darījāt! Ak, jūs esat labi darījis, mans mīļais dēls! Tas bija jūsu pienākums kā priesterim, bet tagadējos laikos ir tik daudzi, kas savu pienākumu nepilda!… Kā kongregācijas loceklis es turēju jums doto vārdu, esmu lasījis jūsu grāmatu un sevišķi studējis apsūdzībā atzīmētās vietas. Un, ja vēlāk esmu palicis neitrāls, ja esmu izlicies, ka mani šis gadījums neinteresē, ja es pat nokavēju sēdi, kurā pieņēma lēmumu, tad vienīgi, lai manai nabaga mīļajai māsasmeitai izpatiktu, jo viņa jūs mīlēja, viņa jūs aizstāvēja …

Asaras atkal sariesās kardināla acīs, un viņš pārtrauca runāt: viņš juta, ka tuvosies vājuma bridis, ja atcerēsies, ja pieminēs mīļoto, zaudēto Benedetu. Tādēļ viņš turpināja visai skarbi:

— Kādu nīstamu grāmatu, atļaujiet man to sacīt, jūs esat sacerējis! Jūs man apgalvojāt, ka esat godājis dogmas, un es vienmēr vēl sev jautāju, kāds stulbums jūs bija apņēmis, ka jūs pat bijāt zaudējis jūsu nozieguma apziņu! Dogmas godājis — lielais dievs, visa jūsu grāmata taču nav nekas cits kā mūsu svētās reliģijas noliegšana! Jūs tātad nejutāt, ka prasīt jaunu reliģiju nozīmē nicināt veco, vienīgo patieso, vienīgo labo, vienīgo mūžīgo reliģiju? Ar to pietiek, lai jūsu grāmata izvērstos par vienu no tām kaunpilnām grāmatām, ko kādreiz sadedzināja bendes roka; bet mūsdienās tās izplata pat pēc mūsu aizlieguma, tādējādi uzspiežot tām zīmogu, kas izraisa slimīgu ziņkāri; tas izskaidro mūsu satrunējušā laikmeta sabiedrības samaitātību. Ak, es ļoti labi jūsu grāmatā saskatīju mūsu godātā, poētiski noskaņotā radinieka, dārgā Filibēra Delašu idejas! Viņš ir sacerētājs, jā gan, sacerētājs viņš ir! Tukša sacerēšana, nekas vairāk kā tukša sacerēšana! Es lūdzu dievu viņam to piedot, jo viņš pats droši vien nezina, ko dara un kurp aiziet ar savu elēģisko kristietību, kas noderīga daiļrunīgiem strādniekiem un abu dzimumu jauniem cilvēkiem, kuru dvēseles apstulbotas ar tā dēvēto zinātni. Manī izraisa dusmas vienīgi viņa eminence kardināls Beržero, jo viņš taču zina, ko dara, un dara to, ko viņš grib… Nesakiet nekā, neaizstāviet viņu! Viņš gatavo dumpi baznīcā, viņš saceļas pret dievu!

Lai gan Pjērs bija devis sev solījumu neatbildēt un nediskutēt, viņš tomēr neviļus, protesta mudināts, sakustējās, dzirdot šo nikno uzbrukumu cilvēkam, kuru viņš cienīja un mīlēja vairāk par visiem. Viņš tomēr neteica nekā, vienīgi palocījās.

— Es nespēju pietiekami skaidri izteikt savu sašutumu, — skarbi turpināja Bokanēra, — jā, savu sašutumu par šo tukšo sapni par jaunu reliģiju! Tas ir izaicinājums cilvēka ļaunajām kaislībām, kas kūda nabagos pret bagātajiem, apsolot mūsdienās neiespējamu pirmatnējo kristīgo draudžu kopību. Tā ir zemiska lišķiba; vienkāršajiem ļautiņiem tā apsola un nespēj nekad tiem dot vienlīdzību un taisnību, kas nāk vienīgi no dieva, ko vienīgi dievs pats spēj radīt ar savu visvarenību viņa izraudzītajā dienā. Stāstot par mīlestību pret tuvāko, tiek nopulgots dievs, pārmetot tam netaisnību un vienaldzību pret cilvēku ciešanām, tā ir asaraina, vārga tuvākā mīlestība, garā stipru cilvēku necienīga; vai tad cilvēkiem nav jācieš, lai kļūtu labāki, apskaidrotāki un mūžīgās svētlaimes cienīgāki!

Kardināls iekarsa, viņa sirds asiņoja, bet viņš bija skaists savā jūsmā. Viņu sarūgtināja dziļās bēdas, negaidītais trieciens mirkli bija viņu salauzis, bet nu viņš atkal piecēlās, izaicinādams sāpes, spītā turēdamies pie stoieisma idejas par vienīgo dievu, kas valda pār cilvēkiem un svētlaimi dāvā vienīgi saviem izredzētiem.

No jauna viņš centās pārvarēt sevi un atsāka mierīgāk:

— Turklāt, mans mīļais dēls, mūsu māles-baznīcas durvis ticīgajiem vienmēr ir atvērtas, jūs esat tur iegriezies, jo nožēlojāt savu grēku. Jūs nevarat iedomāties, cik ļoti laimīgs es esmu.

Pjērs savukārt centās būt pazemīgs, lai šo straujo, sāpošo sirdi nesāpinātu vēl vairāk.

— Jūsu eminence, varat būt pārliecināts, ka es centīšos neaizmirst nevienu no šiem labajiem vārdiem tāpat, kā neaizmirsīšu svētā tēva Leona XIII tēvišķīgo saņemšanu.

Bet šie vārdi šķita atkal izraisām satraukumu kardinālā Bokanērā. Sākumā viņš tikai izteica aprautus vārdus, it kā atturoties tieši izvaicāt jauno priesteri.

— Ak jā, jūs taču redzējāt svēto tēvu un tērzējāt ar viņu, un droši vien viņš jums pateica, kā jau visiem ārzemniekiem, kas nāk viņu apsveikt, ka viņš vēlas vienīgi saprašanos un mieru, vai ne?… Es redzu svēto tēvu tikai nepieciešamības gadījumos; nu jau ir pagājis vairāk nekā gads, kopš neesmu pielaists pie viņa audiencē.

Šis atklātais nežēlastības pierādījums, šī slepenā cīņa, kas norisa tāpat kā Pija IX laikā starp svēto tēvu un kardinālu kamerlengu, izraisīja sarūgtinājumu Bokanērā. Viņš nespēja atturēties un nerunāt, jo bija pārliecināts, ka viņa priekšā stāv uzticams, drošs cilvēks, kurš bez tam vēl nākamajā dienā aizceļos.

— Saprašanās, miers! Ar šiem skaistajiem vārdiem, kam bieži vien trūkst īstās gudrības un īstās drosmes, var tikt diezgan tālu… Baigā patiesība ir tā, ka Leons XIII astoņpadsmit gadu laikā ar savu piekāpšanos ir stipri satricinājis baznīcas pamatus un, ja viņš vēl ilgi valdīs, katolicisms sabruks putekļos tāpat kā celtne, kuras pamati ir satricināti.

Pjērs, kuru šie vārdi visai ieinteresēja, nespēja atturēties neiebildis, jo vēlējās, lai kardināls izteiktos sīkāk.

— Bet vai tad svētais tēvs nav parādījis sevi visai saprātīgu, jo dogmas viņš atstāj savrup un sargā tās neieņemamā cietoksnī? Ja viņš ir piekāpies daudzos punktos, tad vienīgi izteiksmes veidā.

— Izteiksmes veidā, ak jā, — kardināls atsāka augošā saviļņojumā, — viņš jums ir teicis, tāpat kā citiem, ka ticības būtībā viņš ir nelokāms, bet piekāpīgs formā. Tie ir nožēlojami vārdi, divkosīga politika, ja pat ne zemiska liekulība! Mana dvēsele saceļas pret šo pielāgošanos, pret šo jezuītismu, kas dzen viltu ar mūsu gadsimtu un ticīgo sirdīs sēj šaubas un apjukumu — lai glābjas, kas var; tas būs par cēloni nelabojamām neveiksmēm tuvā nākotnē! Tā ir nekrietnība un kauns — nomest ieročus, lai ātrāk varētu bēgt, tas ir negodīgi — parādīt sevi nevis tādu, kāds patiesi esi, bet uzlikt sev masku, lai mānītu pasauli; tas ir negodīgi — ielavīties ienaidnieka nometnē un nodevīgi gūt virsroku pār to! Nē, nē, forma ir viss no paaudzes uz paaudzi pārejošā, nemainīgā reliģijā, kas astoņpadsmit gadsimtus jau ir bijusi, kas vēl tagad ir un būs uz mūžu mūžiem paša dieva likums!

Kardināls nevarēja nosēdēt; viņš piecēlās un sāka staigāt pa šauro telpu, kuru šķita aizpildām ar savu lielo, stalto augumu. Viņš apstrīdēja un nikni nopēla Leona XIII valdīšanu un visu viņa politiku.

— Vienotība, cildinātā baznīcu vienotība, par ko pāvestu slavina un ko viņš grib radīt, — tā ir tikai iekarotāja akla godkāre, viņš paplašina savu valsti un nepadomā, vai jaunās, viņam pakļautās tautas nesagandēs viņa veco, uzticīgo tautu un neaizraus to maldos. Kāds no tā labums, ja Austrumu atkritēji un cilu zemju atkritēji, atkal savienojoties ar katoļu baznīcu, to pārveido tiktāl, ka iznīcina tās garu un rada no tās jaunu baznīcu? Pastāv tikai viena gudrība — būt tas, kas esi; bet tādam arī noteikti jāpaliek vienmēr… Vai tad nav bīstama un kaunpilna šī šķietamā apvienība ar demokrātiju, jo tāda politika taču ir krasi pretēja pāvesta varas gadsimtiem ilgajai autoritātei. Monarhija ir paša dieva dibināta, atteikties no tās nozīmē sacelties pret dievu, slēgt līgumus ar revolūciju, sapņot par šo baigo atrisinājumu un izmantot ļaužu neprātu, lai tos pakļautu savai varai. Katra republika ir anarhistiska valsts; atzīt to un stāties sakaros ar to ir nepiedodams noziegums; tas nozīmē uz

visiem laikiem iedragāt autoritātes, kārtības un pat reliģijas ideju, lai paglaimotu neiespējamam sapnim par izlīgšanu… Tātad redziet, ko pāvests ir izdarījis ar savu pasaulīgo varu. Viņš izliekas, ka ir nelokāms jautājumā par Romas atdošanu baznīcai. Bet patiesībā viņš taču ir samierinājies ar tās zaudējumu, vai tad viņš nav galīgi atsacījies no tās, ja atzīst, ka tautām ir tiesības lemt par sevi, padzīt savus karaļus un dzīvot brīvi kā zvēriem mežu biezokņos?

Pēkšņi kardināls Bokanēra apklusa un svētu dusmu uzliesmojumā pacēla abas rokas pret debesīm.

— Ak, šis cilvēks, ak, šis cilvēks, kurš ar savu iedomību, ar savām alkām pēc panākumiem kļūst par baznīcas grāvēju! Šis cilvēks, kurš nemilas visu sabojāt, saraustīt, visu sadrumstalot, lai valdītu pār pasauli, kuru doma iekarot šādā veidā! Kādēļ tu, visuvarenais dievs, kādēļ tu nesauc viņu pie sevis?

Šis aicinājums nāvei izskanēja tik patiesi, tajā slēpās tik dziļš naids, tik kvēla vēlēšanās glābt grūstošo katolicismu, ka Pjēram pārskrēja drebuļi pār muguru. Tagad viņš pilnīgi izprata kardinālu, viņš redzēja, cik dziļi šis kardināls Bokanēra nīda Leonu XIII, redzēja savā iztēlē kardinālu drūmajā pili gadiem ilgi gaidām pāvesta nāvi, kuru tam kā kamerlengam pienācās oficiāli aptiprināt. Kā gan viņš šo brīdi gaidīja, kādā drudžainā nepacietībā viņš ilgojās pēc šīs laimīgās stundas, kad ar sudraba āmuriņu varēs simboliski pieŠist trīs reizes savu galminieku vidū nāves cisās guļošā Leona XIII ledainajai pierei! Ak, kaut taču viņš reiz varētu pieklauvēt pie šīs cietās kā akmens galvas, lai pārliecinātos, ka tur nav palikusi pat dzīvības atblāzma, ka tur mīt tikai nakts un klusums! Un trīs reizes skanēs sauciens — Džoakīno, Džoakīno, Džoakīno! Un, kad mirušais neatbildēs, ka-merlengs, nogaidījis dažas minūtes, pagriezīsies un pateiks: «Pavests ir miris!»

— Tomēr, — atsāka Pjērs, gribēdams kardinālu atgriezt tagadnē, — samierināšanās ir mūsu laikmeta ierocis, un svētais tēvs ir ar mieru piekāpties formas jautājumos tādēļ, lai gūtu drošu uzvaru.

— Viņš neuzvarēs, bet tiks uzvarēts! — iesaucās Bokanēra. — Baznīca uzvarējusi tikai tad, ja saglabājusi sevi neskartu, sargājusi dievišķās mācības būtību uz mūžu mūžiem! Ir skaidrs, ka tajā dienā, kad tā atļaus pieskarties savas celtnes kaut vienam akmenim, tā sabruks.

Atcerieties baigo brīdi Trentas koncila laikā. Reformācija to dziļi satricināja, cilvēku ticība atslāba, tikumība pagrima, sākās visādi ļaunā gara iedvesmoti jauninājumi, parādījās dažādi kaitīgi projekti, ko izraisīja cilvēku lepnība un neierobežotā brīvība. Un pat daudzi šā koncila locekļi, ar šo ļaunumu inficēti, kļuva nemierīgi, tie bija ar mieru balsot par visneprātīgākiem ķecerīgajiem pārveidojumiem … .la šai kritiskajā brīdī draudošajās briesmās katolicisms tika izglābts, tad vienīgi tādēļ, ka vairākums bija apskaidroti ar dievišķo spītu — ieslēgties dogmās; tie nepiekāpās nekur, ne pašas būtības, ne izteiksmes ziņā… Mūsdienās, protams, stāvoklis nav sliktāks kā Trentas koncila laikā. Pieņemsim, ka tas ir tāds pats, tikpat bīstams. Un sakiet man, vai nav cēlāk, drosmīgāk un pareizāk, ja baznīca ar tādu pašu drosmi skaļi pavēsta, ka tā ir nepārvēršama, — kāda tā bijusi, tāda tā ir un tāda arī būs. Katolicisms var pastāvēt, vienīgi ja cilvēki tic bez jebkādas prātošanas un atzīst baznīcu par neapstrīdamu; katolicisms vienmēr ir uzvarējis ar savu nepiekāpību, un censfies to samierināt ar gadsimtu ir tas pats, kas to nonāvēt.

Domās iegrimis, kardināls atsāka staigāt stingriem soļiem.

— Nē, nē, nekādu piekāpšanos, nekādu samierināšanos, nepieļaut ne mazāko vājuma pazīmi! Baznīca ir nesagraujama bronzas siena, kas aizsprosto ceļu, granīta stabs, kurš norobežo veselu pasauli… Mans mīļais dēls, es jums to jau teicu jūsu ierašanās dienā. Mēģināt pieskaņot katolicismu jaunajiem laikiem nozīmē paātrināt tā galu, ja tas tiešām, kā bezdievji saka, tuvojas savam galam. Tas nomirtu zemiskā, kaunpilnā nāvē, lai gan varētu mirt, kājās stāvot, ar cieņu un lepnumu, senās slavas oreola vainagots. Ak, labāk drosmīgi mirt, nenoliedzot pagātni, spītēt nākotnei un skaļi apliecināt savu ticību!

Sim septiņdesmit gadus vecajam sirmgalvim, kas bez bailēm raudzījās nākotnē, iznīcībai pretim ar varoņa stāju, nebīdamies nākamo gadsimtu, piemita īpatns diže nurns. Ticība viņam bija devusi mieru, kas sniedz die višķu baudu garam, aizpildot to un klusinot patiesības alkas. Viņš dziļi ticēja, zināja visu, viņu nemāca šaubas un bailes par viņpasauli. Tomēr viņa balsī ieskanējās lepnas skumjas.

— Dievs spēj visu, pat izpostīt savu darbu, ja uzskata to par nepilnīgu. Ja ari rīt viss sagrūtu, ja svēta baznīca

pazustu zem drupām un debesu spīdekļi lūztu zem sabrūkošajām pasaulēm, tad mums būtu jāzemojas un jāpielūdz dievs, kura roka radījusi pasauli un sagrauj to atkal savas slavas dēļ… Es gaidu, es jau iepriekš zemojos viņa prātam, jo nekas nenotiek, ja viņš to negrib. Ja dievnams tiešām sabruks, ja katolicisms sairs putekļos, es būšu te, es būšu nāves dieva kalps tāpat, kā biju dzīvības dieva kalps… Es arī atzīstos, ka ir stundas, kur biedējošas zīmes mani mulsina. Varbūt tiešām tuvojas visas pasaules gals un mēs būsim liecinieki vecās pasaules bojāejai, par ko mēs tikām brīdināti. Izcilākie, cienīgākie cilvēki top satriekti, it kā pašas debeŠis maldītos un sodītu viņus par visas pasaules grēkiem; vai tad es neesmu izjutis bezdibeņa elpu, kurā viss nogrimst, kopš manu namu, es nezinu par kādiem grēkiem, ir piemeklējušas šīs bries migās bēdas un mana dzimta tika iegrūsta bezdibeni, iesviesta aizmirstības mūžīgajā naktī?

Viņa domās joprojām vēl dzīvoja abi viņa sirdij dārgie mirušie, kas tagad dusēja blakus telpā. Asaras atkal žņau dza viņa krūtis, rokas drebēja, un viss viņa varenais stāvs sagrīļojās, pūloties apspiest sevī pēdējo sāpju uz plūdu. Ja dievs bija atļāvies viņu tik cietsirdīgi sodīt un viņa ģinti iznīcināt, ja sācis savu sodu no visaugstākā, visuzticīgākā sava kalpa, tad taču visa pasaule bija nolemta iznīcībai. Vai viņa nama bojāeja nebija tuvais gals visam? Un lepnais firsts un priesteris padevās lik lēnim, atkal paceldams abas rokas augšup pret debesīm:

— Ak visvarenais dievs, lai notiek tavs prāts! Lai viss mirst, lai viss grūst, lai viss atgriežas nebūtības naktī! Es palikšu stāvot šai sabrūkošajā pilī, es gaidīšu, kamēr gruveši mani segs. Un, ja tava griba mani aicinās būt par tavas svētās reliģijas diženo kapraci, tad es tāds būšu, es nedarīšu neko necienīgu, lai paildzinātu tās mūžu kaut vai par dažām dienām! Es uzturēšu to dižu kā sevi pašu, tikpat lepnu, tikpat nepiekāpīgu kā tās visvarenības laikā. Es to apliecināšu ar to pašu drosmi un spītu, es nepiekāpšos nekur — ne baznīcas nolikumos, ne ritā, ne ari dogmās. Un, kad pienāks iznīcības diena, es visu aprakšu līdz ar sevi, ņemšu sev līdzi pazemē un sargāšu savās sastingušajās rokās, lai nodotu tev tavus tikumus tādus, kādus tu mums tos devi, lai mēs tos sargātu līdz ar tavu baznīcu… Ak visvarenais, visaugslais dievs, vadi mani un, ja tā ir tava griba, padari mani par zudības, par pasaules nāves un nīcības virspriesteri!

Bailēs un apbrīnā Pjērs trīsēja, uzlūkojot šo diženo pēdējo pāvestu, kas iet katolicisma bēru priekšgalā. Pjērs saprata, ka Bokanēra bieži sapņojis šo sapni; savā iztēlē priesteris redzēja kardinālu Vatikānā, redzēja viņu Svētā Pētera katedrālē, kas jau plaisāja, zibens trāpīta, redzēja to vientuļu klīstam pa tukšajām zālēm, jo pāvesta galms izbailēs un gļēvumā bija tās atstājis. Lēniem soļiem, ietērpts baltā sutanā — skumjās par baznīcu —, viņš vēlreiz nokāpa svētnīcā, lai gaidītu tur, kad pasaules bojāejas priekšvakarā debeŠis sabruks un apraks zemi. Trīs reizes viņš slēja augšup lielo krucifiksu, kuru zeme bija apgāzusi, drebēdama no satricinājumiem. Kad pēdējais grāviens sašķels marmora pamatus, viņš slēgs krucifiksu savās skavās un ies bojā līdz ar to zem grūstošajām velvēm. Nebija nekā dižāka par šo karalisko, cildeno dvēseli.

Ar cēlu mājienu kardināls Bokanēra, kuram nebija vairs balss, bet. kura staltā slāja vēl joprojām liecināja par nelokāmību un drosmi, atlaida Pjēru, kurš daiļuma un taisnības pielūgsmē bija pārliecināts, ka tikai kardināls bija dižs, ka tikai kardināls bija patiess, un noliecies viņš bijīgi noskūpstīja kardināla roku.

Vakarā troņa zāle, kad apmeklētāji, naktij iestājoties, vairs nenāca un durvis tika aizslēgtas, notika iezārko-šana. Dievkalpojumi beidzās, zvaniņi vairs neskanēja, un apklusušas bija vienmuļās latīņu lūgšanas, kas bija skanējušas divu mīļo, mirušo jauniešu ausīs divpadsmit stundas. Klusuma piesātinātajā smagajā gaisā palika tikai vīstošo rožu aromāts un abu vaska sveču svētā smarža. Sveces nespēja apgaismot plašo zāli, tādēļ tika atnestas lampas, kuras kalpotāji turēja rokās kā lāpas. Pēc senas paražas visa mājas saime bija sapulcējusies, lai teiktu pēdējās ardievas saviem saimniekiem, kuri aiziet uz mūžiem nāves dusā.

Radās maza aizkavēšanās. Morāno, kurš jau kopš agra rīta centās visur palīdzēt tūkstoš sīkumos, bija atkal aizskrējis satraukts, jo nebija vēl atnests trīskārtējais zārks. Beidzot kalpotāji to uznesa un iezārkošana varēja sākties. Kardināls un donna Serafīna stāvēja abi blakus pie greznās parādes gultas. Arī Pjērs un dons Vidžilio stāvēja turpat. Viktorīna sāka aizšūt līķautu, kurā bija ietīti abi mīlošie, — lielo, balto zīda autu, kas bija viņu abu kāzu tērps, viņu laulību gaišais, tīrais tērps. Tad pienāca divi kalpotāji un palīdzēja Pjēram un donam Vidžilio

mirušos ieguldīt pirmajā zārkā, kas bija darināts no prie’-des koka un izŠists ar sārtu atlasu. Tas nebija platāks kā parastie zārki; tik jauni un trausli bija abi mirušie, un tik cieši apskāvušies, ka tie šķita viena vienīga būtne. Kad viņi bija novietoti zārkā, viņi dusēja mūžīgā miegā tik tuvu viens otram, ka pat viņu matu cirtas savijās. Kad šo pirmo zārku ielika otrajā — svina zārkā un tad trešajā — ozolkoka, pēc tam ar skrūvēm aizgrieza visus trīs vākus un aizlodēja, caur apajo, ar biezu stiklu seglo izgriezumu, kurš pēc romiešu paraduma tiek iedarināts visos zārkos, bija redzamas abu mīlētāju sejas. Uz visiem laikiem no dzīvajiem šķirti, vieni paši trīskārtēja zārka dziļumā viņi smaidīja viens otram, raudzījās viens otra acu dzīlēs un iegāja mūžībā, kura vienīgā izsmels viņu bezgalīgo mīlu.

XVI

Nākamajā dienā pēc apbedīšanas, atgriežoties no kapsētas, Pjērs brokastoja viens savā istabā; viņš bija izlēmis pēcpusdienā atvadīties no kardināla un donnas Sera-fīnas. Šovakar viņš atstās Romu ar vilcienu, kas atiet desmitos un septiņpadsmit minūtēs. Nekas Pjēru še vairs nesaistīja, viņš tikai gribēja vēl pēdējo reizi apciemot Orlando, Itālijas neatkarības cīņu varoni, kuram bija devis vardu neatgriezties Parīzē, iekams nebūs viņu apmeklējis, lai abi varētu ilgāku brīdi patērzēt. Ap pulksten diviem viņš aizsūtīja pēc važoņa, kas viņu aizvestu uz Divdesmitā septembra ielu.

Visu nakti bija smidzinājis sīks lietutiņš, kura mitrums tina pilsētu pelēkā dūmakā. Lietus bija pārstājis 1it, bet debeŠis palika apmākušās; Divdesmitā septembra ielā zem drūmajām decembra debesīm bezgalīgi skumjas vīdēja milzīgās, jaunās pilis ar bālajām fasādēm, vienādajiem balkoniem un regulārajām, vienveidīgajām logu rindām, kurām nebija gala. Sevišķi izcēlās Finanšu ministrija; ar savu milzīgo akmens tin skulptūru sablīvējumu la atgādināja mirušu pilsētu, neizsakāmi nomāktas, nedzīvas drupas. Pēc lietus bija kļuvis silts, bet gaiss bija mitrs im nospiedošs.

Pradas nelielās pils priekštelpā Pjērs saslapa četrus vai piecus kungus, kas pašlaik noģērba mēteļus; apkalpotājs viņam pateica, ka grāfa kungam ir apspriede ar saviem uzņēmējiem. Ja nu abata kungs vēloties sastapt grāfa kunga tēvu, tad lai uzkāpjot ceturtajā stāvā. Mazās durvis pa labi kāpņu laukumiņā.

Trešajā stāvā Pjērs pēkšņi sadūrās aci pret aci ar grafu Pradu, kurš sagaidīja savus uzņēmējus. Ieraudzījis Pjēru, grāfs pēkšņi nobāla. Kopš drausmīgās drāmas viņi nebija redzējuši viens otru. Priesteris saprata, kādas bailes un satraukumu viņš izraisīja šai cilvēkā, kāds nepatīkams atgādinājums viņš bija šā cilvēka morālai līdzdalībai noziegumā un kādu nemieru šai vīrā modināja viņa ierašanās.

— Jūs nākat pie manis, jums ir man kas sakāms?

— Nē, es aizceļoju un nāku atvadīties no jūsu tēva.

Prada kļuva vēl bālāks, un viņa seja raustījās.

— Ak pie mana tēva… Viņš ir mazliet nevesels, saudzējiet viņu.

Prada savās bailēs pret paša gribu izteica to, no kā viņš baidījās; viņš baidījās neapdomāta vārda, varbūt pat no kāda pēdējā uzdevuma, no lāsta, ko viņam sūta vīrietis un sieviete, kurus viņš bija nogalinājis. Protams, arī viņa tēvs nomirs, ja to uzzinās.

— Ak, cik nepatīkami, ka nevaru kāpt augšā kopā ar jums! Sie kungi ir atnākuši un gaida mani… Mans dievs, cik nepatīkami! Tikko es atbrīvošos, es pievienošos jums, ak, tūdaļ, tūdaļ gan!

Nezinādams, kā lai Pjēru aizkavē, Prada bija spiests to atstāt vienu ar tēvu, kamēr viņu pašu aizturēja šeit naudas darījumi, kas pasliktinājās. Ar kādiem baiļpilnicrn skatieniem viņš pavadīja Pjēru, kā viņš lūdza to savās trīsās! Tēvs bija viņa vienīgā, īstā mīlestība, viņa dzīves lielā, tīrā, uzticīgā jūsma!

— Neļaujiet viņam pārāk daudz runāt, uzjautriniet viņu; vai ne, jūs to darīsiet?

Augšā Pjērs nesastapa Batistu, kādreizējo kareivi, kaš bija palicis uzticīgs savam bijušajam virsniekam, bet durvis atvēra jauns cilvēks, kādu viņš nekad šeit nebija redzējis. Tā bija tā pati nelielā, kailā, izbalsinātā istaba ar gaišām papīra tapetēm, uz kurām vīdēja zilas puķītes, tā pali nabadzīgā dzelzs gulta, ko slēpa aizslietnis; četri sienai piestiprināti dēļi kalpoja kā bibliotēkas skapis; melnkoka galds un divi krēsli ar salmu pinuma sēdekļiem bija vienīgās šīs istabas mēbeles. No platā un gaišā loga bez aizkariem bija redzama tā pati Romas panorāma līdz pat tālajiem Janikula pakalna kokiem; šodien zem svina pelēkajām debesīm šeit pletās ēnu klāta, bezgala grūtsirdīga Roma. Vecais Orlando ar savu skaisto, nosirmojuša veca lauvas galvu, lepno seju un jaunības degsmē dzirkstošām acīm, kurās vēl kvēloja kādreizējā jūsma, nebija pārvērties. Pjērs to atrada tai pašā atzveltnes krēslā sēžam pie tā paša laikrakstiem apkrautā galda kā toreiz, viņa kājas bija ietītas tai pašā melnajā segā, it kā šīs atmirušās kājas viņu būtu vērtušas nekustīgu, ietvērušas to akmens apvalkā tik cieši, ka apmeklētājs pēc mēnešiem un gadiem varēja būt pārliecināts, ka atkal ieraudzīs vecajā vietā Orlando vareno augumu un viņa seju, kas izstaroja spēku un gudrību.

Tomēr šajā pelēkajā dienā viņš šķita nomākts un acis raudzījās drūmi.

— A, te nu jūs esat, mans dārgais Fromāna kungs! Jau kopš trim dienām domāju par jums, es no visas sirds pārdzīvoju briesmīgās dienas, kuras jūs pieredzējāt traģiskajā Bokanēru pilī. Mans dievs, kādas šausminošas bēdas! Mana sirds sažņaudzās, un šie laikraksti plosa manu dvēseli ar saviem jaunajiem sīkumiem, ko tie nemitīgi pavēsta.

Viņš norādīja uz laikrakstiem, kas bija izsvaidīti uz galda. Tad ar rokas mājienu spēji it kā atvairīja drūmo nolikumu, atvairīja mirušās Bcnedelas tēlu, kas viņu vajāja.

— Nu, un jūs — kā jūs jūtaties?

— Es aizbraucu šovakar, es negribēju atstāt Romu, nepaspiedis jūsu drosmīgo roku.

— Jūs aizbraucat? Un jūsu grāmata?

— Mana grāmata… Mani pieņēma svētais tēvs, es viņam paklausīju un nosodīju savu grāmatu.

Orlando cieši raudzījās Pjērā. Iestājās īss klusuma brīdis, kura laikā viņu acis izteica visu, kas bija sakāms. Un ne viens, ne otrs neatrada par vajadzīgu ielaisties garākos paskaidrojumos. Sirmgalvis īsi secināja:

— Jūs labi darījāt, jūsu grāmata bija nepiepildāms sapnis.

— Jā gan, nepiepildāms sapnis, bērnišķība, es pats to nopēlu patiesības un saprāta vārdā.

Ap sāpīgi sakniebtajām cietēja varoņa lūpām pavīdēja smaids.

— Tātad jūs redzējāt, sapratāt, un tagad jūs visu zināt?

— Jā, es visu zinu un tāpēc negribēju aizbraukt bez brīvās, atklātās sarunas, kādu viens otram apsolījām.

Orlando jutās ļoti iepriecināts. Pēkšņi viņš atcerējās jaunekli, kurš bija atvēris durvis priesterim un tad klusi apsēdies savā vietā pie loga. Tas bija gandrīz vēl bērns; tas bija jauns, vēl divdesmit gadus nesasniedzis zēns, bez bārdas, skaists gaišmatis, kādi vēl sastopami Neapolē; viņa mali bija gari un cirtaini, seja lilijas baltumā, lūpas sārtas un acis sapņainas, ilgu pilnas. Sirmgalvis tēvišķīgi viņu stādīja priekšā: Andžoio Maskāra, veca kara-biedra mazdēls; karabiedrs bija viens no leģendārā tūkstoša vīriem; viņš nomira varoņa nāvē, simt ložu caururbts.

— Es viņu aicināju šurp, lai izrātu, — smaidīdams teica Orlando. — Iedomājieties, šis te puiŠis, kas izskatās pēc meitenes, ir aizrāvies ar jaunajām idejām! Viņš ir anarhists, viens no trim vai četriem desmitiem anarhistu, kādi mums ir Itālijā. Būtībā viņš ir krietns zēns, kuram vēl ir tikai māte, ko viņš uztur ar savu mazo atalgojumu! Bet kādā skaistā rītā viņu taču padzīs… Klausies, mans bērns, apsoli man būt prātīgs!

Andžoio, kura novalkātais, bet tīrais apģērbs nepārprotami liecināja par viņa lielo nabadzību, atbildēja nopietnā, daiļskanīgā balsī:

— Es esmu prātīgs, cili — tie ir citi, kuri tādi nav. Ja visi cilvēki būtu saprātīgi, cenzdamies pēc patiesības un taisnīguma, tad visa pasaule būtu laimīga.

— Ak, neticiet, ka viņš piekāpsies! — Orlando iesaucās. — Ak, mans nabaga bērns, pavaicā abata kungam, vai vispār ir zināms, kur mīt patiesība un taisnība. Tev vēl jādzīvo, jāvēro un jāsaprot daudz!

Orlando, atstājis jaunekli mierā, pievērsās Pjēram. Andžoio palika savā vietā, nopietnu seju, dedzīgām acīm cieši raudzīdamies abos sarunas biedros un uztverdams katru vārdu.

— Es jau jums teicu, dārgais Fromāna kungs, ka jūsu domas mainīsies un ka, iepazīstoties ar Romu, jūsu viedoklis kļūs noteiktāks, un ka tas jums noderēs labāk nekā visi skaistie vārdi, ar kādiem es būtu centies jūs pārliecināt. Es nešaubījos, ka jūs labprātīgi nosodīsiet savu

grāmatu kā nepatīkamu maldu, tiklīdz apstākļi un cilvēki atklās jums Vatikāna īsteno nozīmi… Vai tā nav? Bet atstāsim Vatikānu, tur neko citu vairs nevar darīt kā vienīgi atstāt to lēnajam, nenovēršamajam sabrukumam. Kas mani vēl aizrauj, kas mani vēl iejūsmo — tā ir Itālijas Roma, mūsu Roma, kuru, dziļi mīlot, mēs iekarojām, kuru tik kvēli vēlējāmies atdzīvināt, ka atstājām to novārtā; tagad jūs to ieraudzījāt, un mēs varam runāt kā cilvēki, kas viens otru saprot.

Orlando tūlīt daudz kam piekrita, viņš atzina valsts pielaistās kļūdas, saskatīja visai nožēlojamo finansiālo stāvokli, saskatīja visas smagās kļūmes kā bezgala gudrs, saprātīgs cilvēks, kuru paralīze pienaglojusi pie krēsla; atrazdamies ārpus cīņas, viņš augas dienas veltīja pārdomām un secinājumiem. Ak, viņa iekarotā, viņa dievinātā Itālija, par kuru viņš arī tagad labprāt atdotu savas asinis — visas, kas vēl palikušas dzīslas, — kādas dziļas rūpes, kādas smagas sāpes tai vēl bija jācieš! Itālieši bija grēkojuši aiz visai saprotama lepnuma, viņi bija soļojuši pārlieku strauji, gribēdami pēkšņi radit lielu tautu, sapņodami ar burvja mājienu seno Romu pārvērst modernā galvaspilsētā. Un tā radās šis celtniecības neprāts, aizraušanās ar jaunajiem kvartāliem; sākās spekulācija ar zemesgabaliem un ēkām, tā izputināja tautu, un valstij draudēja bankrots.

Pjērs viņu klusi pārtrauca, lai pateiktu savu secinājumu, ko bija guvis pēc ilgajiem vērojumiem un pastaigām pa Romu.

— Ak, šīs pirmās drudžainās guvuma alkas un finansiālais sabrukums nav nekas. Visas brūces, ko rada nauda, ir sadziedējamas. Vissmagākais tomēr tas, ka jūsu Itālija vēl jārada… Aristokrātijas vairs nav, īstas tautas arī vē! nav, ir vienīgi vakar piedzimusī alkatīgā buržuāzija, kas spējīga nākamo bagātīgo ražu apēst vēl nenobriedušu.

Valdīja klusums. Orlando drūmi skudināja savu nespēcīga, veca lauvas galvu. Skarbais, skaidrais Pjēra secinājums ievainoja viņa sirdi.

— Jā, jā, tā tas ir, jūs esat pareizi novērojis. Bet kādēļ gati melot, kādēļ noliegt to, ja fakti duras visiem acīs?… Sī buržuāzija, ak mans dievs, šī vidējā sabiedrības šķira, par kuru jums jau stāstīju, dzenas pēc vietām, amatiem, godazīmēm, arēja spožuma; turklāt tā ir bezgala skopa; tā baidas par savu naudu, nogulda to bankās un neriskē to

ieguldīt kādā zemkopības, rūpniecības vai tirdzniecības nozarē; šī šķira grib tikai baudīt, nedarot neko; tā ir tik nesaprātīga un neaptver, ka posta savu zemi, izturoties ar nepatiku pret darbu un ar necieņu pret tautu; tai ir tikai viena tieksme — dzīvot mierīgu dzīvīti, sildīties saulītē un apmierināt savu sīkumaino godkāri, kalpojot kādā administratīvā iestādē… Un mūsu izmirstošā aristokrātija, no pjedestāla noceltais patriciāts, kas pagrimst, deģenerējas! Tā vairums nonācis postā, pārējie, mazākums, kas vēl saglabājis savu naudu, tiek spaidīts ar nodokļiem, un tam pieder tikai sairstoši īpašumi, kurus atjaunot vairs nav iespējams, kuri, nemitīgi tos dalot, kļūst arvien mazāki un kopā ar pašiem firstiem un to vecajām, liekajām, sabrūkošajām pilīm lemti bojāejai… Un, beidzot, pati tauta, nabaga tauta, kas tik daudz cietusi un vēl cieš, un ir jau tā pieradusi pie savām ciešanām, ka tai pat neienāk prātā doma, ka varētu būt kāda izeja no šīm grūtībām! Būdama akla un kurla, tā ļaujas likteņa plūsmai, varbūt pat vēlēdamās, lai atgrieztos kādreizējie kalpības laiki; stulbā nespēkā tā līdzīgi kustoņiem guļ savos netīrumos, pagrimusi galīgā nevīžībā; šī nevīžība arī ir vienīgais iemesls tautas postam, šai tautai nav cerību, nav rītdienas, tai nav arī mierinājuma izprast, ka šī Itālija, šī Roma pieder tautai, ka esam to iekarojuši viņai vienīgajai un cenšamies viņai to atjaunot senās slavas spožumā… Jā, jā, mums vairs nav aristokrātijas, tauta nav vēl izaugusi, un buržuāzija ir nespējīga radīt ko paliekošu! Kā tad lai reizēm neuzmācas tāda pati doma kā pesimistiem, kuri apgalvo, ka visa mūsu pašreizējā nelaime vēl nav nekas, ka mēs ejam pretim vēl baigākām katastrofām, ka tagad esam nonākuši vienīgi pie pirmajiem mūsu lautas iznīcības simptomiem, pie pirmajiem mūsu nācijas bojāejas priekšvēstnešiem!

Viņš bija pacēlis savas garās, trīcošās rokas pret logu, gaismai pretim, un dziļi saviļņotais Pjērs atcerējās baiļ-pilno, lūdzošo kardināla Bokanēras žestu vakar novakarē, kad tas piesauca dievišķo varu. Abi sirmgalvji, kaut arī tiem bija dažāda pārliecība, bija vienādi diženi savā dusmu pilnajā izmisumā.

— Es jums teicu, kad pirmo reizi redzējāmies, ka mēs centāmies tik panākt to, ko prasīja loģika un kam neizbēgami bija jānotiek. Mēs nevarējām izvēlēties cilu galvaspilsētu, vienīgi Romu, ko apmirdzēja senais dižums un varenība, kuri tagad mūs tā nospiež, nevarējām citādi, jo tā bija mūs vienojošā saite, mūsu vienotības dzīvais simbols un reizē ari cerība uz nemirstību, mūsu dižā sapņa par atdzimšanu un slavu iemiesojums.

Viņš turpināja, saskatīdams visas nelabvēlīgās īpatnības, kas piemita Romai kā galvaspilsētai. Tā bija dekoratīva pilsēta, kas uzcelta uz noplicinātas zemes, tā bija no modernās dzīves atpalikusi, neveselīga pilsēta; te nebija iespējama ne rūpniecības, ne tirdzniecības attīstība; tā bija pilsēta, kurai, sava neauglīgā līdzenuma ietvertai, draudēja neatvairāma nāve. Tad Orlando salīdzināja ar Romu citas pilsētas, kas to apskauda: lūk, Florence bija kļuvusi vienaldzīga un pat tik skeptiska, ka pēc mutuļojošām kaislībām, pēc asiņu straumēm pagātnē tagad bija ienirusi laimīgā bezrūpībā; Neapole, kurai pietika ar gaišo sauli, Neapole, kuras tauta bija tik bērnišķīga, ka cilvēks nevarēja saprast, vai vispār vērts to žēlot tur valdošajā postā un nevīžībā; Venēcija, tā izlēmusi būt par senās mākslas glabātuvi, ko vajadzēja novietot zem stikla, lai to saglabātu neskartu, jo tā iesnaudusies un sapņo par aizgājušo greznību un varu; Dženova ir rosmīga, trokšņaina tirdzniecības pilsēta, viena no pēdējām karalienēm pie Vidusjūras, kas tagad pārvērtusies par nenozīmīgu ezeru, bet kādreiz bijusi slavena jūra, caur kuru plūdušas šurp pasaules bagātības; Turīna un it sevišķi Milāna ir darbīgas modernas rūpniecības un tirdzniecības pilsētas, kuras tūristi neciena, neatzīdami tas par Itālijas pilsētām, jo abas šīs pilsētas pamodušās no gadsimtu miega, atteikušās no drupām un attīstās tāpat kā Rietumu zemes, kas steidz uz priekšu, pretī nākamajam gadsimtam. Ak, šī senā Itālija! Vai atstāt to kā putekļainu muzeju mākslinieku jūsmai, kamēr tā sabrūk, kā tas jau noticis ar mazajām pilsētiņām Lielajā Grieķijā, Umbrijā un Toskānā? Vai atstāt to neskartu līdzīgi burvīgajām siklietiņām, kuras nedrīkst aizskart un labot, baidoties sabojāt to savdabību? Tātad vai nu jāsagaida tuvā, neatvairāmā nāve, vai ar ārdošu kapli jāsagrauj ļodzīgie mūri un jāceļ veselīgas pilsētas, kur varētu plaukt darbs un zinātne, jārada jauna Itālija no senatnes pelniem tai jaunajai civilizācijai, kurai pretim tiecas cilvēce!

— Bet kādēļ padoties izmisumam? — Orlando spraigi atsāka. — Lai gan Roma tagad smagi spiež mūsu plecus, tā tomēr ir kalna virsotne, kuru gribējām sasniegt. Mēs esam tur nonākuši, un tur mēs arī paliksim, gaidot rītdienas notikumus… Kaut arī iedzīvotāju skaits nepieaug, tas arī nesamazinās, palikuši tie paši četrsimt tūkstoši, un pieaugums var atsākties no jauna, līdzko tiks aizvākti to kavējošie šķēršļi. Mēs maldījāmies, domādami, ka Roma kļūs līdzīga Berlīnei vai Parīzei; līdz šim to ir kavējuši dažādie sociālie, vēsturiskie un pat ētiskie apstākļi; bet kas var pateikt, kādus pārsteigumus nesīs rītdiena; vai ir iespējams mums liegt cerības un ticību? Tas taču ir jau asinīs, kas rit mūsu dzīslās, kādreizējo pasaules iekarotāju asinīs! Es ar savām atmirušajām kājām vairs nespēju atstāt šo istabu, esmu likteņa piemeklēts un iznīcināts, un ir stundas, kad mani sagrābj agrākais neprāts, — tad es ticu Romai kā savai mātei, ticu, ka tā ir neuzvarama, nemirstīga pilsēta, un es gaidu tos divus miljonus iedzīvotāju, kuriem jānāk apdzīvot bēdīgos, tukšos un jau sabrūkošos jaunos kvartālus, kurus jūs redzējāt. Protams, viņi nāks! Kādēļ lai viņi nenāktu? Jūs redzēsiet, jūs redzēsiet, jaunie kvartāli būs tik blīvi apdzīvoti, ka vajadzēs celt vēl jaunus… Un vai tad var kādu tautu dēvēt par nabagu, ja tai pieder Lombardija? Un vai mūsu dienvidi nav neizsmeļama bagātība? Lai tikai iestājas miera periods! Dienvidi savienosies ar Ziemeļiem, un izaugs jauna, darbīga paaudze, un mūsu auglīgo zemi apklās sējumi, un pienāks taču tā diena, kad būs izaugusi gaidītā, bagātīgā raža un briedīs mūsu karstajā saulē!

Jūsma viņu iedvesmoja, jaunības kvēlā uguns dzirkstīja viņa acīs. Pjērs valdzināts smaidīja un, tiklīdz varēja iebilst, savukārt teica:

— Sī problēma jāsāk risināt no apakšas, tātad jāsāk ar tautu. Jāizaudzina cilvēki.

— Tā tas tiešām ir! — iesaucās Orlando. — Es vienmēr teikšu — jārada Itālija. Varētu sacīt, ka austrumu vējš aizneŠis tālu no mūsu senās zemes visa spēcīgā un vārīgā sēklas, jo austrumos uzaug stipras, spēkpilnas tautas. Mūsu lauta, tāpat kā jūsu — franču tauta, nevar lepoties ar izcilu cilvēku un izcilu kapitālu pārpilnību, no kuras varētu riekšavām smelt. Šādu pārpilnību es gribētu radīt savā zemē. Jā gan, jāsāk no tautas! Visur jānodibina skolas, visiem līdzekļiem jāizskauž nevīžība; rupjība un laiskums jāapkaro ar grāmatām, garīgā un tikumiskā audzināšana radīs to darba tautu, kāda mums nepieciešama, ja negribam pazust no lielo tautu saimes. Es saku vēlreiz: kā labā esam (o darījuši, kā labā atkarojuši Romu,

gribēdami tai likt trešo reizi mirdzēt, slavas vainagotai, ja ne rītdienas demokrātijas labā? Un, ja ir skaidrs, ka viss sairst un neviens asns vairs negrib spēcīgi dīgt, tad tāpēc, ka šīs demokrātijas mums nav jau pašā sākumā!… Jā, jā, problēmas atrisinājums ir tieši šeit! Jāveido vienota itāliešu tauta, vienota Itālijas demokrātija!

Pjērs bija satraukts un klusēja, viņš neuzdrošinājās pateikt, ka tautu nevar tik viegli pārveidot, ka Itālija ir tāda, kādu to veidojusi tās zeme, vēsture un iedzimtās īpašības. Un pēkšņi gribēt to pārvērst ir bīstami. Vai tad tautām, tāpat kā atsevišķām dzīvām būtnēm, nav darbīga jaunība, ražīgi brieduma gadi, tad ilgāks vai īsāks vecuma posms, kas ved pretī neatvairāmai nāvei? Kungs dievs! Mūsdienīga, demokrātiska Roma! Par mūsdienīgām Romām saucas — Parīze, Londona, Čikāga. Pjērs tikai saudzīgi pateica:

— Bet vai jums neliekas, ka labāk nekā gaidīt šo lielo Itālijas pārveidošanu ar tautas līdzdalību ir būt pacietīgam un saprātīgam? Jūsu finanses ir tik sliktā stāvoklī, jums ir jāpārcieš tik lielas sociālas un ekonomiskas grūtības, ka jūs riskējat iekļūt vēl smagākās katastrofās, iekams jums būs cilvēki un nauda. Ak, cik gudri rīkotos kāds jūsu ministrs, ja no tribīnes pateiktu: «Nu labi, mēs savā lepnumā esam maldījušies; tas bija nepareizi, ka steigā improvizējām sevi par lielu nāciju; lai izaugtu par lielu, varenu nāciju, ir vajadzīgs laiks, darbs un pacietība; mēs tātad esam izlēmuši būt vienīgi jauna tauta, kas sakopo spēkus, kas savā nostūrī strādā, lai sevi stiprinātu; mēs nevēlamies tēlot nekādu kaut cik ievērojamu lomu; mēs atbruņojamies, mēs ierobežojam savu kara budžetu, visus ārišķīgās lielības budžetus, lai ziedotu sevi vienīgi iekšējai labklājībai, izglītībai, lielas tautas fiziskai un tikumiskai audzināšanai, kāda — mēs zvēram to — būsim pēc piecdesmit gadiem.» Ne tik strauji! Tieši tā: ne tik strauji! Tas būs jūsu glābiņš!

Orlando klausījās Pjērā un pamazām atkal sadrūma, ienirdams pārdomās. Tad viņš, gurdi, nenoteikti pamādams, klusinātā balsī teica:

— Nē, nē, ministru, kas to pateiktu, izsvilptu. Tā būtu pārlieku skarba atzīšanās, ko nevar prasīt no kādas tautas. Visas sirdis pildītu riebums, un tās izlēktu no krūtīm. Un tad — vai nebūtu vēl bīstamāk, ja visam, kas jau sasniegts, ļautu sabrukt? Cik daudz gan būtu izirušu cerību, cik daudz drupu un cik daudz veltīgi izšķiestu materiālu! Nē, mēs varam glābiņu rast vienīgi pacietībā un drosmē, ejot vienmēr uz priekšu, vienmēr uz priekšu! Mēs esam visai jauna tauta; mēs esam vienota tauta, kas savu vienotību gribējām gūt piecdesmit gados, kur citām tautām bija vajadzīgi divsimt gadi. Nu labi! Par šo mūsu pārsteidzību jāmaksā, mums jāgaida, līdz raža nobriest un pilda mūsu šķūņus.

Un, no jauna pamādams pārliecinoši un plaši, viņš it kā apliecināja savas nākotnes cerības.

— Jūs zināt, es vienmēr esmu bijis pret savienību ar Vāciju. Es jau iepriekš to paredzēju, un tā mūs izpostīja. Par agru mums bija iet kopsoli ar tik bagātu un tik varenu valsti; turklāt mēs visu laiku gatavojāmies karam, domādami, ka tas drīz sāksies un ir neatvairāms, tādēļ nu mēs ciešam no spiedīga budžeta sloga, kādu spēj izturēt tikai varena valsts. Ak, kara nebija, bet tā gaidas izsūca daudz mūsu asiņu, mūsu spēka un zelta — bez jebkāda labuma! Tagad nekas cits neatliek kā saraut visas saites ar šo sabiedroto, kas rotaļājās ar mūsu lepnumu un nekur mums nepalīdzēja, tā mums neuzticējās un deva mums tikai postošus padomus… Jā, no tā visa mēs nevarējām izvairīties, bet Francijā to negrib saprast. Es varu brīvi runāt, jo esmu patiess Francijas draugs, par to uz mani gan viens otrs tur mazliet ļaunu prātu. Paskaidrojiet taču saviem tautiešiem, kas noteikti mani nesaprot, ka pēc Romas ieguves mums radās nepārvarama vēlēšanās atgūt mūsu agrāko stāvokli, iekarot pienācīgu vietu citu valstu vidū un būt varai, kas jāņem vērā. Svār-slīšanās netika pieļauta, mūsu intereses saistīja mūs pie Vācijas, tas bija acīm redzams, un tas nodarbināja visus prātus. Skarbais cīņas likums par savu ekŠistenci nomāc veselas tautas tikpat liktenīgi kā atsevišķus indivīdus, un tas izskaidro un attaisno šo lūzumu starp abām māsām; aizmirstas kopējās saites — etniskā kopība, komerciālās attiecības un, ja atļaujiet tā izteikties, pat abpusējie pakalpojumi… Jā gan, divas nācijas-māsas! Tās plosa viena otru, tās vajā viena otru ar tādu naidu, ka šķiet — abpusēji ir zudis viss veselais saprāts. Mana nabaga vecā sirds asiņo un cieš, lasot rakstus, ar kādiem kā saindētām bultām savstarpēji apmainās Francijas un Itālijas laikraksti. Kad gan šis brāļu slaktiņš beigsies? Kura tauta pirmā sapratīs, cik nepieciešams ir miers, nepieciešama ir romāņu tautu vienotība, ja tās grib izdzīvot citu tautu aizvien pieaugošajā straumē, kas grib tās aizskalot.

Un vecais varonis sapņainā labsirdībā priecīgi turpināja:

— Apsoliet, mīļais Fromāna kungs, mums palīdzēt, kad būsiet atgriezies Parīzē. Zvēriet man, ka savā darba laukā, lai arī cik šaurs tas būtu, centīsieties panākt mieru starp Franciju un Itāliju, jo tas būs svēts darbs. Trīs mēnešus jūs esat nodzīvojis mūsu vidū, jūs esat spējīgs stāstīt, ko esat redzējis un ko esat dzirdējis, ak, jūs to varat darīt pilnīgi atklāti. Ja mēs esam netaisni, tad droši vien arī jūs tādi esat. Ak, nolādēts, ģimenes nesaskaņas taču nevar ilgt mūžīgi!

— Protams, — mulsi atbildēja Pjērs. — Tikai diemžēl ģimenes ķildas vienmēr ir visai niknas. Ģimenēs, kur asinis saceļas pret asinīm, nevairās no dunča un indes. Un tad nav vairs nekādas piedošanas.

Viņš neuzdrošinājās izteikt savu domu līdz galam. Kopš viņš uzturējās Romā, kopš klausījās un secināja, ķilda starp Franciju un Itāliju viņa uztverē vērtās skaistā, traģiskā pasaciņā. Reiz kādai pasaules valdniecei, varenai karalienei, bija divas meitas. Vecākā princese, kas bija no mātes mantojusi valsti, ar smagu sirdi vēroja jaunāko māsu, kura valdīja kaimiņu zemē; jaunākā princese pamazām kļuva bagāta, stipra, un slavas vainags apmirdzēja to, bet viņa pali, it kā vecuma novājināta, kļuva arvien vārgāka, tik vārga, ka tai dienā, kad ar pēdējo piepūli mēģināja atgūt pasaules kundzību, juta, ka ir bezspēcīga. Kāds sarūgtinājums, kāda dziļa, asiņojoša brūce mita viņas sirdī, redzot jaunāko māsu, kas atspirga no visiem drausmīgajiem satricinājumiem savā zemē, atguva atkal spēku un senāko daili un piemīlīgi un saprātīgi valdīja pār savu valsti! To viņa, vecākā princese, nekad nepiedos jaunākajai! Vienas māsas dzīvi ir sagandējuši otras māsas panākumi, un veco asiņu naids pret jaunajām asinīm rims tikai līdz ar nāvi. Var būt, ka vecākā māsa tai dienā, kas vairs nav aiz kalniem, redzot nenoliedzamo jaunākās māsas uzvaras līksmi, paslēps bezgalīgās sāpes dziļi sirdī, apzinādamās, ka viņa ir vecākā un tikai pakļautā; varbūt, ka tad būs miers starp viņām.

— Katrā ziņā ceriet uz mani, — Pjērs sirsnīgi atsāka. — Šis divu tautu niknais strīds ir visai nožēlojams un bīstams… Es neko citu nestāstīšu par jūsu tautu kā tik to, ko atzīstu par patiesību. Neesmu spējīgs teikt ko citu. Bet es baidos, ka jūs, romieši, nemīlat patiesību, jus neesat tai sagatavoti ne ar jūsu temperamentu,, ne ar paražām. Visu tautu dzejnieki, kas bijuši šeit un rakstījuši par Romu ar tradicionālo jūsmu par klasisko kultūru, apskurbinājuši jūs ar slavinājumiem un glaimiem, un, man šķiet, jums nebūs visai patīkami klausīties īsteno patiesību par jūsu laikmetīgo Romu. Kaut arī ļoti saudzētu jūsu lepnumu, taču patiesība tomēr ir jāsaka, un tieši šo patiesību dzirdēt jūs negribat, jo esat iemīlējušies daiļumā un pārlieku jūtīgi, lāpāt kā sievietes, kuras, kaut gan zina, ka nav vairs skaistas, krīt izmisumā pie mazākā mājiena uz viņu grumbām.

Orlando sāka smieties kā bērns.

— Protams, vienmēr ir nepieciešams mazliet izskaistināt. Kādēļ gan runāt par neglītām sejām? Mums, itāliešiem, taču ir patīkami no skatuves dzirdēt skaistu mūziku, redzēt skaistas dejas, skaistas lugas, kas dara prieku. Pārējo, tas ir, visu to, kas nepatīkams, ak mīļais dievs, — paslēpsim to!

— Bet es tomēr tūlīt labprātīgi atzīšu savas grāmatas galveno kļūdu, — priesteris turpināja. — Sī itāliešu Roma, kuru biju atstājis novārtā, lai to upurētu pāvesta Romai, par kuras atmodu es sapņoju, — šī Roma tomēr ekŠistē, tā ir tik varena, tik stipra savā uzvaras priekā, ka noteikti pāvesta Romai liktenis lēmis ar laiku pazust. Kā es novēroju, pāvests veltīgā spītā cer noturēt savu varu, ieslēdzies Vatikānā, kas jau viscaur saplaisājis un draud sabrukt, jo viss ap viņu mainās, «melnā» sabiedrība jau kļuvusi pelēka, sajaukdamās ar «balto». Visvairāk es to izjutu firsta Buondžovanni viesībās, kuras viņš rīkoja par godu savas meitas saderināšanai ar jūsu māsas mazdēlu. No šiem svētkiem es aizgāju bezgala sajūsmināts, noticot itāliešu Romas atdzimšanas idejai!

Sirmgalvja acis dzirkstīja.

— Ak, jūs tur bijāt! Vai ne, tas bija neaizmirstams vakars, un jūs vairs nešaubāties par mūsu dzīvotspēju, nešaubāties par tautu, kada mēs kļūsim, kad visas šodienas grūtības būs pārvarētas? Kāda gan nozīme ir ceturtdaļai gadsimta, kāda gan nozīme ir veselam gadsimtam! Itālija atdzims savas vecās slavas mirdzā, kad diženā nākotnes tauta būs izaugusi no šīs zemes!… Sako man ir pretīgs, jo viņš iemieso intrigantu, kura alkatība visu bojā, viņš metas uz mušu iegūto vēl silto laupījumu, kas mums maksāja tik daudz asiņu un tik daudz asaru. Bet es dzīvošu tālāk savā Atīlio, jo viņš tiešām ir miesa no manas miesas, viņš ir krietns un drosmīgs kā nākotnes varoņu paaudze, kas nāks mūsu zemi izglītot un attīrīt… Ak, kaut taču nākotnes cildenā tauta dzimtu no viņa un šīs mazās, pielūgsmes cienīgās Cēlijas, kuru pie manis nesen atveda mana māsasmeita Stefāna, kas ir saprātīga sieviete. Ja jūs būtu redzējis, kā šis bērns mani apskāva, teica man mīļus vārdus un teica arī, ka man jābūt viņas pirmā dēla krusttēvam, ka nosaukšot to manā vārdā, lai tas otrreiz glābtu Itāliju… Jā, jā! Lai ap šo šūpuli iestātos miers, lai šo dārgo bērnu savienība laulībā būtu nekad nešķirama saikne starp Romu un visu nāciju un lai visas kļūdas tiklu par labu vērstas, un lai viss atkal starotu gaismas spožumā viņu abu mīlā!

Asaras bija sariesušās Orlando acīs. Pjērs, kuru dziļi aizkustināja tēvzemes mīlestības neizdzēšamā liesma, kas dega likteņa piemeklētā varoņa sirdī, gribēja viņu iepriecināt.

— Tas ir vēlējums, kuru izteicu viņu saderināšanās svētkos; es teicu jūsu dēlam gandrīz tos pašus vārdus, ko tagad sakāt jūs. Jā, lai viņu laulība būtu pastāvīga un tiem būtu daudz pēcnācēju, kas sekmētu Itālijas izveidošanos par lielu, varenu valsti; tā ir manas sirds kvēlākā vēlme, kopš sāku jūs saprast.

— Jūs teicāt to! — iesaucās Orlando. — Jūs teicāt to! Tad es jums piedodu jūsu grāmatu, jūs taču beidzot esat sapratis! Jaunā Roma, lūk, kur tā ir! Tā ir mūsu Roma, kuru gribam veidot slavenās pagātnes cienīgu, lai trešo reizi to padarītu par pasaules valdnieci!

Ar plašu mājienu, kurā viņš it kā ielika visu savu dzīvības kvcldi, kas vēl kaisa viņā, Orlando rādīja uz gaišo logu bez aizkariem, aiz kura vīdēja Romas milzīgā panorāma, kas pletās tālē no vienas apvāršņa malas līdz otrai. Zem mākoņainām, svina pelēkām ziemas debesīm, kas šeit redzamas tik reti, pilsēta šķita vēl diženāka; kā majestāte karaliene, kas šodien vēl skumst, tā gaida mēma un stinga zem drūmajām debesīm savu mirdzošo atmodu, gaida, lai visi atzītu tai sen apsolīto karalienes godu. No jaunajiem Vimināla kvartāliem līdz pat tālajām Jani-kula birzīm, no sarkanajiem Kapitolija jumtiem līdz Pinčo zaļajām koku galotnēm kā dziļš, pelēks okeāns vilnīja terašu, zvanu torņu un katedrāļu kupolu klāsts.

Bet pēkšņi Orlando pagrieza galvu un tēvišķās dusmās uzbruka jaunajam Andžolo Maskāram.

— Un, tu ļaundari, tā taču ir mūsu Roma, kuru tu gribi ar bumbām sagraut, noārdīt kā vecu, ļodzīgu, sapuvušu ēku, lai uz visiem laikiem atbrīvotu zemi no tās!

Andžolo bija klusēdams jūsmīgi klausījies sarunā. Viņa bezbārdainā seja, kas bija skaista kā jaunai, gaišmatainai meitenei, no mazākā satraukuma pēkšņi pietvīka; lielās, zilās acis kvēloja, dzirdot runājam par tautu, par tautu, kuru vēl vajadzēja radīt.

— Jā, — viņš lēni atbildēja dzidrā, melodiskā balsī, •— jā gan, šī Roma jānoārda, neatstājot neviena akmens! Jānoārda, lai celtu jaunu!

Ar labsirdīgu izsmieklu Orlando pārtrauca jaunekli.

— Ak tad tu atkal to uzcelsi! Nu, tā vēl ir laime!

— Es to uzcelšu, — jauneklis atkārtoja, un viņa balss trīsēja kā apustulim jūsmā, — es to uzcelšu lielu, skaistu, diženu! Vai tad nākotnes vispasaules demokrātijai, cilvēcei, kas beidzot būs kļuvusi brīva, vai tad tai nebūs vajadzīga vienota pilsēta, kura kā derības šķirsts būtu pasaules centrs? Un vai Roma nav izredzētā pilsēta, kuru pravieši pasludinājuši par mūžīgu un nemirstīgu, kur piepildīsies tautu likteņi? Bet, lai tā kļūtu paliekošs svētums, sagrauto karaļvalstu galvaspilsēta, kurā reizi gadā sanāktu visu zemju gudrie, tā vispirms ar uguni jāiztīra, neatstājot nekur tās vecos netīrumus! Tad, kad saule būs uzsūkusi vecās augsnes sērgas, mēs Romu uzcelsim desmitkārt skaistāku, desmitkārt lielāku, nekā tā bijusi. Un kāda tā beidzot pacelsies, mums pareģotā taisnības un patiesības pilsēta, mūsu Roma, kuru gaidījām trīstūkstoš gadu, — zeltā un marmorā zaigojoša tā aizpildīs visu līdzenumu no jūras līdz Sabīņu un Albāņu kalniem! Roma būs labklājības un gudrības mītne, un tās divdesmit miljonos iedzīvotāju valdīs esamības prieks, kad tie būs pakļāvušies darba likumam! Jā, jā, Roma ir visu lautu māte, Roma ir vispasaules galvaspilsēta, Roma ir tikai viena vienīgā pasaulē uz mūžu mūžiem!

Pjērs izbrīnā klausījās. Vai arī te nerunāja imperatora Augusta asinis? Viduslaikos, kad pāvesti valdīja pār Romu, tie izjuta neatvairāmu tieksmi to pārveidot, jo gribēja atkal valdīt pār pasauli. Tagad, jaunajā laikmetā, kad jaunā Itālija bija iekarojusi Romu, tā padevās atavisma neprātam iegūt pasaules kundzību un, vēlēdamās savukārt to pārveidot par vislielāko pilsētu, cēla veselus kvartālus iedzīvotājiem, kuri nenāca. Un, lūk, pat anarhisti savā ārdīšanas neprātā bija tā paša neprātīgā sapņa apsēsti, lie gribēja veidot ceturto Romu — milzeni, kurai priekšpilsētas sagrābtu sev visus kontinentus, lai tur no vietotu savu atbrīvoto, vienā vienīgā ģimenē apvienoto cilvēci! Tie jau bija neprāta kalngali, jo nebija vairi fantastiskāka pierādījuma tam, līdz kādai muļķībai var no vest pārmērīgs lepnums un varaskāre, kas sagandējuš-šis nācijas asinis, kopš imperators Augusts kā mantojumi lai atstāja savu neierobežoto varu un neprāta pilno pār liecību, ka visa pasaule tai likumīgi pieder un tautas siī tība ir iegūt šīs pasaules valdonību. Šķila, ka no pašai zemes cēlās augšup spēks, kas skurbināja visus šīs vēstu riskēs zemes bērnus un urdīja tos no savas pilsētas izvei dot pilsētu, kas valdīja un valdīs slavas spozmē orākuli pareģotajā laikā. Pjēra atmiņā atausa senās, slavas ap mirdzētās Romas četri pāvesta burti S. P. Q. R.', kurni viņš vēroja visur tagadējā Romā kā galīga triumfa izaici nājumu liktenim uz visām sienām, uz visām izkārtnēm pat uz visām pilsētas labierīcības pārvaldes divriču kul bām, ar kurām rītos izveda atkritumus. Un Pjērs saprati šo senču slavas vajāto un Romas pagātnes apskurbuši cilvēku uzpūtīgo lepnību, tie bija pārliecināti, ka viņi Romas pagātnē ir daudz noslēpumu, kurus nezina neviens ka tā ir kā sfinksa, kas pasaulei kādu dienu pateiks visi patiesību, kas ir tik liela un cēla, ka pacilās un padarīi cēlāku visu pasauli; bet tā prasa, lai visa pasaule bez ierunām pielūgtu Romu kā elku, dzīvojot leģendārās ilū zijās, kur vairs nav iespējas atšķirt to, kas varēja būt dižens, no tā, kas vairs tāds nav.

— Es zinu, kāda būs tava ceturtā Roma, — Orlandi jautri turpināja. — Tā būs lautas Roma, vispasaulei republikas galvaspilsēta, par kādu jau sapņoja Madzīni Bet viņš tomēr sapņoja, ka viņa republika dzīvos pāvesta virsvaldībā… Redzi, manu zēn, vai tu arī zini, kāpēc mēs, vecie republikāņi, pievienojāmies monarhijai? Tādēļ, ka baidījāmies, ka revolūcijas gadījumā mūsu zeme no nāks to bīstamo vājprātīgo rokās, kas tev sagrozījuši galvu. Tādēļ arī mēs atzinām monarhiju, kas no parla mentārās republikas visai krasi neatšķīrās… Nu, uz redzēšanos, esi saprātīgs, domā par savu māli, viņa nomirs, ja ar tevi noliks kas Jauns… Nāc, es tevi noskūpstīšu.

1 Sākuma burti vārdiem: Senātus Populusque Romānus — Senāts un Romas Taula (lai.).

No varoņa sirsnīgā skūpsta Andžolo nosarka kā jauna meitene. Godbijīgi pasveicinājis priesteri ar galvas mājienu, jauneklis aizgāja, neteikdams ne vārda, kā sapņotājs nomodā.

Iestājās klusums; vecā Orlando skatieni pievērsās pa galdu izsvaidītajiem laikrakstiem, un viņš atsāka runāt par dziļajām sērām Bokanēru pilī. Benedetu viņš bija mīlējis kā savu meitu skumju pilnajās dienās, kad tā dzīvoja pie viņa! Kāda pēkšņa nāve — kā zibens šautra, kāds traģisks liktenis, ka mīļotais cilvēks paņēmis viņu sev līdzi nāvē! Laikrakstu ziņojumos viņam daudz kas likās dīvains, neskaidras nojautas viņu mocīja un darīja sāpes, Orlando sāka taujāt priesterim sīkumus, kad viņa dēls, grafs Prada, aizelsies no steigas pa kāpnēm, negaidīti ienāca; viņa seja pauda neizsakāmu nemieru. Nepacietīgi, gandrīz rupji viņš bija atvadījies no visiem uzņēmējiem, pat neuzklausījis tos, neiedziļinājies darījumu sarežģītajā stāvoklī; viņa vēlēšanās būt augšā pie tēva bija tik liela, viņam bija vienalga, kaut arī viņa māja sabruktu virs galvas. Tikko ienācis sirmgalvja istabā, viņš baiļpilnu skatienu pievērsās tēvam, lai pārliecinātos, vai priesteris ar kādu neuzmanīgu vārdu nav to nāvīgi ievainojis.

Prada nodrebēja, ieraudzīdams tēvu trīsošu, līdz asarām aizkustinātu, pārrunājot šo briesmīgo gadījumu. Mirkli viņam likās, ka atnācis par vēlu, ka nelaime jau notikusi.

— Mans dievs! Tēv, kas tevi nomāc, kāpēc tu raudi?

Dēls bija noslīdzis ceļos tēvam pie kājām un, satvēris

viņa abas rokas, raudzījās tēva sejā ar tādu pielūgsmi, ka, šķita, atdotu visas savas asinis, lai tikai viņam aiztaupītu vismazākās sāpes.

— Benedetas nāve, — skumji atsāka Orlando. — Es stāstīju Fromāna kungam, cik ļoti tā mani apbēdināja, un piebildu, ka neesmu vēl izpratis notikušo… Laikraksti vēsta par pēkšņu nāvi, bet šāda nāve vienmēr ir neizprotama un mīklaina!

Ļoti bāls Prada piecēlās. Tātad priesteris vēl nebija neko teicis. Kāds baigs brīdis! Ja nu viņš atbildēs, ja visu izstāstīs!

— Jūs bijāt tur klāt, vai ne? — sirmgalvis turpināja. — Jūs visu redzējāt… Pastāstiet man, kā tas viss notika.

Prada cieši raudzījās Pjērā. Viņu skatieni mijās, ielūkojās dziļi jo dziļi dvēselē. Viss notikušais atausa atkal viņu atmiņā. Viņi no jauna redzēja likteņa vienmērīgo gaitu: kā Fraskati nokalnē viņi sastapa Santobono ar mazo groziņu; tad mājupceļš caur skumjo Romas līdzenumu, saruna par indi, kamēr mazais groziņš klusi līgojās uz kirē ceļiem; tad tuksnešainā līdzenuma vidū iznira snaudošā viesnīca, iznira mazā, melnā vistiņa, kas pēkšņi nokrita beigta ar violetu asins lāsi pie knābja. Tai pašā naktī notika mirdzošā, krāšņā balle pie Buondžovanni, kur bija skaistas sievietes un kur uzvaras līksmē staroja mīla. Un beidzot Bokanēru pils priekšā mēness sudrabainos staros iznira cilvēks, kas aizdedzināja cigāru un aiz-gāja, pat neatskatīdamies, ļaudams neizprotamajam liktenim darīt savu nāves darbu. Visu to zināja viņi abi, pārdzīvoja abi, un nebija vajadzības skaļi atkārtot visu, jo viņi bija droši, ka ieskatījušies viens otra dvēseles dzīlēs.

Pjērs tūlīt neatbildēja sirmgalvim.

— Ak, noticis kaut kas baigs, kaut kas šausminošs, — viņš beidzot nomurmināja.

— Jā gan, es to nojautu, — Orlando atsāka, — jūs varat mums visu stāstīt… Nāves priekšā mans dēls visu ir viņai piedevis.

Prada no jauna pievērsa Pjēram tik ciešu skatienu, viņš lūdza, ar visu dvēseles degsmi lūdza Pjēru, dziļi saviļņodams viņu. Priesteris atcerējās šā vīra lielās ciešanas balles vakarā, briesmīgās greizsirdības mokas, kuras viņu māca, pirms viņš atstāja likteņa ziņā rūpes par savu atriebību. Pjērs saprata visu, kas notika šā cilvēka dvēselē pēc briesmīgā atrisinājuma: vispirms tur bija iz-bīlis par likteņa bardzību, par atriebību, kuru viņš nelūdza, lai tā būtu tik nežēlīga; tad iestājās ledains miers kā labam spēlmanim, kas nogaida tālākos notikumus, lasa laikrakstus un sirdsapziņas pārmetumus izjūt kā karavadonis, kuram uzvara maksājusi daudzu cilvēku dzīvības. Prada bija tūdaļ sapratis, ka kardināls Bokanēra patiesību noklusēs, lai glābtu baznīcas godu. Bet tomēr sirdī māca smagums, varbūt tas bija žēlums pēc ilgotās sievietes, kuru viņš nekad nebija ieguvis un kuru nekad arī nebūtu ieguvis; varbūt tā arī bija pēdējā briesmīgā greizsirdība, kurā viņš pats sev neatzinās, no kuras viņš vienmēr cietīs, — tā bija greizsirdība apziņā, ka mūžu mūžos Benedeta dusēs cita vīrieša rokās, kaut arī kapā.

Un šī cenšanās valdīt pār sevi, šī cenšanās būt mierīgam, saltam, gaidīt bez sirdsapziņas pārmetumiem, šī cenšanās it kā sūtīja sodu viņam — biedu, ka liktenis, soļojams ar saindētām vīģēm, vēlreiz varētu apstāties savā gaitā un ar netiešu atsitienu trāpīt viņa tēvu. Tad būs /ēl viena zibens šautra, vēl viens negaidīts upuris, bet viņam — visudārgākais pasaulē. Vienā mirklī grāfa pre lestības spēks bija sabrucis, bezpalīdzīgs un trīcēdams kā bērns, viņš izbailēs stāvēja liktenim pretim.

pēdējo reizi apskaujot… Nāves iemesls, mans dievs! Jūs zināt, ka ārsti paši ne vienmēr uzdrošinās skaidri izteikties …

Pjērs apklusa, viņš pēkšņi izdzirdēja mirstošās Benc-

— Bet, — Pjērs lēni iesāka, it kā vārdus meklēdams, — no laikrakstiem jūs taču uzzinājāt, ka firsts pirmais Šķīrās no pasaules un konlesīna mira aiz sirdssāpēm, viņu

detas balsi sakām viņam briesmīgo uzdevumu: «Jūs redzēsiet viņa tēvu, es uzdodu jums viņam pateikt, ka nolādu viņa dēlu. Es gribu, lai viņš to zina, viņam tas jāzina patiesības un taisnības labā.» Lielais dievs, vai viņam ir jāpaklausa, vai tas bija viens no tiem svētajiem uzdevumiem, kas jāizpilda pat, ja asaras un asinis straumēm plūstu? Dažus mirkļus Pjēra sirdī norisa cīņa, viņš svārstījās starp patiesību un taisnību, uz kuru atsaucās mirusī Bcnedcla, un starp savu paša vēlēšanos piedot; Pjēra iztēlē uzausa visas šausmas, kas notiks, ja viņš būs nonāvējis sirmgalvi, izpildot savu nesaudzīgo misiju, kura nedarīs labu nevienam, un kāda sajūta tad viņam būs pašam pret sevi! Un, protams, otram, šā sirmgalvja dēlam, taču vajadzēja saprast, kāda smaga cīņa norisa viņā, Pjērā, no kura tagad bija atkarīgs tēva liktenis, jo viņa skatiens kļuva vēl saspringtāks, vēl lūdzošāks.

— Sākumā gan vēl domāja par kuņģa darbības traucējumiem, — Pjērs turpināja, — bet slimā stāvoklis tik ātri pasliktinājās, ka visi nobijās un ataicināja ārstu…

Ak, Pradas acis, Pradas acis! To skatiens bija kļuvis tik izmisīgs, tik aizkustinošs un tik lūdzošs, ka priesteris tajā lasīja visu to, kas liedza viņam runāt. Nē, nē, šo nevainīgo sirmgalvi viņš nešaustīs, jo viņš, Pjērs, taču neko nebija apsolījis, viņš tikai aptraipītu ar noziegumu Benedetas piemiņu, ja paklausītu šim pēdējam viņas naida uzplūdam. Un Prada taču pats šajos īsajos neziņas mirkļos izcieta briesmīgas sāpes, kas aizpildīja visu dzīvi, tātad daļēji viņš tomēr saņēma pelnīto sodu.

r&gt;64

— Kad atnāca ārsts, — Pjērs beidza stāstīt, — viņš formāli atzina infekcijas drudzi. Tur nav nekādu šaubu… es redzēju šorīt apbedīšanu, tā bija ļoti skaista un aizkustinoša.

Orlando vairs neuzstāja. Ar mājienu viņš izteica, cik ļoti satraukts arī viņš bijis visu rīta cēlienu, domājot par mirušo izvadīšanu. Kad sirmgalvis pagriezās un trīcošām rokām sāka kārtot pa galda virsmu izsvaidītos laikrakstus, Prada sastindzis, aukstiem nāves sviedriem klāts, grīļodamies, atbalstījies uz krēsla atzveltnes, lai nenokristu, vēlreiz cieši pavērās Pjērā, bet viņa skatiens bija glā-sains un bezgalīgas pateicības pilns.

— Es aizbraucu šovakar, — Pjērs salauzts atkārtoja, gribēdams sarunu beigt. — Atnācu, lai atvadītos no jums… Vai jums nav man kāds uzdevums Parīzē?

— Nē, nē, nav nekā, — teica Orlando.

Tad pēkšņi viņš ko atcerējās:

— Ak ja, man ir gan kāds uzdevums… Jūs varbūt atceraties mana vecā cīņu biedra, viena no Garibaldi tūkstoš vīriem — Teofila Morēna grāmatu, tā ir rokasgrāmata bakalaura grāda iegūšanai, viņš gribēja to pārtulkot itāliski un izdot pie mums. Esmu ļoti iepriecināts, jo man apsolīja, ka to izmantos mūsu skolās, bet ar noteikumu, ka viņš izdarīs dažus grozījumus… Lui-dži, pasniedz man to sējumu, kas ir tur uz plaukta.

Kad dēls bija viņam iedevis prasīto sējumu, viņš rādīja Pjēram atzīmes, kuras bija uzrakstījis ar zīmuli uz malām, paskaidrodams, kādas izmaiņas jāizdara autoram grāmatas plānā.

— Esiet tik laipns un aiznesiet pats šo eksemplāru Morēnām, kura adrese ir vāka otrā pusē. Jūs man aiztaupīsiet garu vēstuli un pateiksiet to skaidrāk un pamatīgāk desmit minūtēs, kur man būtu jāraksta desmit lappuses. Apskaujiet Morēnu no manis un sakiet, ka es viņu vienmēr vēl mīlu, ak, no visas sirds, kā toreiz, kad man bija veselas kājas un mēs abi cīnījāmies kā velni zem ložu lietus!

Iestājās neilgs klusums — tas mulsais klusums, kas rodas pirms šķiršanās.

—• Tātad sveiki! Apskaujiet mani, apskaujiet savā un viņa vietā, apskaujiet mani liegi, kā nupat mazais An-džolo to darīja… Es esmu tik vecs, un ar mani iet uz beigām, mans mīļais Fromāna kungs, ka jūs man atļausiet sevi uzrunāt «mans bērns» un noskūpstīt jūs kā vectēvam

un novēlēt jums drosmi, sirdsmieru un ticību dzīvei, kas vienīgā palīdz mums dzīvot.

Pjērs bija tik dziļi saviļņots, ka asaras sariesās acīs, un, kad no visas sirds noskūpstīja veco, likteņa piemeklēto varoni uz abiem vaigiem, viņš juta, ka arī tas raud. Ar savu vēl spēcīgo roku sirmgalvis turēja Pjēru kā spīlēs mirkli pie sava krēsla, kamēr, cēli paceldams otru roku, rādīja tam vēl pēdējo reizi Romu — bezgalīgo, skumjo pilsētu zem pelnu pelēkajām debesīm. Viņa balss bija klusa, trīsoša un lūdzoša.

— Un es jūs lūdzu, apsoliet man mīlēt mūsu Romu, jo, par spīti visam, tā ir mūsu šūpulis, mūsu māte! Mīliet to tā dēļ, kas tā bija, mīliet to tā dēļ, kas tā grib būt!… Mīliet to, lai tā vēl pastāv, lai tā pastāv mūžu mūžos!

Nespēdams atbildēt, Pjērs atkal apskāva Orlando, vecā vīra aizrautīgās dedzības saviļņots; par savas dzimtenes pilsētu viņš teica vārdus, kādus mēdz tņikt dievinātai sievietei, kad pašam vēl ir trīsdesmit gadu. Pjēram viņš šķita tik skaists, dižens ar sirmo, kuplo veca lauvas galvu, šis vecais vīrs, kurš tik neatlaidīgi ticēja drīzai atdzimšanai, ka Pjēra acu priekšā iznira otrs — savā neatlaidīgā ticībā tikpat dižens sirmgalvis, kas neatkāpās no savas pārliecības, kas bija sagatavojies mirt uz vietas, debesīm grūstot pār to. Pjēra iztēlē tie vienmēr stāvēja viens otram pretim lieli un cēli savas pilsētas dažādās malās, gaidīdami nākotni.

Kad Pjērs bija atvadījies no Pradas un atradās Divdesmitā septembra ielā, viņam atlika tikai atgriezties Džūlijas ielas pilī, lai sakravātu ceļasomu un aizbrauktu. Visas atvadu vizītes bija izdarītas, un viņam vajadzēja vienīgi atsveicināties no donnas Serafīnas un kardināla, lai pateiktos par laipno viesmīlību. Viņam vienīgajam taču atvērsies viņu durvis, jo pēc atgriešanās no apbedīšanas abi bija ieslēgušies savās istabās un izlēmuši nevienu vairs nepieņemt. Tātad līdz ar krēslas iestāšanos Pjērs bija pilnīgi viens plašajā pilī, un vienīgi Viktorīna dalījās ar viņu vientulībā. Kad priesteris izteica vēlēšanos vakariņot kopā ar donu Vidžilio, Viktorīna atbildēja, ka arī abats aizslēdzis savas durvis, un, kad Pjērs pieklauvēja pie sava kaimiņa istabas durvīm, vēlēdamies pēdējo reizi vismaz tam paspiest roku, viņš nesaņēma pat atbildes; Pjērs saprata, ka sekretāram bija atkal uznākusi drudža un neuzticības lēkme, saprata, ka to māca bailes sevi vēl vairāk kompromitēt un tas negribēja priesteri ielaist. Tagad bija viss nokārtots; vilciens atstāja Romu desmitos un septiņpadsmit minūtēs, un viņš vienojās ar Viktorīnu, ka pulksten astoņos, kā parasti, tā noliks vakariņas viņa istabā uz mazā galdiņa. Viktorīna pati ienesa lampu un gribēja palīdzēt sakravāt viņa veļu. Bet Pjērs atteicās no viņas palīdzības, un Viktorīnai vajadzēja atstāt viņu vienu.

Pjērs bija nopircis nelielu lādi, jo ceļasoma bija par mazu, lai tajā aizvestu veļu un apģērbus, ko bija licis atsūtīt no Parīzes, kad viņa uzturēšanās šeit ieilga. Šis darbs tomēr neprasīja ilgu laiku, skapis drīz vien bija tukšs, tāpat arī atvilktnes; lāde un soma bija pilnas un aizslēgtas ar atslēgu. Pulkstenis rādīja tikai septiņi, un viņam bija jāgaida vēl vesela stunda līdz vakariņām; tad skatieni, klīstot gar sienām, lai pārliecinātos, vai nav kas aizmirsts, apstājās pie senās gleznas, nezināma meistara darba, kas viņu tik bieži bija saviļņojusi šeit. Lampas gaisma krita tieši uz gleznu, kas vizinoja neparasti skaidra; šoreiz Pjēram jo dziļi iesāpējās sirds, šai pēdējā stundā pilī viņam glezna šķita kā simbols viņa neveiksmei Romā; šo neveiksmi viņš saskatīja sāpju sagrauztās, puskailās sievietes traģiskajā tēlā; ietinusies skrandās, tā bija raudādama sakņupuši uz sliekšņa, tā bija padzīta no pils un izmisumā aizsegusi ar rokām seju. Vai tad šī atstumtā, mīlošā sieviete, kura tik rūgti raudāja, kuru neviens nepazina, kuras seju neredzēja, par kuru neviens nezināja, no kurienes tā nāca, par kuru nezināja, ko tā bija noziegusies, — vai tad šī sieviete nebija visu Pjēra velto cīņu atspulgs, vai tā nemēģināja, tāpat kā viņš, vērt patiesības durvis? Vai šī glezna neatspoguļoja briesmīgo izmisumu, kādā grimst cilvēks, kad priekšā ir mūris, kas slēpj nezināmo? Ilgi Pjērs skatījās uz gleznu, un no jauna viņu sagrāba mokošas skumjas, ka viņam jāaiziet no še jienes, neredzējušam sievietes seju, ko slēpa zeltaino matu viļņi, šo skumīgi skaisto seju, kura viņa iztēlē staroja jaunības daiļumā un noslēpuma burvīgumā. Un priesterim šķita, ka viņš pazīst to, likās, nupat viņš jau bija uzminējis tās noslēpumu, kad pēkšņi kāds klauvēja pie durvīm.

Pjērs bija pārsteigts, redzot ienākam Narcišu Abēru, kurš jau kopš trim dienām bija aizbraucis uz Florcnci; jaunajam sūtniecības atašejam sagādāja prieku pastaigas pa mākslas darbu galerijām. Tūlīt arī Narciss atvainojās par savu pēkšņo iebrukumu.

— Jūs jau esat sakravājis savas mantas, es zinu, ka jūs šovakar aizbraucat, un negribēju to pieļaut, ka jūs atstātu Romu un es nebūtu atvadījies no jums… Kādi šausminoši notikumi ir norisinājušies, kopš neesam redzējuši viens otru! Es atgriezos tikai šodien pēcpusdienā un nevarēju piedalīties nelaiķu izvadīšanā šorīt. Bet jūs varat gan iedomāties, kā es satraucos, kad uzzināju par šiem abiem traģiskajiem nāves gadījumiem.

Narciss izvaicāja Pjēru, nojauzdams kādu apslēptu drāmu, izvaicāja viņu kā cilvēks, kurš pazīst baigo, leģendāro Romu. Viņš tomēr neprasīja sīkumus, jo, būdams pārāk gudrs, nevēlējās apgrūtināt sevi ar šaubīgiem noslēpumiem. Viņš apmierinājās ar to, ka jūsmoja par abiem mīlētājiem, kuri apskāvušies izskatījās tik neparasti skaisti. Narciss tikai dusmojās, ka neviens nebija iedomājies tos uzzīmēt.

— Jūs taču pats, mans dārgais, varējāt to izdarīt! Tas taču nekas, ka neprotat zīmēt. Jūs zīmējumā būtu ielicis savas jūtas un atstājis pasaulei meistardarbu.

Tad viņš nomierinājās un turpināja:

— Ak, nabaga kontesīna, ak, nabaga firsts! Ziniet, šajā zemē viss var pēkšņi izgaist, pazust, tikai skaistums ne, tas ir bijis šajā zemē, un tas ir mūžīgs, neiznīkstošs!

Pjēru dziļi pārsteidza šie vārdi. Viņi vēl ilgi tērzēja par Itāliju, par Romu, Neapoli un Florenci. — Ak, Flo-rence! — ilgās nopūzdamies, atkārtoja Narciss. Viņš bija aizdedzinājis cigareti, vārdi lēnām plūda pār lūpām, skatieniem klīstot gar sienām.

— Jums te bija labi, te ir tāds klusums. Nekad neesmu bijis šajā stāvā.

Abēra skatiens joprojām slīdēja gar sienām, un pēkšņi tas apstājās pie vecās gleznas, kuru apgaismoja lampa. Mirkli viņš pārsteigts mirkšķināja acis, tad pēkšņi piecēlās un piegāja pie gleznas.

— Kas tad tas? Kas tad tas? Tā ir lieliska, tā ir ļoti skaista!

— Patiešām, — Pjērs atbildēja. — Neesmu mākslas pazinējs, bet mani tā ļoti ietekmēja jau no pašas pirmās dienas; cik gan bieži satrauktu sirdi apstājos pie tās un nespēju izskaidrot savas jūtas!

Narciss neatbildēja vairs, bet rūpīgi apskatīja gleznu tuvumā kā lietpratējs, kura asais skatiens izprot īstu mākslas darbu un novērtē pirkuma cenu. Dīvains prieks atspoguļojas viņa gaišajā, bālajā sejā, bet pirksti viegli drebēja.

— Tas ir Botičelli, tas ir Botičelli! Nav nekādu šaubu. Paskatieties uz rokām, skatieties uz auduma krokām. Un matu nokrāsa, gleznošanas maniere, viss kompozīcijas vieglums… Ak, Botičelli, ak mans dievs, tas noteikti ir Botičelli!

Narciss pagura aizvien pieaugošajā jūsmā, kas kļuva jo lielāka, jo vairāk iedziļinājās gleznas sižetā, kas bija tik mīklains, lai gan vienkāršs. Vai tas nebija jau izteikts modernisms? Mākslinieks bija paredzējis mūsu nožēlojamo gadsimtu, mūsu nemieru nezināmā priekšā, mūsu ciešanas, ja nespējam ieiet pa mūžam slēgtajām durvīm, kas slēpj no mums nezināmo. Tas bija visas pasaules niecības mūžsenais simbols — šī sieviete, kuras seja nebija redzama, bet kura tik rūgti raudāja; neviens nespēja nožāvēt viņas asaras. Kāds atradums! Botičelli nepazīstama glezna, kas nav reģistrēta nevienā katalogā! Kāds tas bija atradums!

— Vai jūs zinājāt, — beidzis jūsmot, Narciss vaicāja, — ka tas ir Botičelli?

— Tiešām ne! Kādu dienu par to jautāju donam Vi-džilio, bet viņš visai maz interesējās par šo gleznu. Viktorīna, kurai arī par to vaicāju, man atbildēja, ka visi šie vecie krāmi ir vienīgi putekļu krātuves.

Satrauktais Narciss iesaucās:

— Kā, šajā mājā ir Botičelli glezna, un neviens par to nezina! Ak, tagad es pazīstu romiešu dižciltīgos; to lielais vairums nav spējīgi ieraudzīt savu gleznu vidū īstus mākslas darbus, ja tiem nav uzlīmēta etiķete!… Botičelli glezna! Tā gan ir mazliet cietusi, protams, bet, to restaurējot, notiks brīnums, tā būs slavena glezna, kuru būšu lēti novērtējis, ja teikšu, ka muzejs par to dotu…

Pēkšņi viņš apklusa, neminēdams skaitli, nobeigdams teikumu ar neskaidru mājienu. Bija jau satumŠis, un, kad ienāca Viktorīna ar Džakomo, lai noliktu Pjēram uz mazā galdiņa traukus vakariņām, Narciss pagrieza Botičelli gleznai muguru, neteikdams vairs ne vārda. Pjērs, kura uzmanība bija pamodināta, nojauta visu, kas risinājās drauga prātā, jo viņš bija kļuvis salts un vienaldzīgs, viņa blāvās acis mirdzēja tērauda pelēkumā. Pjērs saprata, ka eņģelim līdzīgajā jauneklī, kurš centās atdarināt īstu florencieti, slēpās darījumu cilvēks, kas apbrīnojami pārvaldīja savu īpašumu un, kā stāstīja, bija pat mazliet skops. Pjēram bija jāpasmaida, redzot, ka Narciss nostājas nožēlojamas dievmātes gleznas priekšā, kas

bija kādas astoņpadsmitā gadsimta gleznas slikta kopija un karājās blakus Botičelli šedevram.

— Skatieties, šī te nemaz nav slikta! — viņš iesaucās. — Man kāds draugs uzdeva viņam nopirkt dažas vecas gleznas… Sakiet, Viktorīna, — kā jūs domājat, vai tagad, kad donna Serafīna un kardināls ir palikuši vieni paši, ka jūs domājat, vai tie labprāt negribētu tikt vaļā no dažām vecām, bezvērtīgām gleznām?

Kalpotāja pacēla abas rokas, it kā teiktu — ja tas no viņas būtu atkarīgs, viņa ļautu aiznest projām kaut visas.

— Ak, cienīts kungs, tirgotājam pārdot viņi negribētu, jo tad sāktu klīst apkārt neglītas valodas, bet draugam, esmu pārliecināta, viņi labprāt sagādātu šo prieku. Māju uzturēt ir grūti, un nauda būtu vēlama.

Veltīgi Pjērs centās aizturēt Narcišu, lai tas vakariņotu kopā ar viņu. Jaunais cilvēks dievojās, ka viņam esot norunāta satikšanās. Viņš pat esot mazliet nokavējies. Un viņš steidzās projām, kad bija paspiedis priestera abas rokas un novēlējis tam laimīgu ceļu.

Pulkstenis nosita astoņi. Tikko Pjērs bija palicis viens, viņš apsēdās pie mazā galdiņa, arī Viktorīna palika turpat, lai pakalpotu viņam, kad bija aizraidījusi Džakomo, kurš bija grozā uzneŠis traukus un ēdienus.

— Mani tas padara traku, kad redzu, cik lēni šeit kustas cilvēki. Turklāt, abata kungs, man tas sagādā lielu prieku, ja varu jums pasniegt pēdējās vakariņas. Redziet, es liku jums pagatavot vakariņas pēc franču paražas — jūras buli rīvmaizē un ceptu cāli.

Pjēru aizkustināja Viktorīnas uzmanība, viņš jutās laimīgs, ka viņam līdzās bija viņa tautiete, kad viņš vakariņoja viens šajā dziļa klusuma pārņemtajā tumšajā un tukšajā pilī. Viktorīnas apaļajā, tuklajā sejā vēl vīdēja skumjas par mīļās kontesīnas sāpīgo zaudējumu. Taču atkal atsākās viņas ikdienas darbs, kuru viņa bija uzņēmusies pildīt; šis darbs ļāva viņai atgūties; dzīvesprieks un darbīgums deva spēku nabaga pazemīgajai kalponei pārciest smagos likteņa triecienus. Pasniedzot Pjēram ēdienus, viņa jautri tērzēja.

— Kad es iedomājos, abata kungs, ka jūs jau parīt būsiet Parīzē! Ziniet, tad man liekas, ka es tikai vakar būtu aizbraukusi no Ano. Jā, cik tur ir skaista zeme — auglīga un dzeltena kā zelts, ne tāda kā šeit; šeit zeme ir liesa un ož pēc sēra. Atceros skaistos, jaunos vītolus

mūsu strauta krastā! Un nelielo mežiņu, kur tik daudz sūnu! Šeit viņiem lādu koku nav, to lapas ir baltas kā skārds, un šejienes muļķīgā saule izdedzina visu zāli. Mans dievs, pirmo laiku, dzīvodama šeit, es nezināju, ko būtu devusi par lietus gāzmu, kas mani izmērcētu līdz ādai un noskalotu viņu netīros putekļus. Vēl šodien man sirds straujāk pukst, tiklīdz iedomājos par skaistajiem rītiem pie mums dzimtenē, kad iepriekšējā dienā bija lijis un viss lauks laistījās tik burvīgā skaistumā, ka likās — tas smejas, pēc tam kad bija asaras lējis… Nē, nē, nekad es nepieradīšu pie šīs velna pilsētas Romas! Kādi cilvēki, kāda zeme!

Pjērs uzjautrinājās par viņas uzticīgo pieķeršanos dzimtenei, par to, ka viņa pēc divdesmit pieciem šeit aizvadītiem gadiem tomēr vēl jūtas svešiniece; viņai iedvesa bailes šī spilgtās saules un mežonīgās augu valsts pilsēta; viņa bija mērenāka klimata bērns, uzaugusi patīkamā zemē, kuru rītos veldzēja sārtas miglas dūmaka. Arī Pjērs pats varēja teikt par sevi, ka nespēja bez satraukuma iedomāties, ka drīz vien redzēs mīļos, skaistos Senas krastus.

— Bet kas tad jūs šeit saista, kad jūsu jaunās kundzes vairs nav, kas jūs varētu aizturēt šeit? Kādēļ gan jūs nevarētu kopā ar mani kāpt vilcienā?

Pārsteigta viņa raudzījās Pjērā.

— Man — aizbrauki kopā ar jums, atgriezties dzimtenē!… Ak nē, abata kungs, tas nav iespējams. Vispirms tā būtu liela nepateicība, jo donna Serafīna ir pie manis pieradusi un es darītu ļoti nepareizi, atstājot viņu un viņa eminenci, kad tiem uzbrukusi nelaime. Un ko gan es darītu citur? Tagad mana ala ir šeit.

— Tātad jūs Ano nekad vairs neredzēsiet?

— Nē, nekad, tas ir skaidrs.

— Un vai tad jums būs vienalga, ka jūs tādā gadījumā apbedīs šajā zemē, zemē, kas ož pēc sēra?

Viņa vaļsirdīgi iesmējās.

— Ak, ja es būšu mirusi, tad tas man būs vienalga!… Dusēt ir visur labi, abata kungs! Un tas ir jocīgi, ka jūs tā rūpējaties par to, kas būs pēc nāves. Nekas nebūs, nudien! Kas mani apmierina un kas mani izklaidē — tā ir doma, ka viss būs beidzies uz mūžīgiem laikiem un es atpūtīšos. Dievs rnurns atpūtu ir parādā, jo mēs esam daudz strādājuši… Jūs zināt, ka es neesmu ticīga, ak, nē! Bet neticība mani nekad nav traucējusi būt godīgai.

Man nekad nav bijis mīļākais. Ja io saka manā vecumā, tas izklausās ģeķīgi. Bet tomēr es to saku, jo tā ir tīrā patiesība.

Viņa smējās atkal kā krietna sieviete, kura netic mācītājiem, bet kuras sirdsapziņu nenospiež neviens grēks. Un Pjērs atkal sajūsminājās par šo vienkāršo dzīves uztveri, praktisko saprātu un darba mīlestību; Viktorīna, viņaprāt, iemiesoja sevī visu vienkāršo Francijas tautu, kas vairs netic un nekad arī neticēs. Ak, kaut arī viņš spētu tāds būt — izpildīt savu pienākumu un tad aiziet mūžīgā mierā, nemocīdamies ar lepniem sapņiem, izjuzdams vienīgi prieku par lo, ka savu darba daļu veicis labi!

— Tātad, Viktorīna, ja es kādreiz nokļūšu Ano, vai pateikt labdienas no jums mazajam mežiņam, kur ir tik daudz sūnu?

— Jā, abata kungs, dariet to un sakiet, ka es to glabāju savā sirdī un redzu, kā tas zaļo.

Pjērs bija beidzis vakariņot, un Viktorīna lika Džakomo aiznest traukus. Pulkstenis rādīja tikai pusdeviņi, viņa deva priesterim padomu vienu stundu pavadīt mierīgi savā istabā. Kādēļ gan tik agri steigties uz staciju un tur salt? Pusdesmitos viņa aizsūtīšot pēc važoņa; un, tiklīdz fiakrs būšot piebraucis, viņa uznākšot augšā un likšot nonest viņa ceļasomas. Tagad viņš varot būt gluži mierīgs, jo neesot ne par ko jārūpējas.

Kad Viktorīna bija aizgājusi un Pjērs palika viens, viņam tiešām radās tukšuma un dīvainas vientulības sajūta. Viņa ceļasoma un nelielā lāde gulēja uz grīdas istabas kaktā. Un cik gan sveša viņam šķita šī istaba — mēma, tukša, kā izmirusi! Viņam vēl atlika tikai aizbraukt, un viņš jau arī it kā nebija vairs šeit, Roma ap viņu bija tikai mirāža, maldu tēls, ko viņš atmiņā aiznesīs sev līdzi. Vēl vesela stunda! Viņam tā likās bezgala gara. Viņam pie kājām snauda vecā, vientuļā pils savā nomācošajā klusumā. Viņš apsēdās, lai pacietīgi gaidītu, un ieslīga dziļās pārdomās.

Pjēra iztēlē iznira viņa grāmata «Jaunā Roma» — kā viņš to bija rakstījis, kā bija ieradies šeit to aizstāvēt. Viņš atcerējās savu pirmo rītu Romā uz Janikula pakalna, San Pietro in Montorio terases malā, pretim ilgotajai Romai, kas vīdēja kā atjaunota bērnišķīgā maigumā zem plašajām, skaidrajām debesīm un šķita lidojam rīta dzidrajā svaigumā. Šeit viņam radās svarīgais jautājums: vai katolicisms var atjaunoties, atgriezties pie pirmatnējās kristietības un būt demokrātijas reliģija, ticība, kuru gaida sabangotā, nāves briesmās ieslīgusī mūsdienu pasaule, lai rastu mieru un spēju dzīvot? Viņa sirds pukstēja jūsmā un cerībās, tikko viņš bija uzelpojis pēc Lurdas pārdzīvojumiem, viņš nāca šurp, lai šeit veiktu savu otro un pēdējo eksperimentu, vaicādams Romai, kāda būs tās atbilde. Un tagad eksperiments nebija izdevies; tagad viņš zināja atbildi, kādu viņam deva Roma ar savām drupām, saviem monumentiem, pat ar savu zemi, ar savu tautu, saviem prelāticm, saviem kardināliem un savu pāvestu. Nē, katolicisms nevarēja atjaunoties! Tas nevarēja atgriezties pie pirmatnējās kristietības, nē! Tas nevarēja būt demokrātijas reliģija, jaunā ticība, kas glābtu vecās, nāves apdraudētās sabiedrības. Kaut arī likās, ka tā izcelsme ir demokrātiska, tas tomēr bija pienaglots pie šīs romiešu zemes; tas bija karalis pret paša gribu un spiests turēties pie pasaulīgās varas, ja negribēja aiziet bojā pašnāvībā; tas bija saistīts ar tradīcijām, saistīts ar dogmām, tā attīstība bija tikai šķietama, īstenībā tas bija tik nekustīgs kā pāvesta vara aiz Vatikāna bronzas durvīm; pāvests, sapņodams par pasaules kundzību, bija cietumnieks, astoņpadsmit gadsimtu vecs atavisma rēgs. Kur viņa tuvākā mīlestības sakarsētā priestera ticība meklēja kristīgās draudzes atdzimšanu un dzīvību, tur viņš bija atradis nāvi, sairušas pasaules pīšļus, kur nevarēja dīgt vairs jauni asni; tā bija iztukšota zeme, kur nebija iespējama vairs neviena cita uzplauksmc, kur pastāvēt varēja tik despotiskā pāvesta vara, kas bija valdniece gan pār miesu, gan pār dvēseli. Viņa sirds saucienam pēc jaunas reliģijas Roma bija atbildējusi, nosodot viņa grāmatu, nosaucot to par ķecerīgu un nolādamu grāmatu; viņš pats rūgtās vilšanās sāpēs bija atteicies no tās; viņš bija visu redzējis, bija visu sapratis, viss bija sagruvis, un viņš pats, viņa dvēsele, viņa saprāts bija aprakti zem drupām.

Pjēram trūka gaisa. Viņš piecēlās un plaši atvēra logu, kas pavēra skatu uz Tibru, lai mazliet atbalstītos uz palodzes. Pret vakaru lietus bija atkal sācis līt, bet nu jau bija pārstājis. Gaiss vēsmoja ļoti silts, mitrs un smacīgs. Pelnu pelēkajās debesīs droši vien bija parādījies mēness, jo varēja to jaust aiz mākoņiem, kurus tas gaismoja dzeltenus un neizsakāmi drūmus. Sai snaudošas nakts-lampiņas zalgurnā plašais apvārsnis šķita melns un spokains ar Janikula pakalnu tieši pretim, uz kura vīdēja

Traslevēras sablīvētās mājas, un tur, lejup pa kreisi, neskaidrās Palatīna pakājes virzienā tecēja upe, bet pa labi bālajā debesu fonā pacēlās Svētā Pētera katedrāles valdonīgais kupols. Kvirinālu Pjērs nevarēja saskatīt, bet viņš zināja, ka tas atrodas aiz katedrāles, viņa iztēlē tas ar savu bezgalīgo fasādi šādā skumjā, sapņainā nakti aizsedza visai plašu apvāršņa malu. Roma tagad šķita miglaina, tumsā gaistoša, gluži citāda nekā jaunības un sapņu Roma, kuru viņš bija ieraudzījis pirmajā dienā no Janikula virsotnes un jūsmojis; tā bija gluži citāda nekā tagad, kad tikko manāmi tumsnēja tālumā. Iznira vēl cita atmiņa, kad Pjēram likās, ka trīs galvenās pakalnu virsotnes ir simboliskas virsotnes, kurās apvienojās gadsimtiem ilgā Romas vēsture — antīkā Roma, pāvesta Roma un laikmetīgā itāliešu Roma. Kaut arī Palatīns, kura slavas oreols bija nobālis, palika tas pats pakalns, uz kura pacēlās senča — pasaules valdnieka imperatora un augstā priestera Augusta rēgs, tad tagad Svētā Pētera katedrāli un Kvirinālu Pjērs skatīja citām acīm: tie it kā bija apmainījušies vietām. Viņš saprata, ka karaļa pilij, kurai viņš neveltīja uzmanību, kura šķita kā zemas, garumā izstieptas kazarmas, šim jaunās valdības miteklim, kas likās izredzēto pilsētu zaimojošs jauninājuma mēģinājums, tagad — kā viņš bija teicis Orlando — bija cita nozīme; tās nozīme vērtās aizvien lielāka, tā pārņēma arvien lielāku platību, drīz vien tā aizsegs visu apvārsni; Svētā Pētera katedrāle turpretim, kura Pjēram bija likusies tik dižena ar savu debeszilo kupolu, kas pacēlās pār visu pilsētu, — Svētā Pētera katedrāle, kas viņam bija šķitusi kā neuzvarams milzis, tagad likās saplaisājusi un kļuvusi mazāka, tā bija viena no tām senatnes celtnēm, kas mēdz sagrūt pēkšņi un uzreiz, jo bija nemanāmi un slepeni drupusi laika skrejā.

Dobji šalkoja uzplūdušās Tibras viļņi, un Pjērs nodrebēja, sajuzdams sejā ledainu dvesmu. Pēkšņās atmiņas par trim virsotnēm, par simbolisko trīsstūri atmodināja viņā domas par lielā mēmā — tautas, pazemoto, nabadzīgo ļaužu — ilgajām ciešanām; šo ļaužu dēļ pāvests un karalis pastāvīgi bija ķildojušies, katrs gribēja būt noteicējs par to. Sī nesaskaņa turpinājās ilgi, jau kopš dienas, kad sadalīja imperatora Augusta mantojumu un imperatoram bija jāsamierinās ar varu pār cilvēku miesu, bet dvēseļu valdīšana jāatstāj pāvestam, kuru kopš šā brīža vajāja viena vēlēšanās — atgūt laicīgo varu; svē-

tais tēvs apgalvoja, ka laicīgā vara viņam atņemta pret dieva gribu. Sī ķilda satrauca pasauli, un asinis lija veltīgi visus viduslaikus, jo ne pāvests, ne valsts nespēja vienoties par guvumu, ko tie sarāva gabalos. Beidzot tauta — lielais mēmais, kuram bija apnikusi apspiešana un nabadzība, — pacēla balsi: Reformācijas laikmetā tas nokratīja pāvesta jūgu un pēc tam, 1789. gada niknuma uzplūdā, gāza karaļus. Un, kā Pjērs bija aprakstījis savā grāmata, šie apvērsumi bija labvēlīgi pāvesta varai, tte sekmēja viņa senseno sapņu īstenošanu, jo svētajam tēvam nebūs jārūpējas par gāztajiem troņiem, viņš varēs pievērsties nožēlojamai tautai un šoreiz to tiešām iegūt sev. Vai tad tas nebūtu brīnums, ja laicīgo varu zaudējušais Leons XIII pievienotos sociālistiem, savāktu visus likteņa apspiestos dzīves pabērnus un dotos cīņā pret karaļiem ceturtās šķiras priekšgalā, kam piederēs nākošais gadsimts? Mūžīgā cīņa par to, kas iegūs lautu, turpinājās vēl joprojām tikpat asa, turpinājās pašas Romas visai ierobežotajā teritorijā; Vatikāns un Kvirināls atradās viens otram pretim, pāvests un karalis varēja redzēt viens otru no savu pilu logiem, zem kuriem rindojās vecpilsētas sarkanie jumti, kur mita tauta, par kuru tie abi savā starpā ķīvējās tāpat kā piekūns ar vistu vanagu mazo meža putnu dēļ. Un te Pjērs saprata — katolicisms bija nolemts liktenīgai bojāejai, jo tas jau bija savā būtībā tiktāl monarhisks, ka Romas apustuliskā pāvesta vara nevarēja atteikties no laicīgās varas, ja negribēja iznīkt. Veltīgi tas liekuļoja pievēršanos tautai, veltīgi liekuļoja līdzjūtību; tagadējās demokrātijas laikos nebija vietas no dieva saņemtajai, neierobežotajai varai pār visu pasauli. Atkal un atkal Pjērs saskatīja augstajā priesterī vēlmi kļūt par imperatoru, un tas arī bija galvenais iemesls, kas iznīcināja viņa sapni, kas iznīcināja viņa grāmatu, lika visam sagrūt drupās, pie kurām viņš tagad stāvēja apmulŠis, bez spēka un drosmes.

Sī pelnos grimusī Roma, kuras celtnes saplūda kopā miglājā, lika sažņaugties Pjēra sirdij tik ļoti, ka viņš noslīga atkal uz krēsla blakus savai bagāžai. Nekad vēl viņš nebija izjutis tik nomācošu satraukumu; šķita, ka viņa dvēsele tuvojas savai bojāejai. Viņš atcerējās, kādā noskaņā pēc neveiksmes Lurdā viņš bija braucis šurp, lai vēlreiz izmēģinātu laimi. Viņš nebija šeit ieradies, lai atgūtu vientiesīgo, neviltoto bērna ticību, bet viņš ieradās šeit, lai gutu augstāko — saprātīga gara ticību, kas

paceļas pāri ritu un simbolu važām, ticību, kas balstās uz pārliecību par savu taisnību un tiecas sniegt cilvēcei laimi. Ja arī Pjēra sapnis sagruva, ja arī atjaunotais katoli cisms nespēja būt jaunās tautas reliģija un tikumiskais likums, ja pāvests Romā un kopā ar Romu nebija tēvs, nebija derības šķirsts, nebija garīgais vadonis, kam viss piederēja, kam viss paklausīja, tas Pjēram nozīmēja pē dējo ceribu sabrukumu, pēdējo sagruvumu, kurā bojā gāja pašreizējā sabiedrība. Pārāk ilgas nabago ļaužu ciešanas neizbēgami aizdegs pasaules ugunsgrēku. Visu šo kāto liskā sociālisma balstu, kas viņam bija šķitis tik ļoti izdevīgs vecās baznīcas nostiprināšanai, Pjērs redzēja šajā stundā nogāztu zemē, viņš to novērtēja bargi — kā vienkāršu pārejas laikam nepieciešamu līdzekli, kas varbūt varēja gadiem ilgi saturēt kopā drupas, taču tas viss turējās tikai uz tīši safabricētiem pārpratumiem, veikliem meliem, uz diplomātiju un politiku. Nē, nē! Veselais sa prāts sacēlās pret to, ka tautu centās atgūt, lai to pēc tam pieviltu, glāstītu un tad verdzinātu, un visa šī sistēma acīmredzot bija deģenerējusies, bīstama un varēja izraisīt visdrausmīgāko katastrofu. Tās tātad bija beigas; nekas nepalika vairs savā vietā, un vecajai pasaulei bija jāpazūd asiņainajā krīzē, kuras tuvošanos vēstīja drošas pazīmes. Un, raugoties šajā haosā, Pjērs juta, ka viņam vairs nebija dvēseles, jo šajā eksperimentā viņš bija no jauna zaudējis savu ticību, Pjērs bija nojautis, ka šis eksperiments būs izšķirošs: viņš bija juties jau iepriekš pārliecināts, ka viņš no šī pārbaudījuma iznāks vai nu stiprināts ticībā, vai satriekts uz visiem laikiem. Zibens bulta bija viņu trāpījusi. Augstais dievs, ko lai viņš tagad dara?

Satraukums Pjēru māca tik ļoti, ka viņš piecēlās un sāka staigat pa istabu, lai mazliet nomierinātos. Augstais dievs, ko lai viņš tagad iesāk, kad bija pamests šaubu un sāpīga noguruma varā, un sutana vēl nekad nebija tik smagi spiedusi viņa plecus! Viņš atcerējās vārdus, ar kādiem viņš monsenjoram Nanī bija atbildējis, ka viņa dvēsele nevarot piekāpties, ka viņa ticība glābt pasauli ar mīlestību nevarot mirt, ka viņš atbildēšot ar otru grāmatu, ka pateikšot, kādā jaunā zemē vajadzētu rasties jaunai reliģijai. Jā, tā būšot sašutumā kvēlojoša, pret Romu vērsta grāmata, kurā viņš izklāstīšot visu, ko redzējis, visu, ko dzirdējis, grāmata, kurā būšot parādīta īstenā Roma, nežēlīgā Roma, kurai trūkst tuvāku mīleslī-

bas, tur būšot parādīta Roma, kas dzīrās mirt savas purpura mantijas augstprātībā. Viņš atgriezīsies Parīzē, viņš izstāsies no baznīcas, viņš būs atkritējs. Lai notiek! Viņa mantas ir sakravātas, viņš aizbrauks, viņš uzrakstīs šo grāmatu, viņš būs lielais, gaidītais atkritējs. Ak, vai tad viss nevēsta baznīcas šķelšanos? Dīvainas kustības aizrautie, dogmu nogurdinātie un tomēr pēc dievišķā izslāpušie gari šo brīdi, šķiet, drīz piedzīvos. Leons XIII 1o apzinājās, jo visai viņa politikai, viņa tieksmei pēc kristiešu vienotības, viņa labvēlībai pret demokrātiju ir viens vienīgs mērķis — vērst plašāku un nostiprināt pāvesla varu, lai paredzamajā drīzajā cīņā tā būtu neuzvarama. Bet drīz pienāks brīdis, kad katolicisms būs sasniedzis savas politiskās piekāpšanās robežu, kad tas nevarēs vēl vairāk piekāpties, pats neaizejot bojā, pāvests drīz vien būs līdzīgs vecam hierarhiskam elkam, kuram lemts stingam un nekustīgam palikt Romā, turpretim citās zemēs, kur ticības Propagandas kongregācija cīnījās ar citām reliģijām, katolicismam būtu iespēja attīstīties. Tādēj acīmredzot Roma bija nolemta bojāejai, jo vairāk tādēļ, ka, atbrīvojot pāvestu no laicīgās varas, palīdzot garam aprast ar priekšstatu par tīri garīgu, no pasaulīgiem īpašumiem atbrīvotu pāvestu, — viss šķita veicinām anli-pāvesta rašanos kaut kur tālumā, turpretī Svētā Pētera pēctecis būs spiests stingri turēties pie sava Romas kātoju apustuliskā priekšstata. Kaut kur radīsies bīskaps vai priesteris, kas pasludinās jaunu mācību. Kur? Kas gan to var pateikt? Varbūt tur, brīvajā Amerikā, to priesteru vidū, kurus cīņa par ekŠistenci ir pārvērtusi par pārliecinātiem sociālistiem un kvēliem demokrātiem, kas gatavi iet uz priekšu kopsolī ar gadsimtu. Un, kamēr Roma nespēs atkāpties no savas pagātnes, savām mistērijām un dogmām, šis priesteris atteiksies no visa tā, kas pats jau sairst putekļos. Ak, būt tādam priesterim, būt tādam lielam reformatoram, būt nākotnes sabiedrības glābējam! Kāds neiedomājams, dižens sapnis! Tas bija cietēju tautu cerētais, gaidītais mesija! Vienu mirkli Pjēru apskurbināja šī doma, cerību un triumfa vētra viņu aizrāva un aiznesa sev līdzi, un, ja šī mācība nevarēja rasties Francijā, Parīzē, tas notiks tālumā, otrpus okeāna, vai varbūt kaut kur vēl tālāk, vienalga, kurā vielā pasaulē, tādā, kur augsne būs pieliekami auglīga, lai jaunā sēkla uzdīgtu un dotu bagātu ražu. Jauna reliģija! Jauna reliģija! Tā Pjērs sauca, atgriežoties no Lurdas, tāda reliģija, kas ne

tikai slavina aizkapa dzīvi, bet beidzot īsteno dieva valstību, par kuru stāsta evaņģēlijs, realizētu tepat, taisnīgi sadalītu bagātību un vienlaikus ar darba likumu pasaulē liktu valdīt patiesībai un taisnībai.

Kad Pjērs, jaunā sapņa savaldzināts, redzēja acu priekšā liesmojam savas nākamās grāmatas lappuses, kurās viņš, sludinot atjaunotās, brīvību nesošās Romas likumus, galīgi iznīcinās veco Romu, viņa skatiens pēkšņi pievērsās priekšmetam, kas atradās uz krēsla viņam blakus; Pjērs sākumā jutās pārsteigts. Tā arī bija grāmata, Teofila Morēna grāmata, kuru vecais Orlando bija viņam uzticējis nodot autoram; Pjērs dusmojās uz sevi, to ieraudzījis. Viņš taču būtu to gandrīz aizmirŠis šeit! Iekams Pjērs atvēra ceļasomu, lai tur ieliktu grāmatu, viņš paturēja brīdi to rokās un pašķirstīja; pēkšņi Pjēra domu gaita mainījās, it kā tajā būtu ielauzies kāds izšķirīgs faktors, kas spēj radīt apvērsumu pasaulē. Tā bija pavisam vienkārša grāmata, klasiska bakalaura rokasgrāmata, kas aptvēra vienīgi zinātnes pamatelementus, taču tā aplūkoja visas nozares un apkopoja pašreizējo cilvēces zināšanu līmeni. Vārdu sakot, tā bija zinātne, kas piepeši ar varenas, neierobežotas varas neatvairāmo spēku un enerģiju ielauzās Pjēra sapņojutnos. Zinātne aizmēza projām ne tikai katolicismu kā senu drupu putekļus, tā lika grīļoties un sabrukt arī visām reliģiskajām mācībām, visiem priekšstatiem par dievišķību. Lai dogmas sagrūtu, lai mistērijas kļūtu smieklīgas, lai nekas nepaliktu pāri no vecās ticības, pietika ar necilo, bakalauriem domāto kopsavilkumu, pietika ar nelielu mācību grāmatiņu, pietika ar vispārējām alkām pēc zināšanām, pielika ar visu tautu aptverošajām skolām. Tauta, kura iepazinusi zinātni, kura netic ne mistērijām, ne dogmām, kura netic aizkapa valstības sodiem un atmaksai, ir tauta, kuras ticība mirusi, bet bez ticības katolicisms nevar pastāvēt. Un tas ir nazis, kas krīt un cērt. Ja nepieciešams gadsimts, ja nepieciešami divi gadsimti, tad zinātne tos sagaidīs. Jo tā vienīgā ir mūžīga. Kāds absurds apgalvot, ka saprāts un reliģija nav pretrunā viens otram un ka zinātnei jākalpo dievam. Patiesībā taču ir tā, ka mūsu dienās zinātne apgāž svēto rakstu leģendas, un, lai glābtu to nožēlojamās atliekas, ticīgajiem jāpiemēro bībeles nostāsti jaunajām atziņām, atsaucoties uz to simbolisko nozīmi. Bet cik patvarīgi rīkojas baznīca, kategoriski aizliedzot katram, kas atklājis kādu patiesību, kas runā pretī

svēto rakstu koncepcijai, par to izteikties, jo tā cer, ka šī patiesība kādu dienu tiks atzīta par maldu. Nemaldīgs ir vienīgi pāvests, zinātne var maldīties; baznīca izspēlē pret zinātni tās nemitīgo taustīšanos pēc patiesības un parāda, ka zinātnes tagadējie atklājumi ir pretrunā ar agrākajiem. Kāda daļa katolim par zinātnes dievu zaimojošiem apgalvojumiem, kāda daļa viņam gar atziņām, ar kurām tā uzbrūk dogmām, ja viņš ir pārliecināts par to, ka laika gaitā zinātne un ticība apvienosies, turklāt tā, ka zinātne vārda tiešajā nozīmē būs ticības verdzene. Vai šī labprātīgā aklība un saules gaismu noliedzošā, izaicinošā nostāja nebija apbrīnojama? Un grāmatiņa — patiesības rokasgrāmata — turpināja savu darbu, iznīcinot, par spīti visam, maldus un ceļot nākotnes pasauli tāpat, kā reiz vissīkākie dzīvie organismi nemanāmi un pakāpeniski izveidoja kontinentus.

So pārdomu spilgtajā gaismā Pjēram viss kļuva skaidrs, viņš beidzot juta sevi stāvam atkal uz stingriem pamatiem. Vai zinātne jebkad ir atkāpusies? Katolicisms gan nemitīgi tās priekšā atkāpjas, tam arī turpmāk būs nemitīgi jāatkāpjas. Zinātne nekad neapstājas: soli pa solim tā maldiem atkaro patiesību, bet, ja apgalvo, ka tā cietīs sakāvi tādēļ, ka uzreiz nespēj izskaidrot pasauli, tad tas ir bezgala nesaprātīgi. Zinātne noslēpumainajam atstāj aizvien vairāk sarūkošu teritoriju, kas bez šaubām, saruks vēl vairāk ar katru nākamo reizi, kad kādai hipotēzei būs izdevies gūt pamatotu izskaidrojumu šim noslēpumainajam; ar to arī izskaidrojams, ka tā iznīcina iepriekš pieņemtās hipotēzes un tādas iznīcinās arvien vairāk un vairāk. Katolicisms ir viena no šādām hipotēzēm, un tam draud tāds pats liktenis — rīt vēl vairāk nekā šodien. Jo tas, tāpat kā citas reliģijas, savā būtībā ir tikai pasaules izskaidrotājs, ir tikai sociālais un politiskais likumu kodekss, kura mērķis ir nodrošināt zemes virsū mieru un iespējamo laimi. Likumu kodekss, aptverot visu lietu kopību, ir cilvēcisks un kā viss cilvēciskais — pārejošs. Katolicisms nevar palikt neatkarīgs, pastāvēt pats par sevi, būt pretstatā zinātnei. Taču zinātne ir visuaptveroša; to tā likusi katolicismam jau saprast, par to pārliecināties liks tam aizvien vairāk un vairāk, liekot tam vienā laidā izlabot tā nocietinājuma mūros cirstos robus, un robus tā cirtīs neatvairāmi līdz tai dienai, kad, ejot pret to pēdējā acīmredzamas patiesības triecienuzbrukumā, noslaucīs šo mūri no zemes virsas. Jāsmejas,

redzot cilvēkus, kuri zinātni grib ierobežot ar kādas noteiktas lomas tēlošanu, aizliedzot tai iespiesties tādā vai citādā jomā un pareģojot, ka tā, būdama pagurusi jau tagad, gadsimta beigās atteiksies no sava troņa. Ak jūs, niecīgie cilvēciņi, jūs, aprobežotie prāti, jūs, nožēlojamie politiķi, jūs, meligie dogmatiķi, kas valdonīgā spītā gribat likt atdzimt senajiem sapņiem! Zinātne soļos jums pāri un aizslaucīs jūs kā sakaltušas lapas!

Pjērs turpināja šķirstīt šo vienkāršo grāmatu un klausījās, ko tā viņam stāstīja par visspēcīgo zinātni. Tā nevarēja aiziet bojā; pakāpeniska patiesības iekarošana taču neapsola absolūto patiesību. Zinātne nekad nav atļāvusies apgalvot, ka tā uzreiz dos pilnīgu patiesību; pie šādas Šistēmas turas tieši metafizika, dievišķā atklāsme, akla ticība. Zinātnes uzdevums turpretī ir tikai izkliedēt maldus, ejot aizvien tālāk uz priekšu un nesot aizvien lielāku gaismu. Līdz ar to zinātne savā neapturamajā gaitā ir vienīgā iespējamā patiesība, kas pieņemama līdzsvarotiem un veselīgiem prātiem. Kas attiecas uz cilvēkiem, kurus zinātne neapmierina, kuri izjūt neprātīgu tieksmi pēc pilnīgas un tiešas atziņas, tad tic var meklēt glābiņu kādā reliģiskā hipotēzē, gan tikai ar noteikumu balstīt savu sapni uz jau iegūtajām patiesībām, ja tie grib pierādīt savu šķietamo taisnību. Viss, kas tiek celts uz pierādītiem maldiem, sabrūk. Ja reliģiskā izjūta turpina dzīvot cilvēkā, ja tieksme pēc reliģijas ir mūžīga, tad tas vēl nenozīmē, ka mūžīgs ir katolicisms, jo tas būtībā ir tikai viena reliģijas forma, kas nav pastāvējusi arvien, pirms tā pastāvēja jau citas reliģijas formas, un tam sekos atkal citas. Ticējumi var izzust, bet reliģiskā izjūta radīs atkal citas, jaunas reliģijas, varbūt pat ar zinātnes palīdzību. Un Pjēra domas pievērsās zinātnes šķietamajai neveiksmei, ko tā cietusi, uzplaukstot misticismam, kura cēloņus viņš bija aprakstījis savā grāmatā: pirmkārt, brīvības idejas zudums tautā, kura tikusi pievilta pēdējā mantības dalīšanā, un, otrkārt, nemiera izjūta privileģētajā šķirā, tukšums, kādā to pametis tās atbrīvotais saprāts un attīstītais gars. Tās ir bailes no nezināmā, kuras atkal mostas; taču tā ir tikai dabiska, pārejoša reakcija, kas seko lielam darbam, jo zinātne vēl nav paguvusi remdēt ne mūsu slāpes pēc taisnīguma, ne mūsu ilgas pēc drošības, ne arī īstenot mūsu mūžseno sapni par bezgalīgu laimi, par debesu svētlaimi. Lai katolicisms varētu atdzimt, kā tas tiek sludināts, tad būtu jāpārveido sociālā augsne; bet tā nespēj pārveidoties; tai trūkst vajadzīgās sulas, lai atjaunotu novecojušo ticības mācību, kuru skolas un laboratorijas novājina ar katru dienu vairāk. Augsne ir pārvērtusies, cits ozols augs tajā. Kaut taču zinātne tiktu reiz pie savas reliģijas, ja kādai no tās jāizaug! .Jo šī reliģija drīz vien būs vienīgā iespējamā nākotnes demokrātijai un zinību izglītotajām tautām, kurām katolicisms jau tagad ir tikai pelni!

Un pēkšņi Pjērs nonāca pie secinājuma, ka pāvesta cenzūras kongregācija izdarījusi aplamību. Tā nosodījusi viņa grāmatu un nosodīs arī jauno grāmatu, kuras iecere viņam tikko bija ienākusi prātā; tā nosodīs šo grāmatu, ja viņš vispār to uzrakstīs. Tiešām, jauka nodarbība — iznīcināt jūsmīgu sapņotāju nevainīgus sacerējumus, reliģiskus murgus, kas vērsti pret tādiem pašiem murgiem! Bet šo nelielo, klasisko grāmatu, kuru viņš turēja rokās, šo vienīgo, briesmīgo, aizvien uzvaras priekā gavilējošo ienaidnieku, kas noteikti iznīcinās baznīcu, — to kongregācija savā neapdomībā nebija aizliegusi! Tas neko nelīdzēja, ka šī grāmatiņa ienāk pasaulē pazemīgā skolas grāmatas izskatā, briesmas sākas jau ar «ābeci», kuru burtoja mazie bērni, briesmas auga, jo vairāk zināšanu ietvēra skolas mācību plāns, briesmas kļuva aizvien lielākas līdz ar fizikas, ķīmijas un dabaszinātņu apgūšanu, kas savukārt lika apšaubīt bībelcs pasaules radīšanas leģendu. Visļaunākais bija tas, ka jau tagad atbruņota cenzūras kongregācija neuzdrošinājās apspiest šos pazemīgos sējumiņus, baigos patiesības kareivjus un ticības iznīcinātājus. Kāda vērtība gan bija naudai, kuru Leons XIII ņēma no sava slepenā krājuma — Svētā Pētera graša —, lai pabalstītu katoļu skolas, lai tur audzinātu ticīgu nākotnes paaudzi, kura pāvesta varai bija nepieciešama, lai gūtu uzvaru! Kāda vērtība bija šai dāvinātai naudai, ja tā derēja tikai šo nelielo, bīstamo sējumu pirkšanai; nekad nebūs iespējams šīs grāmatas pilnīgi aizliegt, jo tās saturēja pārlieku daudz zinātnisku ideju, tās aizvien pieaugošās zinātniskās idejas, kuru spējš uzplaukums beidzot sagraus Vatikānu un Svētā Pētera katedrāli! Ak, šī ģeķīgā, bezvērtīgā cenzūras kongregācija taču bija īsts izsmiekls.

Kad Pjērs bija ielicis somā Teofila Morēna grāmatu, viņš atgriezās pie loga, uzmetās ar elkoņiem uz palodzes un redzēja brīnišķu vīziju. Maigās un skumjās nakts mākoņainās debesīs, kuras dzeltenas vērta rūsganais

mēness, bija sacēlusies plīvojoša migla, kas daļēji noslēpa namu jumtus aiz savām lielajām, līķautiem līdzīgajām miglāja plēnēm. Veselas celtnes bija pazudušas no apvāršņa. Un Pjērs iztēlojās, ka gaidītais brīdis bija pienācis un patiesība sagrāvusi Svētā Pētera katedrāli. Pēc simt vai arī tīiksloš gadiem tā būs pilnīgi sagruvusi, nolīdzināta līdz ar zemi. Satraukumu pilnajā dienā, kad Pjērs tur bija aizvadījis veselu stundu, viņš gan bija izjutis, ka celtne zem viņa grīļojas un drūp, izmisīgi viņš no katedrāles augstumiem bija vērojis pāvesta varas Romu, kas spītīgi tiecās pēc cēzaru purpura; jau toreiz viņam atausa doma, ka katoliskā dieva templis sabruks, kā bija sabrucis Jupitera templis Kapitolijā. Tagad tas bija noticis, katedrāle bija nobārstījusi visu zemi ar gruvešiem un pāri palikusi tikai apsīdas daļa ar vidusjoma pieciem pīlāriem, kas vēl turēja augšup karnīzes atlūzni. Mazliet atstatu pacēlās krusta ejas četri pīlāri, kas bija balstījuši visu katedrāli, joprojām vēl stāvēdami vientuļi un lepni, gluži nesatricināmi apkārtējo gruvekļu vidū. Miglāji, sabiezēdami aizvien vairāk un vairāk, vēlās tiem pāri kā viļņi; paies vēl tūkstoš gadu, un nekas te vairs nepaliks. Tagad arī pēdējās kolonnas, apsīda un četri milzīgie pīlāri bija apgāzti. Vējš bija aizneŠis to putekļus; vajadzētu izrakņāt zemi, lai zem nātrēm un ērkšķiem atrastu dažus salauzto statuju fragmentus un marmora plāksnes ar uzrakstiem, par kuru nozīmi zinātnieki nevarēja vienoties. Tāpat kā reiz pa Kapitolija Jupitera tempļa aizbērtajām drupām, arī šeit vientuļi klejoja kazas, atrazdamas barību krūmājos, karstai vasaras saulei spīdot, dziļam klusumam valdot, kad bija dzirdama vienīgi mušu sanēšana.

Tikai tagad Pjērs pilnībā izjuta savu sakāvi. Viņa sapnis bija sairis: uzvarētāja bija zinātne, no vecās pasaules nepalika pāri vairs nekas. Kādēļ gan viņam kļūt par lielo atkritēju, par gaidīto reformatoru? Vai tas nenozīmēja radīt atkal jaunu sapni? Vienīgi zinātnes mūžīgai cīņai pret nezināmo, pētījumiem, kas mūžīgi lika cilvēkiem just slāpes pēc dievišķā un šīs slāpes mazināt, — vienīgi tam pašlaik bija nozīme Pjēra acīs, un vienīgi tas lika Pjēram gaidīt, vai zinātne gūs lādu uzvaru, ka tā kādu dienu spēs apmierināt visas cilvēces prasības. Cietis galīgu sakāvi savā apustuliskajā jūsmā, stāvot drupu priekšā, kas apraka viņa dziļāko būtību, viņa mirušo ticību, viņa mirušās cerības izmantot veco katolicismu

sociālam un tikumiskam glābiņam, Pjēram sabrukt neļāva vienīgi saprāts. Vienu mirkli viņš bija svārstījies. Tas, ka viņš izsapņoja savu grāmatu, tas, ka viņš bija pārdzīvojis šo otro drausmīgo krīzi, notika tādēļ, ka jūtas no jauna bija guvušas virsroku pār prātu. Kad viņš redzēja nelaimīgo cilvēku ciešanas, kad izjuta neatvairāmo vēlēšanos viņiem palīdzēt — tajos brīžos viņā raudāja viņa mātes dvēsele, un mīlestība uz savu tuvāko lika viņam aizmirst prāta apsvērumus. Bet pašreiz Pjērs dzirdēja sava tēva balsi, augstā, skarbā saprāta balsi — saprāta, ko vienu mirkli gan varēja aptumšot, bet kas valdonīgi pieteicās atkal. Tāpat kā atgriežoties no Lurdas, Pjēra saprāts protestēja pret aplamību slavināšanu un cilvēka veselā saprāta pagrimšanu; tagad viņā valdīja saprāts. Vienīgi tas ļāva Pjēram stāvēt nesalaužamam un stipram veco pārliecību drupu vidū, pat stingriem soļiem iet cauri zinātnes neskaidrībām un neveiksmēm. Ak, saprāts — tikai tas viņam radīs ciešanas, tikai tas viņu spēs apmierināt! Pjērs zvērēja kalpot aizvien nemitīgāk tam kā savam vienīgajam pavēlniekam, kaut arī tāpēc vajadzētu upurēt savu laimi!

Ko viņš tagad darīs? Būtu veltas pūles to pateikt šajā brīdī. Nekas vēl nebija izlemts; viņa acu priekšā atvērās visa plašā pasaule; to gan vēl aizsprostoja pagātnes drupas, bet varbūt jau rīt pasaule būs atbrīvota no tām. Parīzes drūmajā priekšpilsētā viņš sastaps atkal labo abatu Pozu, kurš viņam vakar bija atrakstījis, lai braucot mājās, cik ātri varot, lai aprūpētu nabagus, tos mīlētu un glābtu, jo Roma, kas no tālienes šķita zaigojam staru spozmē, atteicās parādīt līdzjūtību. Un šī labā, lēnīgā priestera tuvumā viņš arī atradīs savus nelaimīgos, šo nemitīgi augošo grūtdieņu plūsmu — no ligzdas izkritušos, saltumā drebošos, mazos bērnus, kurus viņš savāca; drausmīgā badā un postā pagrimušās ģimenes, kur tēvs dzēra un māte pārdevās, kur dēli un meitas ieslīga netikumos un noziegumos; mājas un atkal mājas, kur valdīja vispretīgākā netīrība, viskaunpilnākā nabadzība — trūka mēbeļu, trūka veļas; tā bija kustoniska dzīve, kur cilvēks meklē apmierinājumu un atvieglojumu, kā pagadās, pakļaujoties instinktam un nejaušībai. Atkal visam pievienosies ziemas saltums, bezdarbs, dilonis, kas aizraus vārgos projām kā vēja brāzma, bet stiprie sažņaugs dūres, sapņodami par atriebību. Varbūt kādu vakaru atkal gadīsies ieiet posta mītnē, kur māte nonāvējusi sevi un piecus

mazuļus, jaunpīedzimušo turot piespiestu pie izsīkušajām krūtīm, bet pārējie gulēs, kā pagadījies, uz klona, beidzot nāvē juzdamies laimīgi un paēduši. Nē, nē, tāds draus mīgs, pašnāvībā glābiņu meklējošs posts lielajā, bagātajā, baudās noreibušajā Parīzē, kas izpriecām svieda miljonus vējā, vairs nebija iespējams. Sociālā iekārta savos pamatos bija sapuvusi, viss sagruva netīrumos un asinīs. Nekad vēl Pjērs nebija tik dziji izjutis, cik aplama un melīga ir labdarība. Un pēkšņi Pjērs saprata, ka gaidītais vārds, kas beidzot izlauzās no mūžīgi vecā lielā mēmā, no verdzinātās un apspiestās tautas mutes, bija — vārds «taisnīgums». Jā, taisnīgums un nevis žēlsirdība! Žēlsirdība bija vienīgi iemūžinājusi postu, taisnīgums to varbūt izskaudīs. Nelaimīgajiem slāpa pēc taisnīguma, un vienīgi taisnīgums spēja aizslaucīt veco pasauli, lai uzceltu atkal jaunu. Lielais mēmais nepiederēs ne Vatikānam, ne Kviri-nālam, ne pāvestam, ne karalim, jo savā gadsimtiem ilgajā cīņā tauta bija vienīgi dobji kurnējusi, tikai šādā veidā atvairījusi kā pāvestu, tā karali, kas tiecās iegūt to savā īpašumā, lai tai dienā, kad tauta kliegs pēc taisnīguma, pateiktu, ka tā negrib piederēt nevienam. Vai tad šī taisnīguma un patiesības diena beidzot būs klāt? Savās bažās un nemierā, cīnīdamies starp ilgām pēc dievišķā, kas cilvēku moka, un saprāta virsvaldību, kas palīdz cilvēkam dzīvot, Pjērs bija pārliecināts tikai par vienu: viņš turēs savu zvērestu — būt priesterim bez ticības, bet, sargājot citu ticību, šķīsti un godīgi pildīt savu amatu, pārpilns lepnu skumju, ka nespēj upurēt saprātu, tāpat kā bija upurējis savu mīlestību un savu sapni būt par tautu atpestītāju. Un — tieši tāpat kā pēc atgriešanās no Lur-das — viņš nolēma gaidīt.

Stāvot pie šī loga, aiz kura pletās tumsas plīvurā tinusies Roma, kuras celtnes grima miglā, Pjērs bija tik dziļi ieslīdzis pārdomās, ka nedzirdēja balsi, kas viņu sauca, nedzirdēja to, iekams kāda roka aizskāra viņa plecu.

— Abata kungs, abata kungs…

Kad viņš beidzot pagriezās. Viktorīna sacīja:

— Pulkstenis ir pusdesmit. Važonis gaida lejā, Dža-komo jau nonesa jūsu mantas… Laiks braukt, abata kungs.

Redzēdama, ka viņš blisināja acis, it kā sabijies, viņa pasmaidīja.

— Jūs teicāt ardievas Romai. DebeŠis ir diezgan apmākušās šodien.

— Jā, diezgan apmākušās, — viņš atbildēja.

Tad viņi kāpa lejup. Pjērs bija iedevis Viktorīnai simt franku naudaszīmi, lai viņa dalītos ar mājkalpotājiem. Viņa atvainojās, ka paņems lampu un ies viņam pa priekšu, jo — viņa paskaidroja — nevarot redzēt, kur soli spert, tik tumša šonakt esot pils.

Pjēra sirds iesmeldzās, kāpjot pēdējo reizi lejup pa tumšajam, tukšajām pils kāpnēm. Savai istabai viņš bija veltījis pēdējo ardievu skatienu; tāda atvadīšanās viņu vienmēr dziļi skumdināja, it kā aizraudama daļu dvēseles, pat tad, ja viņš atstāja telpu, kur bija cietis. Pie dona Vidžilio istabas durvīm, no kurām dvesa trīsošs klusums, Pjērs iztēlē redzēja kardināla sekretāru, kā tas, iebāzis galvu spilvenā, aiz bailēm centās aizturēt elpu, baidīdamies, ka pat tā varētu runāt un uzsūtīt atriebību. Uz trešā un otrā stāva kāpņu laukumiņa pie donnas Serafīnas un kardināla istabas durvīm Pjērs nodrebēja, jo nebija dzirdams nekas, pat nopūta ne, it kā viņš soļotu garām kapenēm. Pēc bērēm donna Serafīna un kardināls nebija parādījuši nekādas dzīvības zīmes; ieslēgušies savās istabās, tie bija it kā sastinguši, un līdz ar viņiem sastinga arī visa māja; nebija dzirdama ne skaņa, pat ne kalpotāju čuksti, ne arī klusināti soļi. Viktorīna, turot lampu rokā, kāpa lejup, Pjērs viņai sekoja, domās kavēdamies pie abiem šīs mājas saimniekiem, kas tagad palika vieni savā grūstošajā pilī; tie bija pēdējie vecās, sabrūkošās pasaules pārstāvji uz jaunās pasaules sliekšņa. Dārio un Benedeta bija paņēmuši līdzi kapā visas cerības; palikuši bija vecmeita un nespējīgs priesteris; atdzimšana nebija vairs iespējama. Ak, šie bezgalīgie, tumšie gaiteņi, saltās, gigantiskās kāpnes, kas šķita aizvedam nebūtībā, šīs milzīgās zāles, kuru sienas plaisāja, nabadzības un nevīžības dēļ novārtā pamestas, un iekšējais, ar nezālēm aizaugušais, kapsētai līdzīgais pils pagalms ar mitro portiku, kur puva Veneras un Apollona torsi! Un mazais, vientuļais dārziņš, nobriedušo apelsīnu smaržas piesātināts, kurā neviens vairs neieies, jo tagad zem lauru koka pie sarkofāga nekad vairs nebūs sastopama apburošā kontesīna! Tas viss nogrima skumju dzeltnājā un nāves klusumā; abiem pēdējiem Bokanēru dzimtas vārdnešiem savā cildenajā diženumā bija vēl jāgaida, kamēr viņu pils, tāpat kā viņu dievs, sabruks pār viņu galvām. Pjērs sadzirdēja vieglu čaboņu, droši vien klusi kaut kur zagās abats Paparelli, vai arī attālākās telpās kāda grauzēja zobi sāka drupināt sienas,

sākot savu darbu no pamatiem, lai pasteidzinātu sabrukumu.

Fiakrs stāvēja pie durvīm, tā divas laternas dzelteniem gaismas stariem šķēla ielas tumsu, Pjēra mantas jau bija novietotas — nelielā lāde pie kučiera un soma — uz soliņa.

Priesteris tūlīt iekāpa fiakrā.

— Ak, jums vēl laika daudz, — teica Viktorīna, kas bija palikusi stāvam uz ietves. — Viss kārtībā, es esmu apmierināta, ka jūs aizbraucat tik ērti.

Sai pēdējā brīdī Pjēram mierinājumu deva viņa tautiete, lāga dvēsele, kas viņu bija sagaidījusi viņa atbraukšanas dienā un tagad aizvadīja.

— Abata kungs, es nesaku jums «uz redzēšanos», jo neticu, ka jūs tik drīz atkal ieradīsieties šai sātana pilsētā … Palieciet sveiki, abata kungs.

— Palieciet sveika, Viktorīna! Pateicos jums no visas sirds.

Ātriem rikšiem pajūgs nogriezās pa šaurajām līkloču ieliņām, kas veda uz Viktora Emanuēla korso. Lietus vairs nelija, un paceļamais fiakra jumts jau bija nolaists; lai gan mitrais gaiss bija silts, priesteris tūlīt izjuta saltumu, bet viņš negribēja apturēt važoni, kurš šķita visai nerunīgs un acīmredzot gribēja cik vien iespējams ātri atbrīvoties no braucēja.

Kad Pjērs bija nokļuvis pie Viktora Emanuēla korso, viņu pārsteidza tur valdošais klusums šajā vēl samērā agrajā vakara stundā, visas mājas bija slēgtas, ietves tukšas, un elektriskās spuldzes vientuļi dega grūtsirdīgajā tuksnesī. Tiešām, nebija silts, migla, likās, sabiezēja aizvien vairāk, ietīdama namu fasādes savā autā. Kad pajūgs brauca garām Cancellarin, Pjēram šķita, ka šī stingrā, milzīgā celtne aizslīd tālāk un pazūd miglājā. Tālāk pa labi Aračēli ielas galā, kur kā zvaigznes mirgoja reti, dūmojoši gāzes radziņi, Kapitolijs bija iegrimis galīgā tumsā. Tad platais prospekts sašaurinājās un pajūgs slīdēja gar divām nomācošām masīvām akmens celtnēm — gar ēnās ienirušo // Gesū baznīcu un smagnējo Palazzn Altierišajā tumšajā gaitenī, kur pat skaistās, saulainās dienās bija izjūtams viss seno laiku mitrums, Pjēra miesu un dvēseli pāršalca trīsas, viņš atkal grima sapņos.

Iznira doma, kas viņu ne vienreiz vien bija saviļņojusi, — cilvēces šūpulis taču bija Āzija, no turienes tā izklīdusi pa visu zemi līdzi saulei. Vienmēr bija pūtis austrenis, kurš nesa cilvēces sēklu nākotnes ražai uz rietumiem. Jau sen nāve un iznīcība bija izpostījusi tautu šūpuli; šķita, ka tautas bija spējīgas doties uz priekšu tikai zināmus ceļa posmus; tad apstājās un pameta aiz sevis noplicinātu augsni, sagrautas pilsētas un novājinātu, deģenerējušos cilti; jo tālāk tās gāja no saules lēkta uz saules rietu, jo vairāk tuvojās savam nezināmajam mērķim. Nīnive un Bābele — Eifratas krastos, tēbas un Memfisa — Nīlas krastos, putekļos sairušas, vecuma un nespēka sagrauztas, bija iegrimušas stingā trulumā, no kura atmoda vairs nebija iespējama. Tāds pats vecuma nespēks bija sagrābis lielās Vidusjūras krastus, aprakdams laika pīšļos Tīru un Sidonu, un pēc tam aizmidzināja uz mūžu vēl grezno Kartāgu, kam uzbruka vecuma vārgums. Uz priekšu soļojošā cilvēce, kuru apslēptais civilizācijas spēks tādējādi virzīja no austrumiem uz rietumiem, apzīmogoja savus ceļa posmus ar drupām; kāda drausmīga neauglība pārņēmusi šodien cilvēces šūpuļu vēsturiskās vietas Āzijā, Ēģiptē, kuras atgriezušās pie bērnudienu šļupstiem un nekustīgas savā nevīžībā un nespēkā guļ uz antīko pilsētu gruvešiem, kas reiz bijušas pasaules valdnieces!

Fiakrs ripoja, un pārdomās iegrimušajam Pjēram likās, ka nakts ēnu apvītā Palazzo di Venezia sagrūst, nespēdama pretoties neredzamajam, kas tai uzbrucis spēcīgā triecienā. Migla bija aizplīvurojusi tās kailos, augšdaļā ar ierobiem greznotos mūrus, kas, augošas tumsas nomākti, šķita saliecamies. Pēc dziļā, grāvim līdzīgā Korso, kas tikpat vientuļš aizvijās pa kreisi, blāvo, elektrisko spuldžu apgaismots, pēkšņi labajā pusē parādījās Palazzo Torlo-nia, kuras viens spārns bija noārdīts; tālāk braucot, Pjērs — atkal ceļa kreisajā pusē — redzēja aizstiepjamies Palazzo Colonna drūmo fasādi ar aizslēģotiem logiem, un likās, it kā šī pils, ko saimnieki bija atstājuši, kādreizējo krāšņumu zaudējusi, arī gaidīja savu bojāeju.

Ekipāžai lēni braucot tālāk, dodoties augšup pa kraujo Nacionālo ielu, Pjērs turpināja risināt sapņu pavedienu. Vai šis posts, ko aiz sevis nemitīgi atstāja savā attīstībā uz priekšu soļojošās tautas, nebija tagad skāris arī Romu? Grieķija, Atēnas un Sparta snauda savas slavas pilnās pagātnes atmiņās un mūsdienu pasaulē bija zaudējušas jebkādu nozīmi. Šis progresējošai paralīzei līdzīgais stingums bija sagrābis arī visu Apenīnu pussalas lejas daļu. Tagad — vienā laikā ar Neapoli — bija pienākusi Romas

kārta. Roma arī bija inficējusies, Roma atradās tuvu slimības perēklim, kas pletās aizvien lielāks, pārņemdams veco kontinentu, Roma bija sasniegusi jau tādu saslimšanas pakāpi, kurai seko agonija, tādu pakāpi, kad noplicinātā zeme negribēja un nevarēja vairs uzturēt un barot pilsētas, kad cilvēki jau no dzimšanas likās slimojam ar vecuma nespēku. Kopš diviem gadsimtiem Roma slīdēja lejup, pamazām atteikdamās no mūsdienīgas dzīves; Romai nebija vairs ne rūpniecības, ne tirdzniecības, nebija vairs zinātnes, literatūras un mākslas. Svētā Pētera bazilika nebija vienīgā, kas gruva, nobārstot zāli ar savām drupām kā senlaikos Kapitolija Jupitera templis. Savos drūmajos, sāpju pilnajos sapņos Pjērs redzēja sabrūkam visu Romu, visus septiņus pakalnus pazūdam zem Romas drupu haosa, zem nātrēm un ērkšķiem bija pazuduši veseli kvartāli, bazilikas un pilis. Tāpat kā Nīnivc un Bābele, kā Tēbas un Memfisa, tā arī Roma bija vairs tikai līdzens, gruvešiem klāts līdzenums, kur veltīgi bija meklēt veco celtņu atrašanās vietas, tur mita vienīgi gredzenos savijušās čūskas un žurku bari.

Ekipāža iegriezās ceļa līkumā, un Pjērs pa labi ieraudzīja tumsas apvīto Trajāna kolonnu. Bet šajā stundā tā izskatījās pavisam melna kā atmiris milzu koka stumbrs, kura zari aiz vecuma panīkuši un nokrituši. Un, kad Pjērs, braucot pāri trīsstūrainajam laukumam, pavērsa skatienu augšup, tad koks, kuru viņš redzēja pret svina pelēkajām debesīm izcejamies, — lietussargam līdzīgā villa Aldo-brandini pīnija, kas tur stāvēja kā pats Romas skaistums un lepnums, viņam šķita kā traips, kā mazs putekļu mākonis, kas pacēlies augšup no sagruvušās pilsētas.

Tagad, šī traģiskā sapņa beigās, viņa satrauktajā, tuvākā mīlestības pārpilnajā sirdī modās bailes. Ja šis stingums, kas gāja pār veco pasauli, būs pārsoļojis pāri Romai un skāris Lombardiju, kad Dženova, Turīna un Milāna aizmigs tāpat, kā Venēcija jau aizmigusi, tad pienāks Francijas kārta! Šis stingums velsies pāri Alpiem, smiltis aizbērs Marseļas ostu tāpat kā Tīras un Sidonas ostas, Liona iegrims vientulībā un snaudā, un, beidzot, neatvairāmā stinguma sagrābtā Parīze, pārvērtusies neauglīgā, akmeņiem klātā, dadžiem aizaugušā laukā, pievienosies nāvē Romai, Nīnivei un Bābelei, tautām turpinot savu gājienu no saules lēkta uz saules rietu, ejot pa mūžīgo saules ceļu. Un tumsas ēnas pāršķēla spalgs kliedziens — latīņu rases nāves kliedziens. Vēsture, kas šķita dzimusi

Vidusjūras baseinā, pārvietojās, un šodien par pasaules centru izveidojās Atlantijas okeāns. Kāda dienas stunda tagad pienākusi cilvēces vēsturei? Vai cilvēce, kas bija uzsākusi savu gaitu līdz ar saules lēktu, no viena posma uz otiu iedama, un nobārstījusi savu ceļu ar drupām, tagad nonākusi pusceļā, saules zenītā? Tad tai sāksies dienas otrā puse, tad vecajai pasaulei sekos jaunā — tad vecās pilsētas nomainīs Amerikas pilsētas, kur veidojās demokrātija, kur dīga nākotnes reliģijas asni, — pilsētas, kas būs nākamā gadsimta valdnieces, karalienes; un nākamais posms cilvēces attīstības ceļā, kas tuvojās aizvien vairāk savam sākotnējam izejas punktam — cilvēces šū-nliin, būs stingie Tālie Austrumi, noslēpumainā Ķīna un .apānā — lielās dzeltenās rases tautu draudīgais pieaugums.

Bet, braucot augšup pa Nacionālo ielu, Pjērs juta ļauno lietuvēnu, kas viņu māca, izgaistam. Elpot bija vieglāk, un sirdī uzausa cerība un drosme. Bankas ēka ar savu atjaunoto neglītumu, ar savu milzīgi lielo krītaini balto masu viņam šķita kā spoks, kas pa nakti staigā apkārt, savā līķautā tinies; Kvirināls, sliedamies pāri neskaidri saskatāmiem dārziem, veidoja tikai melnu šķērsām pāri debesīm novilktu līniju. Bet iela vijās augšup arvien kraujāka, kļūdama aizvien platāka, un, fiakram nonākot Vimi-uāla virsotnē, Termu laukumā un pabraucot garām Dio-kletiāna tempļa drupām, Pjērs dziļi uzelpoja. Nē, nē, cilvēces attīstības diena nevarēja beigties; tā bija mūžīga, un civilizācijas posmi sekos cits citam bezgalīgi. Kāda gan nozīme bija austrumu vējam, kas dzina tautas pa saules ceļu uz rietumiem? Kad tas būs vajadzīgs, tautas pa zemeslodes otro pusi atgriezīsies, vairākkārt riņķos ap zemi, līdz kādu dienu varēs, mieram, patiesībai un taisnīgumam valdot, kaut kur apmesties un palikt. Nākamajai civilizācijai ap Atlantijas okeānu, kurš būs kļuvis par pasaules centru un ap kuru grupēsies pilsētas-valdnieces, sekos atkal jauna civilizācija, tās centrs būs Klusais okeāns ar piekrastes galvaspilsētām, kuras vēl nevarēja paredzēt, kuru dīgļi vēl snauda nezināmos krastos. Tai sekos atkal citas un vēl citas līdz bezgalībai! Un tad pēdējā mirklī Pjēram iešāvās prātā optimistiska glābēja doma, ka lielo tautu kustību būtībā vadīja instinkts, tautu ilgas pēc atgriešanās pie vienotības. No vienas ģimenes cēlušās, tās — lai gan vēlāk izšķīrušās, saskaldījušās, brāļu naidā uzbrukušas cita citai — centās atkal apvienoties vienā ģimenē. Ciltis atkal apvienosies tautās, tautas apvienosies nācijās, nācijas savukārt apvienosies vienā vienotā, nemirstīgā cilvēcē. Beidzot tā būs cilvēce bez robežstabiem, bez kariem, tā būs cilvēce, kas pārtiks no godīga darba, kas sadalīs taisnīgi kopīgi iegūto mantu! Vai tad tā nebija īstā attīstība, vai tad tas nebija visās malās nerimstošo pūliņu mērķis, vai tas nebija pasaules vēstures atrisinājums? Kaut jel Itālijā izveidotos veselīga un stipra tauta, kaut rastos jel saticība Francijas un Itālijas starpā, kaut jel šo romāņu tautu brālīgā draudzība izvērstos par sākumu visu tautu brālībai! Ak, kaut taču visai cilvēcei būtu viena vienīga tēvzeme, viena vienīga miera un laimes zeme! Pēc gadsimtiem tas taču tā būs? Ak, kāds sapnis!

Stacijas drūzmā stāvot, Pjērs vairs nevarēja domāt. Viņam bija jānopērk biļete, jāreģistrē bagāža. Pēc tam viņš tūlīt iekāpa vagonā. Parīt, dienai austot, viņš būs Parīzē.

Эмиль Золя Р И М 2-е издание Рига «ЗваЛгзпе» 1987 11а латышском языке

Перевела с французского Милда Каэимиро Художник Марис Озолиныи

Emīls Zolā Roma

Redaktore S. Titmane Māksi, redaktore A. Melere Teliņ, redaktore /. Bledava Korektore G. Rudzīte HB N» 3307

Nodota salikšanai 28.11.86. Parakstīta Iespiešanai 27.03.87. Formāts 84X108/32. Tipogr. papīrs Nr. 2. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 31,08 uzsk. iespiedi.. 31,76 uzsk. krāsu novilk., 36,94 izdevu. 1. Metiens 60 000 eks. Pasūt. Nr. 1525. Cena 3 rbļ. 20 kap. Izdevniecība «Zvaigzne». 226013, Rīgā, Gorkija ielā 105. Izdcvn. Nr. 7070/KS-563. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfija «Cīņa», 220011, Rīgā, Blaumaņa Ielā 38/40.

Zolā E.

Zo 321 Roma: Romāns / No fr. vai. tulk. M. Kazimira; Māksi. M. Ozoliņš. — 2. izd. — R.: Zvaigzne, 1987. — 590 lpp., ģlm.

84. 4Fr—44

[1] pērkamās pasaules (/r.),

[2] kapvieta, niša (it.).

[3] augstākais priesteris (lai.).

[4] kazino — pija iv vasaras paviljons.

[5] netīrā roma (it.).

[6] ak, kāds skaistums! (it.)

[7] esmu romietis, dzimis romā. (lai.)

[8] kukurūzas vai kastaņu miltu biezputra. (Tulk.)

[9] lauku tirgotāji (it.).

[10] leons xiii — pasaulīgā vārdā grāfs Peči.

Content

Zolā Emīls Roma

1

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI