Zolā Emīls

Sabrukums

Emīls Zolā

Sabrukums

PIRMĀ DAĻA

DIVI kilometri no Milhauzenas, iepretim Reinai, auglīga līdzenuma vidū' bija ierīkota nometne. Sai dziestošā augusta vakara gaismā, zem nespodrām, smagu mākoņu šķērsotām debesīm, stiepās telšu rindas, mirdzēja noteiktā kārtībā gar karogu līniju statiņos saslietas šautenes; un sargi, pielādētiem ieročiem rokās, nekustīgi, tās uzraudzīja, acīm vērdamies tālā apvāršņa bāli mēļajā miglā, kas cēlās pār lielo upi.

Ieradās šeit no Belforas ap pieciem. Tagad bija astoņi, un kareivji tikko bija saņēmuši pārtikas devu. Bet malka ceļā bija kaut kur noklīdusi un nevarēja tikt izdalīta. Uzkurt uguni un sagatavot viru nebija iespējams. Vajadzēja apmierināties bez silta ēdiena, iegraužot sausiņus, atmiekšķējot tos krietniem malkiem degvīna, no kā jau tā piepūlētās kājas galīgi sagura. Divi kareivji aiz šauteņu statiņiem pie kantines tomēr bija stūrgalvīgi iedomājušies aizdedzināt zaļas malkas kaudzi, jauniņus koku stumbrus, ko bija sacirtuši saviem zobenveidīgiem durkļiem, bet kas negribēja un negribēja degt. Biezi, melni dūmi lēni cēlās vakara gaisā, bezgala skumjā.

Še atradās tikai divpadsmit tūkstoš vīru, viss, kas ģenerālim Fēliksam Duē bija palicis pāri no armijas septītā korpusa. Pirmā divizija, izsaukta jau vakar, bija devusies uz Frešveileru; trešā vēl atradās Lionā, un ģenerālis bija nolēmis atstāt Belforu un virzīties uz priekšu ar vienu pašu otro diviziju, rezerves artilēriju un nepilnu diviziju kavalērijas. Pie Lorachas bija manītas sargugunis. Slestates prefekta palīga telegrama ziņoja, ka prūši pie Markolsheimas taisās pāriet Reinu. Atrazdamies armijas visattālākajā labajā spārnā bez tiešas sazināšanās ar armijas pārējām daļām, ģenerālis steidzās virzīties uz robežas pusi vēl jo vairāk tāpēc, ka vak-ar bija saņemta ziņa par nelaimīgo pārsteigumu pie Veisenburgas. Kuru katru brīdi, ja tikai pašam līdz tam jau nebūs jāatsit ienaidnieks, viņš varēja saņemt

pavēli steigties palīgā pirmajam korpusam. Kaut kur tur, Frešveileras tuvumā, vajadzēja šodien, šai nemiera pilnajā, vētrainajā sestdienā, sestajā augustā, norisināties kaujai; to pauda drausmās, spiedīgās debesis, pie kurām drebēdami joņoja spēji, šausmu piesātināti vēja brāzieni. Un kopš divi dienām divizija domāja, ka dodas uz kauju, kareivji bija pārliecināti, ka šai grūtajā un straujajā gājienā no Belforas uz Mīlhauzenu beidzot sastaps prūšus.

Diena dzisa, vakarjunda sākās nometnes attālākā stūrī ar bungu rīboņu, ragu skaņas, vēl vājas, tikko sadzirdamas, izplūda gaisā. Un Zans Makārs, kas pūlējās nostiprināt savu telti, mietiņus dziļāk iedzīdams, izslējās. Pie pirmām ziņām par karu viņš bija atstājis Roņu, asiņodams vēl no smagās dramas, kurā bija zaudējis savu sievu Fransuazu un tai pūrā līdzi dabūto zemi. Ar trīsdesmit deviņiem gadiem viņš pieteicās no jauna, dabūja savus kapraļa uzplečus un tūlīt tika ieskaitīts simt sestajā ierindas pulkā, kura vienības papildināja. Un tomēr dažreiz viņš brīnījās, ka atkal plecos nesa kareivja mēteli. Ar kādu prieku viņš pēc Solferino bija atstājis dienestu, lai vairs nebūtu zobena vazātājs un cilvēku kāvējs! Bet ko tad lai viņš būtu iesācis? Cilvēks bez amata, kam nav ne sievas, ne niecīgākā īpašuma zem saules, kura sirds no skumjām un niknuma vai kaklā spiežas? Tad jau viņš tikpat labi varēja gāzties ienaidniekam virsū, ja tas uzmācās. Un Zans atminējās savu parasto kaujas saucienu: «Ak dārgās asinis!» Ja jau viņam nebija vairs drosmes apstrādāt un kopt Francijas sirmo zemi, tad viņš to aizstāvēs!

Stāvēdams Zans pārlaida vēl skatienu pār visu nometni, kur, vakara jundas skaņām sasaucoties, pāršalca pēdējais kustības vilnis. Daži kareivji skrēja uz savām vienībām. Citi, jau iesnaudušies, pacēlās, īgni un laiski staipīdamies. Zans pacietīgi gaidīja pārbaudi ar to dvēseles mieru, jauko līdzsvarotību un saprātu, kas no viņa bija izveidojuši priekšzīmīgu kareivi. Viņa biedri sprieda, ka ar izglītību viņš varbūt būtu ticis tālu. Un, lai gan Zans prata it labi rakstīt un lasīt, viņa godkārība nesniedzās pat līdz seržantam. Kas zemnieks bijis, zemnieks paliek.

Bet, redzot ugunskuru, kas vienmēr vēl kūpēja, viņš ieinteresējās un uzsauca Lapulam un Lubē, savas kopas kareivjiem, kuri nopūlējās gar zaļo malku:

—   Stājieties! Jūs mūs vēl nosmacēsiet!

Lubē, kalsnējs un kustīgs, ar jokdara smīnu, ņirgājās:

—   Drīz jau degs, kapral! Kad es jums saku … Nu pūt vēl tu arī!

Un viņš piegrūda Lapulam, īstam milzim, kas piepūta vaigus kā plēšas un centās sacelt īstu vētru; seja viņam tumši piesarka, acis pieplūda asinīm un pildījās asarām.

Otri divi viņu kopas kareivji, Suto un Pašs, vai plīsa no smiekliem, noraugoties šā palaidņa Lapula grimasēs. Pirmais no viņiem kā ērtību cienītājs, uz muguras atlaidies, slinki gulēja, otrs pietupies cītīgi un uzmanīgi lāpīja savas saplēstās bikses.

—  Pagriezies jel! Pūt no otras puses! Tā ies labāk! — sauca Suto.

Zans ļāva tiem smieties. Ka zina, vai tik drīz tiem radīsies

izdevība atkal pasmieties, un viņš pats, šis druknais, nopietnais puisis ar pilnīgo, pareizo seju, ne labprāt ļāvās skumjām uti bieži piemiedza acis par savu kareivju nebēdībām. Bet tad viņa uzmanību saistīja cita grupa; kāds viņa vada kareivis Moriss Levasers vai veselu stundu jau sarunājās ar kādu civilistu, sarkanmatainu kungu, gadu trīsdesmit seši, ar labsirdīgu suņa seju, lielām, zilām, mazliet uz āru izspiestām acīm, tik tuvredzīgām, ka tāpēc bija atzīts par nederīgu dienestam. Viņiem bija pievienojies artilerists un rezerves vaktmeistars, bezbēdīgs, pašpaļāvīgs, tumšām ūsām un bārdiņu. Un visi trīs tērzēdami tā aizmirsās, it kā tie būtu mājās.

Lai pasargātu tos no kādas nepatīkamas piezīmes, Zans turēja par savu pienākumu viņus pieklājīgi pārtraukt.

—   Jūs darītu labi, kungs, ja tagad ietu. Dzirdiet, jau vakara junda … Ja leitnants jūs ieraudzīs .. .

Moriss neļāva viņam nobeigt:

—   Paliec vien, Veis!

Un pret kaprali sausi izmeta:

—   Šis kungs ir mans svainis. Viņam atļauja no pulkveža, kas viņu pazīst.

Ko viņš uzbāžas, šis zemnieks, kura rokas vēl tagad ož pēc mēsliem! Viņš pats, no pagājušā rudens jau advokats, bija pieteicies kā brīvprātīgais un ar pulkveža protekciju ierindots 106. pulkā bez parastās rekrūša pārbaudes; savu kareivja somu viņš nesa labprāt, bet no pirmā acumirkļa juta riebumu, slepenu īgni, kas viņu sacēla pret šo neizglītoto puisi, šo zemnieku, kurš viņu komandēja.

—  Labi! — Zans noteica savā mierīgajā balsī, — ja jūs aiztur, kas man daļas.

Pie tam viņš pagrieza tiem muguru, bet redzēja, ka Moriss nav melojis; tai brīdī gāja garām pulkvedis de Vineija kungs, lepns un stalts. Viņa garo, dzeltenīgo seju dalīja biezas, baltas ūsas. Viņš sveicināja Veisu un kareivi, tiem uzsmaidot. Steidzīgiem soļiem pulkvedis devās uz lauku māju, kas soļu divi vai trīs simti pa labi slēpās plūmju kokos un kur štābs bija apmeties pārnakšņot. Neviens tikai nezināja, vai septītā korpusa komandieris arī tur atradās, jo viņu bija piemeklējušas smagas bēdas: viņa brālis bija kritis pie Veisenburgas. Bet brigādes ģenerālis Burgen-Defeijs, kam bija padots simt sestais pulks, tur bija katrā ziņā, kā arvien skaļi sarunādamies, savu resno stāvu uz īsām kājiņām veikli uz priekšu ritinādams; viņa uzdzīvotāja seja ziedēja, un prāta aprobežotība rūpju viņam nedarīja. Kustība ap māju pieauga, ik minūti ieradās ziņneši un atkal aizsteidzās. Visi drudžaini gaidīja novēlojušās ziņas par lielo kauju, ko katrs jau kopš rīta juta liktenīgu un tuvu. Kur gan šī kauja norisinājās, un kāds bija tās pašreizējais iznākums? Naktij tuvojoties, šķita, ka pār augļu dārzu un staļļu tuvumā izmētātām siena gubām lēni veļas baisma, kas plešas kā ēnu jura. Pie tam stāstīja vēl, ka nupat notverts prūšu spiegs, kas ložņājis ap nometni, un tagad aizvests uz lauku māju pie paša ģeneraļa, lai viņš to nopratinātu. Varbūt pulkvedis de Vineijs saņēmis kādu telegramu, ja tā steidzās.

Pa to starpu Moriss bija atjaunojis pārtraukto sarunu ar savu svaini Veisu un brālēnu vaktmeistaru Onorē Fušāru. Junda, sākumā tikko uztverama, lēnām tuvojās un slīdēja viņiem garām. Iedziedājās ragi, rībēja bungas skumjā vakara mierā, bet viņi, likās, pat nedzirdēja. Jaunais cilvēks, Lielās armijas varoņa mazdēls, bija dzimis Šen-Popilē. Viņa tēvs bija novērsies no slavas ceļa un izvēlējies nodokļu piedzinēja mazienesīgo vietu. Viņa māte, zemniece, bija mirusi dzemdējot, atstājot viņu un viņa dvīņu māsu Henrieti pasaulē vienus. Cik maza ari Henriete bija, viņa to audzināja. Un ja viņš tagad šeit atradās kā brīvprātīgais, tad tās bija viņa lielo kļūdu sekas. Sava vājā, eksaltētā rakstura pēc viņš izšķieda naudu kāršu spēlei, sievietēm un dažādām trakulībām rijīgajā Parīzē, kur bija ieradies nobeigt savas jurista studijas, kamēr viņa ģimene badojās un taupīja, lai tikai no viņa iztaisītu kungu. Tēvs pa to laiku bija miris. Māsai, kura viņa labā bija no visa atteikusies, laimējās atrast vīru, šo gādīgo puisi Veisu, elzasieti no Mīlhauzenas, kurš ilgāku laiku bija nokalpojis Sen-Popilē cukura fabrikā kā grāmatvedis, bet tagad ieņēma darbveža vietu pie Delaherša kunga, viena no lielākiem vadmalas rūpniekiem Sedanā. Un nu Moriss sāka ticēt, ka tiešām ir labojies. Savā nenosvērtībā viņš tikpat ātri bija spējīgs cerēt uz labu, kā mazdūšīgi izmist nelaimē, īsts sajūsmas cilvēks, augstsirdīgs, bet bez mazākās izturības, kurš locījās līdzi katram vējam. Viņš bija gaišmatains, mazs, stipri attīstītu pieri, nelielu degunu un zodu, glītu seju, no kuras glāstoši raudzījās pelēkas acis, dažreiz drusku neprātīgas.

Pirmo sadursmju priekšvakarā Veiss bija ieradies Mīlhauzenā, pēkšņi vēlēdamies nokārtot tur kādu ģimenes lietu; un ja pie tās pašas reizes viņš, lai paspiestu roku savam svainim, izlietoja pulkveža de Vineija labvēlību, tad tāpēc, ka tas bija jaunās Delaherša kundzes tēvocis. Skaisto atraitni, kas pagājušā gadā bija apprecējusies ar vadmalas rūpnieku, Moriss un Henriete pazina jau no "bērnības, jo bija gadījies dzīvot tai kaimiņos. Bez pulkveža Moriss šeit sastapa vēl otru Zilbertas, tagadējās jaunās Delaherša kundzes, paziņu, rotas komandieri kapteini Boduēnu, kā runāja, viņas intimu draugu no tiem laikiem, kad viņa vēl dzīvoja Mezjērā kā Mažino kundze, mežu inspektora Mažino sieva.

—   Noskūpstiet labi mīļi no manis Henrieti, — nebeidza atkārtot Veisam jaunais cilvēks, kas sirsnīgi mīlēja savu māsu.

—   Sakiet tai, ka viņa būs ar mani apmierināta, ka beidzot viņa varēs par mani lepna būt.

Asaras viņam saskrēja acīs, atminoties savas trakulības. Viņa svainis, pats stipri saviļņots, viņu pārtrauca, griezdamies pie artilerista Onorē Fušāra.

—  Un kad braukšu cauri Remijī ciemam, iegriezīšos pie tēvoča Fušāra un pasacīšu viņam, ka sastapu jūs un ka jums klājas labi.

Tēvocis Fušārs bija zemnieks, kuram piederēja neliels zemes gabals un kurš piekopa arī apkārtbraukājoša miesnieka amatu; Morisam un* Henrietei viņš bija mātesbrālis. Dzīvoja viņš augšpus Remijī ciema, nokalnē, seši kilometri no Sedanas.

—   Labi! — Onorē mierīgi atbildēja, — tēvu tas tomēr maz interesēs, bet ieejiet vien, ja tas jums dara prieku.

Tai brīdī kustība no lauku mājas puses kļuva lielāka, un viņi ieraudzīja iznākam klaidoni, brīvu, tikai viena virsnieka pavadībā, to pašu vīru, kuru apvainoja spiegošanā. Bez šaubām, viņš bija uzrādījis papīrus, izstāstījis kādu pasaciņu, jo viņu vienkārši izdzina no nometnes. No attāluma, augošā vakara krēslā tikai neskaidri varēja saredzēt viņa milzīgo, drukno stāvu ar sarkanmataino galvu.

Te Moriss pēkšņi iesaucās:

—   Onorē, paskaties jel! … Tas ir tas prūsis, tu zini, Goliāts. . .

Pie šā vārda artilerists sarāvās. Zvērojošām acīm viņš skatījās tumsā. Goliāts Šteinbergs, fermas kalps, vīrs, kura pēc viņš sanīdās ar tēvu un kurš atvīla viņam Silvlni, viss tas zemiskais un riebīgi netīrais gadījums, no kura viņš vēl tagad cieta. Skriet un nožņaugt viņu! Bet šis cilvēks jau soļoja aiz šauteņu statiņu rindām, nozuzdams tumsā.

—   Ak, Goliāts! — viņš murmināja, — vai tas var būt? Viņā pusē — pie tiem otriem … Es gribētu viņu vēlreiz sastapt!

Draudoši viņš pacēla roku pret tumsā tīto apvāršņa malu, violetiem austrumiem, kur viņam likās Prūsija. Viss norima, tikai no tālienes vēl atlidoja jundas skaņas, kas mirstošā maigumā gaisa otrā nometnes galā, kur priekšmeti kļuva nenoteikti un neskaidri.

—   Pie joda! — izsaucās Onorē, — vēl nosodīs mani, ja novēlošu uz pārbaudi… Labu nakti visiem!

Un, pēdējo reizi paspiedis abas rokas Veisam, viņš lieliem lēcieniem devās pakalnā, kur atradās rezerves artilērijas parks, neieminējies vairs ne par savu tēvu, ne arī lūdzis aizvest ziņas Silvīnei, kuras vārds tam dega uz lūpām.

Pagāja vēl dažas minūtes, un pa kreisi, kur atradās otrā brigāde, ieskanējās signalrags. Turpat tuvumā atsaucās otrs. Kaut kur tālumā skanēja trešais. Drīz viņi sasaucās no visām pusēm reize, kad rotas taurētājs Gods lika vareni nodārdēt savai signāltaurei. Gods bija garš, kalsns puisis, sāpīgu seju, bez matiņa uz zoda, vienmēr kluss, bet viņa signaltaure skanēja vētraini.

Tad seržants Sapēns, mazs, iedomīgs vīrs, lielām, neko neizteicošām acīm, sāka izsaukt kareivjus. Smalkā, spiedzošā balsī viņš meta vārdus, kamēr kareivji, kuri bija pienākuši tuvāk, atsaucās visādās noskaņās, no čella līdz flautai. Bet tad iestājā6 pārtraukums.

—   Lapul! — seržants skaļi atkārtoja.

Neviens neatbildēja. Un Zanam neatlika nekas cits kā pašam steigties pie zaļās malkas gubas, kur, savu biedru pamudināts, strēlnieks Lapuls vēl arvien noņēmās ar uguns uzpūšanu. Patlaban viņš gulēja pie zemes uz vēdera un pietvīkušu seju pūta projām dūmus, kas viņu nokvēpināja melnu.

—   Pie joda! Met mieru! — uzkliedza Zans. — Atbildi, ja izsauc!

Lapuls apjucis piecēlās un, it kā saprazdams, kas par lietu, visā kaklā iebrēcās: «Seit!» Tas skanēja tik mežonīgi, ka Lubē atkrita uz pakaļas zemē, tik jocīgi viņam tas likās. Pašs, nupat nobeidzis lāpīšanu, atbildēja tikko sadzirdami, it kā lūgsnu murminādams.

Suto, pat nepieceldamies, nicīgi izmeta vajadzīgo atbildi un izstiepās vel ērtāk.

Dežurējošais leitnants Rošā pa to laiku stāvēja nomajus un nekustēdamies gaidīja. Kad, pārbaudi pabeidzis, seržants Sapēns jau gatavojās ziņot, ka neviena netrūkst, virsnieks ar zoda kustību norādīja uz Veisu, kas vienmēr vēl sarunājās ar Morisu, un norūca ūsās:

—   Viens pat iieks. Ko viņš šeit dara, šis civilists?

—   Ar pulkveža atļauju, leitnanta kungs! — izdzirdis jautājumu, Zans turēja par savu pienākumu paskaidrot.

Rošā nikni paraustīja plecus un, neteicis vairs ne vārda, sāka soļot gar telšu rindām, gaidīdams, kad nodzisīs ugunis, kamēr Zans, kuram kājas no šās dienas pārgājiena bija kā salauztas, nosēdās dažus soļus no Morisa. Vārdi sanēdami aizsniedza viņa dzirdi, kaut gan viņš neklausījās, jo pats bija nogrimis neskaidrās domās, kas smagi veidojās viņa lēni darbojošās smadzenēs.

Moriss bija par karu, viņam tas likās nenovēršams, tautu pastāvēšanai nepieciešams. Viņš par to bija pārliecināts kopš tā laika, kad nodevās evolūcijas teorijām, vispār šai attīstības mācībai, kas izsauca tā laika zinātniski izglītotā jaunatnē stipru saviļņojumu. Vai dzīve nav nepārtraukts karš? Vai pašā dabas pamatā nav nepārtraukta cīņa, spējīgākā uzvara, spēks, kas pastāv un atjaunojas darbojoties, dzīvība, kas vienmēr jauna atdzimst nāvē? Un tik spilgti viņš atminējās to varenās sajūsmas vilni, kas viņu sagrāba, kad pirmo reizi viņam prātā iekrita doma kā vienkāršam kareivim aizstāvēt savu zemi uz robežas, lai izpirktu savus maldus. Varbūt plйbiscita Francija, paklausīdama ķeizaram, tomēr nevēlējās kara? Viņš pats priekš nedēļas karu sauca par neprātu un noziedzību. Runāja par vācu prinča kandidaturu uz Spānijas troni. Sajukums pieauga, neviens vairs nevarēja pateikt, kam taisnība, kam ne, un beidzot neviens vairs nezināja, no kuras puses nācis izaicinājums; beigās nenovēršams palika tikai negrozāmais likums, pēc kura noteiktā stundā viena tauta metās iznīcināt otru. Varena pacilātība pāršalca Parīzi. Moriss savā atmiņā atkal redzēja blāzmoto vakaru, ļaužu masas bulvāros un pūli, kas, lāpas vicinot, kliedza: «Uz Berlīni! Uz Berlīni!»

Pilsētas valdes nama priekšā viņš dzirdēja, ka stalta, daiļa sieviete ar karalienes seju, uzkāpusi ormaņa bukā un ietinusies karogā, dziedāja «Marseļezu». Vai viss tas bija tikai māņi? Vai šeit nepulsēja Parīzes īstā sirds? Un tad, kā tas pie viņa bija arvien, pēc pacilājoša nervu spraiguma iestājās mokošu šaubu stundas un apnikums. Viņš atminējās savu ierašanos kazarmā, adjutantu, kas to saņēma, seržantu, uz kura pavēli bija pārmainījis savu uzvalku pret kareivja tērpu, atminējās piesmakušo, netīrumiem pilno telpu, parupji draudzīgās attiecības ar jaunajiem biedriem, mechanisko apmācību, no kuras tam locekļi bija kā salauzti un galva smaga. Bet nebija pagājusi ne nedēļa, un viņš jau pie visa bija pieradis un riebuma vairs nejuta. Un, kad pulks beidzot devās ceļā uz Belforu, viņu atkal pārņēma agrakā sajūsma.

Jau no pirmās dienas Morisam bija pilnīga pārliecība par uzvaru. Ķeizara kaujas plāns viņam likās tik saprotams: četri simttūkstoši vīru dosies uz Reinu un pāries upi, iekāms prūši vēl nebūs sagatavojušies, un tad straujā, spēcīgā triecienā atgriezīs Ziemeļvāciju no Dienvidvācijas. Pēc dažiem spožiem panākumiem ir Austrija, ir Itālijā būs spiestas pieslieties Francijai. Vai kādu laiku jau neklīda baumas, ka septītais korpuss, kura sastāvdaļa arī viņi bija, sēdīsies Brestā kuģos, lai izkāptu malā Dānijā, piespiežot ar tādu pagriezienu vienu no prūšu armijas daļām palikt uz vietas? Prūšus pārsteigs, ielenks no visām pusēm un iznīcinās dažu nedēļu laikā. Tātad, vienkārša militārā pastaiga no Strasburgas uz Berlīni. Bet no tā laika, kamēr viņš gaidīja Belforā, viņu mocīja nemiers. Septītais korpuss, kura uzdevums bija apsargāt pāreju no Švarcvaldes, ieradās šurp neaprakstāmā nekārtībā, nepilns skaitā un pilnīgi neapgādāts. Trešo diviziju gaidīja atgriežamies no Itālijas; otrā kavalērijas brigāde vēl arvien palika Lionā, jo baidījās no tautas sacelšanās; un trīs baterijas bija noklīdušas nezin kur. Bez visa tā vēl iestājās ārkārtīgs trūkums. Belforas noliktavas, no kurām vajadzēja saņemt visu karaspēkam nepieciešamo, izrādījās tukšas; nebija ne telšu, ne katlu, ne flaneļa jostu un lauku aptieku, ne kaltuvju un pinekļu. Nebija neviena slimokopēja, neviena amatnieka. Tikai pēdējā brīdī vēl ievēroja, ka trīsdesmit tūkstoš šautenēm trūkst nepieciešamo rezerves daļu. Pēc tām bija jāsūta virsnieks uz Parīzi. Tas atveda tikai pieci tūkstoši, ko ar lielām pūlēm bija sadabūjis. No otras puses, viņu biedēja arī pilnīgā bezdarbība. Jau divas nedēļas viņi šeit nīka; kāpēc nevirzījās uz priekšu? Viņš skaidri saprata, ka katra nokavētā diena ir nelabojama kļūda un mazina izredzes uzvarēt. Un viņa loloto izdomu plānam nostājās pretī izpildīšanas iespējamība īstenībā, par kuru viņš pārliecinājās daudz vēlāk, bet tagad tumšu baiļu pilns tikko noskārta: septiņi armijas korpusi ešelonos izkaisīti gar visu robežu no Mecas līdz Bičai un no Bičas līdz Belforai, visur nepilnā sastāvā, četrisimttūkstoš viru vietā labi ja divisimt trīsdesmit tūkstoši, ģenerāļi, kuri, viens otru apskauzdami, katrs neatlaidīgi tiecās pēc maršala ziž|a, nedomādams palīdzēt savam kaimiņam; visbriesmīgākā neapdomība, laika ietaupījuma dēļ vienā reizē izvestā mobilizācijā un pulku koncentrācijā, un beigās — neatrisināmas jukas; beidzot, lēna paralizē, kas sākas no augšas, no slimā, uz ātru un noteiktu lēmumu nespējīgā ķeizara, un kas pārņēma visu armiju, dezorganizēja, iznīcināja un dzina to pretim vislielākai nelaimei, nedodama iespēju tai aizstāvēties. Un tomēr, pāri nepatīkamām un baigām gaidām, instlnktivi nodrebot par to, kam jānāk, pārliecība par uzvaru palika.

Pēkšņi trešajā augustā nāca ziņa par uzvaru pie Sārbrikenas, kas bija izkarota dienu pirms tam. Cik liela šī uzvara, neviens nezināja. Bet avizes izplūda sajūsmā, ieiets jau Vācijā, sperts pirmais solis slavas gājienā; ap ķeizarisko princi, kas aukstasinīgi kaujas laukā pacēlis lodi, sākās leģenda. Kad divi dienas vēlāk dabūja zināt par pēkšņo uzbrukumu un sakāvi pie Veisenburgas, no krūtīm izlauzās dusmu kliedziens. Pieci tūkstoši vīru, lamatās ievilināti, veselas desmit stundas pretojušies trīsdesmit pieciem tūkstošiem prūšu! Šī gļēvā apkāve kliedza pēc atriebības! Vainīgi, bez šaubām, bija vadoņi, nebūdami diezgan modri un apdomīgi. Bet visu to varēja vēl izlabot, Mak-Mahons bija saucis palīgā septītā korpusa pirmo diviziju, pirmo korpusu atbalstīs piektais, un prūši tagad jau būs, ar mūsu kājnieku durkļiem mugurā, atsviesti atpakaļ pāri Reinai. Un domas, ka šai pašā dienā kaut kur norisinās briesmīga kauja, arvien drudžainākas jaunu ziņu gaidas, — viss tas nenoteiktais baigums pieauga ar katru mirkli zem plašām un dziestošām debesīm.

To Moriss bija atkārtojis Veisam.

~ Šodien nu gan tie būs krietnu pērienu dabūjuši! —viņš teica.

Veiss neatbildēja un norūpējies pakratīja galvu. Arī viņš raudzījās uz Reinas pusi, uz austrumiem, kur jau kā melna siena bija iestājusies nakts, tumša noslēpuma klāta. Pēdējiem signāliem atskanot, dziļš klusums krita pār aprimušo nometni, ko reti tikai traucēja novēlojušos kareivju steidzīgie soļi un balsis. Kā mirgojoša zvaigzne lauku mājā iedegās gaisma tālajā istabā, kur nomodā palika stabs, sagaidīdams ziņas, kas pienāca stundu no stundas, — tomēr vēl neskaidras. Zaļās malkas sārts, atstāts beidzot savam liktenim, vēl arvien kūpēja bieziem, skumīgiem dūmiem, kas vieglā vējā cēlās pāri nemierīgajai mājai, aizplīvurojot debesīs pirmās zvaigznes.

—   Krietnu pērieni:, — Veiss beidzot atkārtoja. — Lai dievs jūs uzklausa!

Sēdēdams vēl vienmēr dažus soļus no viņiem, 2ans sāka ausīties; leitnants Rošā, izdzirdis šo vēlēšanos, kurā izskanēja šaubas, pēkšņi apstājās, lai klausītos.

—   Kā! — Moriss atsāka, — jums nav pilnīgas paļāvības, jūs pieļaujat varbūtību, ka tiksim sakauti!

Viņa svainis pacēla uztraukumā drebošu roku un lika tam apklust; viņa labsirdīgā seja pēkšņi nobālēja.

—   Sakauti! Lai dievs pasarga!. . . Jūs zināt, esmu šejienietis, manu vectēvu un vecomāti noslepkavoja kazaki 1814. gadā, un, kad es domāju par iebrukumu, man sažņaudzas dūres, es tveršu pēc šautenes un savās civilista drēbēs kaušos kā vecs kareivis.

—   Uzvarēti! . . . Nē, nē! Es negribu pieļaut šādu iespējamību!

Viņš nomierinājās, bet pleci viņam noliecās kā zem smagas nastas.

—   Tomēr, ko jūs gribat? Jā, es neesmu gluži mierīgs… Savu Elzasu es pazīstu labi, patlaban izbraukāju to krustām un šķērsām, darīšanas nokārtodams; un daudz mēs redzējām, ko vajadzēja redzēt mūsu ģenerāļiem, bet ko viņi atsacījās redzēt… Ak, karu ar Prūsiju mēs vēlējāmies! Ilgi un pacietīgi gaidījām, lai reiz nokārtotu savu veco rēķinu. Bet tas netraucēja mūsu labu kaimiņu attiecības ar Badeni un Bavariju, kur visiem mums radi un draugi viņpus Reinas. Mēs domājām, ka arī viņi sapņo tāpat kā mēs mazināt prūšu nepanesamo iedomību … Un mūs, kuri esam tik mierīgi un nosvērti, jau divas nedēļas moka nepacietība un nemiers, redzot, ka dienu no dienas kļūst ļaunāk. No paša kara sākuma ienaidnieku kavalērijai ļāva turēt bailēs mūsu ciemus, izlūkot mūsu zemi un ārdīt telegrāfā vadus. Badene un Bavarija mostas; Falcē notiek liela karaspēka pārvietošanās, no malu malām, tirgiem un preču izstādēm pienāk apstiprinājumi, ka inūsu robeža apdraudēta; un, kad iedzīvotāji un ciema vecākie savās bailēs steidzas to ziņot mūsu garām ejošiem virsniekiem, tie tikai rausta plecus: gļēvuļu halucinācijās, ienaidnieks vēl tālu … Kā? Kad nedrīkstētu zaudēt nevienas stundas, paiet diena pēc dienas. Ko tad var sagaidīt? Varbūt, lai visa Vācija iekrīt mums sānos!

Viņš runāja klusā, skumjā balsi, it kā pēc ilgas pārdomas atkārtotu to pats sev.

—   Ak, Vācija arī man nav sveša, bet jūs visi to pazīstat tikpat maz kā Ķīnu, un tas ir visbēdīgāk. Jūs, Moris, atminaties manu brālēnu Ginteru, šo jaunekli, kas pagājušā pavasari

ieradās Sedanā mani apciemot? Viņš ir mans brālēns no sieviešu puses: viņa māte ir mana mātesmāsa, kas aizprecēta uz Berlīni, un viņš ir īsts prūsis, viņš nīst Franciju. Tagad viņš kalpo prūšu gvardē kā kapteinis… Kā šodien dzirdu viņa griezīgo balsi, kad vakarā pavadīju viņu uz staciju: «Ja Francija mums pieteiks karu, tā tiks sakauta.»

Leitnants Rošā, kas visu laiku bija atturējies, tagad dusmās ātri pienāca klāt. Viņš bija gadu piecdesmit vecs vīrs, liels, izkaltis, garu seju, iekritušiem vaigiem, kas likās ka izģērēti un kvēpināti. Milzīgais ērg|a deguns tikko neskāra plato, patvaļīgo un reizē laipno muti, pār kuru spurojās asās, iesirmās ūsas. Un dusmīgi viņš teica dimdošā balsī:

.— Ei, jūs tur! Ko jūs tur melšat? Vai gribat, varbūt, mūsu ļaudis padarīt mazdūšīgus?

Zans negribēja šai ķildā iejaukties, bet sirds dziļumos piekrita leitnantam. Ja arī viņš pats bija sācis uztraukties par vilcināšanos un nekārtībām visapkārt, tad tomēr ne brīdi nešaubījās, ka prūši dabūs nežēlīgu pērienu. Tas bija droši, jo tikai tādēļ viņi bija šeit ieradušies.

—   Bet leitnant, — Veiss apjucis sacīja, — nevienu es negribu padarīt mazdūšīgu. Gluži otrādi, es vēlos, kaut visa pasaule zinātu to, ko es zinu, jo vislabākais ir zināt, lai paredzētu un spētu rīkoties. Un redziet, šī Vācija …

Ar saprātīgu izskatu viņš turpināja izskaidrot savas bažas: Prūsija, kas pieaugusi pēc Sadovas kaujas, nacionalā kustība, kas to nostādījusi pārējām Vācijas valstīm priekšgalā, visa šī plašā valsts veidošanās procesā, atjaunota, ar sajūsmu un neatlaidīgu dziņu izkarot savu vienotību; tālāk, obligātā, vispārējā karaklausība, kas veselu tautu nostādīja zem ieročiem, mācītu, disciplinētu, ar varenu techniku apgādātu, lielā karā jau norūdītu, slavenu ar savu spožo triumfu pār Austriju; izglītota un morāli stipra armija, ko komandē gandrīz tikai jauni virsnieki, paklausīgi savam virspavēlniekam, kas apdomīgi, ar lielu tālredzību, liekas, atjauno kara mākslu. J ■

Un pretī šai Vācijai viņš pēc tam iedrošinājās parādīt Franciju: novecojusi ķeizarvalsts, ar plйbiscita palīdzību gan uzsvaidzināta, bet izkurtējusi savos pamatos; iznīcinādama brīvību, tā mazinājusi patriotismu, atkal kļuvusi liberālā pārāk vēlu un sev par postu; tā sabruks, tikko vairs nespēs apmierināt baudu dziņas, kuras pati izsaukusi. Armija, bez šaubām, ar savas rases apbrīnojamo drošsirdību, Krimas un Italijas lauriem greznota, bet bojāta ar to, ka Francijā var atpirkties par naudu no kara-

klausības, palikusi savā Āfrikas skolas rutinā, pārāk pārliecināta par savu uzvaru, tā necenšas lietot zinātnes jaunākos sasniegumus; ģenerāļi savā vairākumā, beidzot jāsaka, vidusmēra ļaudis, kuri viens otru apskauž, daži pat apbrīnojami nejēgas; un visam tam priekšgalā ķeizars, slims, šaubu mākts, pievilts un pats sevī vilies, ierauts neprātīgā dēkā, kas sākās un kurā visi metās kā akli, bez nopietnas pārdomas un sagatavošanās, apjukuma * un izbailēs kā lopu bars, ko dzen uz kautuvi.

Rošā klausījās plaši ieplestām acīm, atvērtu muti. Viņa milzīgais deguns bija saraukts. Un pēkšņi, pilnīgi negaidot, viņš sāka smieties nevaldāmiem smiekliem, kas draudēja vai žokļus salauzt.

—   Ko jūs mums te dziedat? Ko gribat ar šīm muļķībām sacīt? Bet tur nav jēgas, pārāk muļķīgi, lai par to lauzītu galvu … Stāstiet to jaunkareivjiem, bet ne man, kas nokalpojis jau divdesmit astoņus gadus!

Un viņš dauzīja sev ar dūri pa krūtīm. Limuzenas mūrnieka dēls, bet dzimis Parīzē, Rošā jau no mazotnes nīda tēva amatu un ar astoņpadsmit gadiem pieteicās kā brīvprātīgais. Laime no viņa nenovērsās: viņš nesa kareivja somu Āfrikā kā kapralis, pie Sevastopoles kā seržants, bet pēc Solferino jau kā leitnants. Piecpadsmit gadu sūras dzīves un patiesas varonības bija vajadzējis, lai sasniegtu šo pakāpi, pie tāda izglītības trūkuma, ka tikt līdz kapteinim nebija ko cerēt.

—   Bet, kungs, jūs, kas zināt visu, jūs nezināt lūk ko. Jā, pie Mazagranas, toreiz man bija tikko deviņpadsmit gadu, un mūsējo bija tikai divdesmit trīs vīri, neviena vairāk, četras dienas mēs noturējāmies pret divdesmit tūkstoš arabiem … Ak, un tā gadu no gada, Āfrikā, Maskarā, Biskrā, Deli, vēlāk lielajā Kabili ja un tad Laguatā; ja jūs, kungs, būtu bijis ar mums, jūs būtu redzējis, ka viņi bēga, šie netīrie melnie, kā zaķi, tikko mēs parādījāmies! … Un pie Sevastopoles, kungs, jupis lai parauj, tur nu gan nebija diezin cik patīkami. Vētra, es jums saku, ka vai matus no galvas plēš, un īsts vilku aukstums. Un nedomā snaust, vienmēr acis vaļa un uzmanīt. Sie mežoņi beidzot visu uzspridzināja gaisā! Bet tomēr mēs viņiem pašiem likām palēkat, ar muziķu, kā saka, zvērošā krāsnī iespērām! … Un pie Solferino jūs, kungs, arī nebijāt, ko tad jūs par to runājat? … Nu jā, pie Solferino, tur nu gan bija karstums, neskatoties uz to, ka todien bija nolijis vairāk ūdens, nekā jūs savā mūžā esat redzējuši. Pie Solferino, tur nu mēs apstrādājām austriešus! Vajadzēja redzēt, kā viņi bēga no mūsu durk-

ļiem: pa kaklu, pa galvu, kūleņus mezdami, lai tikai ātrāk tiktu projām, it kā tiem būtu uguns pie pakaļas!

Seja viņam spīdēja pašapmierinātībā; visa senā franču kareivju bezbēdība skanēja viņa uzvaras smieklos. Nāca prātā senā teika par franču veterānu, kas ar savu skuķi pie pudeles laba vīna iekaroja visu zemi, ar dziesmām un jokiem. Kapralis un četri kareivji satriec pīšļos milzu armijas.

Pēkšņi viņa balss atkal iegrandās.

—   Sakauta, Francija sakauta! … Sie prūšu cūkas mūs sakaus! Mūs! . . .

Viņš piegaja un sagrāba Veisu pie svārku atloka. Viss viņa lielais, kaulainais apkārt ceļojoša bruņinieka stāvs izdvesa dziļu nicināšanu pret ikkuru pretinieku, vienalga, kas tas arī būtu, ne par ko nerūpējoties, ne par laiku, ne par vietu.

—   Uzmaniet labi, kungs! Ja prūši iedrošināsies nākt šurp, mēs tos atgriezīsim atpakaļ ar celi pa pakaļu. Jūs dzirdat? Ar celi pa pakaļu, un tā līdz Berlīnei!

Un ar plašu žestu viņš nobeidza un raudzījās bērna vientiesībā ar godīgām acīm, neliekuļotā pārliecībā, nekā nenojauzdams, bet arī ne no kā nebīdamies.

—   Pie joda! Tā ir, tāpēc ka tā ir!

Veiss bija kā noreibā, gandrīz jau pārliecināts, viņš pasteidzās paskaidrot, ka labāka nekā nevēloties. Moriss, kas klusēja, neiedrošinādamies iejaukties sava priekšnieka runā, beidzot arī sāka smieties. Sis velna vīrs, kuru viņš bija turējis par vientiesi, prata sasildīt viņam sirdi. Zans ar galvas mājienu piekrita katram leitnanta vārdam. Arī viņš bija cīnījies pie Solferino, kur todien tik nejauki bija lijis. Bet kā to attēloja virsnieks! Ja visi varoņi tā prastu runāt, tad viegli piemirstos, ka trūkst katlu un siltu flaneļa jostu.

Nakts bija iestājusies jau sen, bet Rošā vēl vienmēr krēslā svaidīja savas garās rokas. Tikai ar grūtībām viņš bija izburtojis kādu sējumu par Napoleona uzvarām, kurš no kolportiera kastes bija nonācis viņa somā. Un viņš nespēja tik drīz apklust; visa viņa zināšana lauzās uz ārieni kā vētrains kliedziens.

—   Austriju mēs sitām pie Kastiļonas, Morengo, Austerlicas, Vagramas; Prūsiju — pie Eilavas, Jēnas, Licenas; Krieviju — pie Frīdlandes, Smoļenskas, Maskavas! Spāniju, Angliju — tās visur! Visu pasauli mēs esam situši no viena gala līdz otram, pa labi un pa kreisi!… Un šodien tad nu sitīšot mūs? Par ko tad? Kā? Vai tad pasaule apgriezusies otrādi?

Viņš saslējās un pacēla roku kā karoga kātu.

—  Uzklausieties! Jau šodien ir sākušās ciņas, mēs gaidām vēstis. Nu labi! Es varu jums sniegt šis jaunās ziņas… Prūši ir sakauti, sakauti, ka ne rokas, ne kājas nav palikušas, sakauti, ka kaulus var saslaucīt!

Tai bridi pie tumšām debesim bija dzirdams gari stiepts, sāpīgs kliedziens. Vai tur sūdzējās kāds naktsputns? Vai tā bija noslēpuma asarām piesātināta balss, kas nāca no tālēm? Visa krēslā tītā nometne nodrebēja, un baiļu pilnā gaidīšana uz ziņām, kas pienāca tik gausi, kļuva vēl drudžaināka un baigāka. Tālumā, lauku mājā, kur šonakt štaba virsnieki nemierīgi palika nomodā, svece dega augstāk, ar taisnu un nekustīgu liesmu kā vaska svecei.

Pulkstenis rādīja desmit. Gods it kā iznira no tumšās zemes, kur bija nozudis, un pirmais deva signālu izdzēst ugunis. Citas signāltaures atbildēja, atskanēdamas tuvu un talu, līdz beidzot, kā miega pārvarētas, pamazām apklusa. Un Veiss, kas te tik vēlu bija aizmirsies, maigi apskāva Morisu un novēlēja tam: cerēt un nezaudēt dūšu! Jā, viņš nodos brāļa skūpstu Henrietei un daudz ko pastāstīs tēvocim Fušāram. Kad Veiss beidzot bija aizgājis, nometni pēkšņi aplidoja kāda bauma, drudžains satraukums. Maršals Mak-Malions guvis lielu uzvaru: Prūsijas kroņprincis sagūstīts un līdz ar viņu divdesmit pieci tūkstoši vīru, ienaidnieka armija atsista un iznicināta, atstājot mūsu rokās savus lielgabalus un vezumus.

—   Vai velns! — savā pērkona balsī vientiesīgi izsaucās Rošā. Un, sekodams Veisarn, kas steidzās atgriezties Mīlhauzenā, kā aplaimots piebilda:

—   Ar celi pa pakaļu, kungs! Ar celi pa pakaļu, līdz Berlīnei!

Stundas ceturksni vēlāk kāda cita ziņa vēstīja, ka franču

armijai vajadzējis atstāt Vērtu un atkāpties. Ak, kāda nakts! Rošā, miega pārņemts, ietinās mētelī un, par telti nedomādams, nolikās uz kailas zemes, kā to jau bieži bija paradis darīt. Moriss un 2ans ielīda teltī, kur jau gulēja, galvas uz somām atslējuši, Lapuls, Sulo, Pašs un Lubē. Ja labi saritinājās un pievilka kājas, teltī varēja saspiesties visi seši vīri. Lai piemirstu izsalkumu, Lubē bija sākumā viņu mēģinājis uzjautrināt, stāstīdams Lapulam, ka ritu izsniegs katram pa cālim; bet viņi bija pārāk noguruši un drīz jau krāca, lai nāk kaut prūši. Kādu brīdi 2ans nekustēdamies gulēja cieši blakus Morisam. Kaut arī bija ļoti noguris, viņš nevarēja aizmigt. Viss, ko bija pārrunājuši šie kungi, viņam jaucās pa galvu, — Vācija apbruņota kaujai, varena, visu iznīcinoša; un viņš juta, ka arī viņa biedrs neguļ un domā to pašu. Te Moriss nepacietīgi sakustējās, atvirzidamies nost, un 2ans saprata, ka viņš to apgrūtina. Instinktiva nepatika, šķiru un audzināšanas pretestība starp zemnieku un izglītoto māca kā fiziska kaite. Zans pie tam sajuta kaunu un dziļas skumjas, sarāvās mazs, lai izvairītos no naidīgās nicināšanas, ko bija nojautis. Ārā nakts kļuva arvien dzestrāka, bet telpā, starp daudzajiem kaudzē sablīvētajiem ķermeņiem, gaiss bija tik smacīgs, ka Moriss, izmisis kā drudzī, pēkšņi vienā lēcienā bija ārā no telts un nogulās turpat netālu zemē. Nelaimīgais Zans grozījās ļaunos sapņos mokošā pusmiegā. Viņa murgos jaucās skumjas, ka netiek ieredzēts, ar lielas nelaimes nojautu, kuru viņš, likās, jau dzirdēja joņojam no nezināmiem dziļumiem.

Varēja būt pagājušas stundas, visa melnā, nekustīgā nometne, likās, saplaka zem šās plašās, ļaunās nakts spaida, kurā norisinājās kas briesmīgs, kam trūka vēl vārda. No ēnu jūras cēlās kā trīsas, neredzamā teltī pēkšņi atskanēja gārdziens. Pēc tam bija dzirdami neizprotami trokšņi, it kā zirga sprauslošana, zobena žvadzoņa, novēlojuša klaidoņa steidzīgi soļi; visas tik parastas skaņas, bet tagad tanīs izskanēja kā draudi. Bet pēkšņi kantines tuvumā atspīdēja gaiša liesma. Spilgti tā apgaismoja karogu līniju; skaidri saredzamas stāvēja saslietās šautenes, sārti atspīdēja viņu taisnie stobri, it kā pa tiem tecētu svaigas asinis; un drūmi un taisni parādījās sargkareivji šai pēkšņajā apgaismojumā. Vai tas bija ienaidnieks, par kuru jau divas dienas runāja vadoņi un kuru meklēja no Belforas līdz Mīlhauzenai? Tad liesma nodzisa dzirksteļu virpulī. Tas nebija nekas cits kā zaļās malkas sārts, ap kuru tik ilgi bija rīkojies Lapuls un kurš, stundām ilgi gruzdējis, tagad uzliesmoja kā salmu kaudze.

Spilgtās gaismas izbiedēts, Zans savukārt izlēca no telts un tikko nepakrita pār Morisu, kas, atspiedies uz elkoņa, vēroja. Tumsa jau atkal bija iestājusies, vēl dziļāka, un abi viri palika turpat uz kailas zemes guļot, dažus soļus viens no otra. Necaurskatāmā naktī viņu priekšā bija redzams tikai lauku mājas vienīgais apgaismotais logs, šī vientuļā svece, kas, likās, plīvoja pie miroņa šķirsta. Cik gan tagad varēja būt pulkstenis? Divi, varbūt trīs? Tur štābā vēl noteikti negulēja. Dzirdama bija pat ģeneraļa Burgen-Defeija kliedzīgā balss, viņš niknojās par šādu nakts nomodu, kurā izpalīdzējās ar siltvīnu un cigāriem. Pienāca arvien jaunas telegramas, lietas likās pasliktināmies, ķēmīgi aizauļoja garām un zuda ziņnešu ēnas. Bija dzirdami steidzīgi soļi, lāsti, kā noslāpēts nāves kliedziens, kam sekoja baigs klusums. Kas tas? Vai tas bija jau gals? Ledaina pūsma skāra miega un baiļu nomākto nometni.

Un tad Zans un Moriss pēc garās un slaidās ēnas pazina pulkvedi de Vineiju, kas ātri aizsteidzās garām. Viņš, likās, bija ar majoru Burošu, resnu vīru ar lauvas galvu. Viņi sarunājās pusvārdiem, čukstēdami, kā to dažreiz dzird Jaunā sapnī.

—   Viņi nāk no Bazeles … Musu pirmā di vizi ja iznīcināta … Divdesmit stundu kauja . . . Visa armija atkāpjas …

Pulkveža ēna apstājās, pamāja otrai ēnai, kas piesteidzās viegla, smalka un pieklājīga.

—   Jūs tur esat, Boduēn?

—   Jā, pulkveža kungs.

—   Ak mans draugs, Mak-Mahons sakauts pie Frešveileras un Frosārs — pie Spīkerenas; de Feijī nekustīgi iespiests starp viņiem un bez kādas jēgas. .. Pie Frešveileras viens vienīgs korpuss pret veselu armiju … Taisni neticami. Viss noslaucīts, atkāpšanās, panika, Francija atvērta …

Viņu smacēja asaras, vārdi kļuva neskaidri, trīs ēnas nozuda tumsā, nogrima, izplūda …

Satricināts līdz savas būtības dziļumiem, Moriss piecēlās.

—   Mans dievs! — viņš stostījās.

Un vairāk viņš nespēja, kamēr Zans kā ledū sasalušu sirdi murmināja:

—   Nolādēts liktenis! . .. Tomēr tam kungam, jūsu radiniekam, bija taisnība, kad tas teica, ka viņi ir stiprāki par mums.

Moriss sašutumā būtu varējis viņu nožņaugt. Prūši stiprāki par frančiem! Tas ievainoja viņa pašlepnumu. Bet zemnieks jau mierīgi un stūrgalvīgi turpināja:

—   Redziet, tas vēl nekas! No viena sitiena neviens vēl nepadodas. Jadod tomēr pretī.

Bet te viņu priekšā bija nostājies garš stāvs. Viņi pazina Rošā, kas arvien vēl tinās savā mētelī. Neskaidrie trokšņi, kas klīda pa nometni, varbūt nojauta par zaudēto kauju, bija viņu uzrāvuši no smagā miega. Viņš jautāja, gribēja zināt.

Kad beidzot ar lielām pūlēm aptvēra, neizsakāms izbrīns atspoguļojās viņa neizteiksmīgajās bērna acīs. Vai desmit reižu viņš atkārtoja:

—   Sakauti! Kā tad ta — sakauti! Kāpēc sakauti?

Tagad austrumos svīda gaisma, sākās nespodra diena, bezgala skumīga. Tā pletās pār snaudošām teltīm, vienā no kurām krēšļojās pelēkas kā zeme Lubē, Lapula, Suto un Paša sejas. Kareivji vēl vienmēr krāca vaļējām mutēm. Modās sēru ausma rūsganā kā sodrēji miglā, kas cēlās pār tālo upi.

Ap pulksten astoņiem saule izkliedēja smagos padebešus, un karsta, skaidra augusta svētdiena atmirdzēja pār Mīlhauzenu, plaša, auglīga līdzenuma vidū. Nometnē, kas bija jau pamodusies un kur sanēja strauja dzīvība, bija dzirdamas no visām apkārtējām baznīcām zvanu skaņas, kas lidoja dzidrajā gaisā. Sai jaukajai, briesmīgās nelaimes svētdienai bija sava jautrība, tās debess spīdēja svētku mirdzumā.

Pēkšņi Gods signalizēja pārtikas izdali, un Lubē brīnījās. Ko? Vai tiešām ko dos? Tātad vakar Lapulam apsolītais cālis nebūs joks? Dzimis Parīzes tirgus kvartalā, Kosonrl ielā kā sakņu tirgotājas gadījuma mīlas dčls, viņš bija iestājies karaklausībā «par naudiņu», kā pats teica, pēc tam, kad bija izmēģinājis visvisādus amatus, — bija gardēdis un nepārtraukti ostīja pēc kāda labāka kumosa. Un viņš aizgāja paskatīties, kamēr šūto, mākslinieks, krāsotājs no Monmartra, stalts puisis un revolucionārs, noskaities, ka iesaukts pēc nokalpotā laika no jauna, nežēlīgi izsmēja Pašu, kuru nupat bija pārsteidzis aiz telts, ceļos nometušos, dievu lūdzam. Paskat, kāds melnsvārču kalps! Vai tāds tev nevarētu izlūgties no sava mīļā dieva kādu simttūkstoš livru gada ienākuma? Bet Pašs, kas bija ieradies no tāla, visu aizmirsta Pikardijas ciema, vārgs cilvēks ar smailu galvaskausu, ļāva sevi izjokot ar klusu mocekļa lēnprātību. Viņš bija visas kopas zobgalību mērķis, tāpat kā milzis Lapuls, īsts izdzimums no Soloņas purviem, tik neapzinīgs un visās lietās neizglītots, ka, ieradies pulkā, viņš jau pirmajā dienā prasīja, lai parādot karali. Un, kaut arī ziņa par briesmīgo neveiksmi pie Frešveileras jau no rīta bija aplidojusi nometni, šie četri viri smējās un vienaldzīgi kā automati izpildīja savus parastos pienākumus.

Pēkšņi atskanēja zobgalīga pārsteiguma rūkoņa. Kaprālis 2ans, Morisa pavadīts, bija atnācis no sadales punkta ar sausu malku. Beidzot tomēr izdalīja malku, ko kareivji veltīgi bija gaidījuši vakar, lai pagatavotu viru. Tikai ar divpadsmit stundu novēlojumu!

—   Lai dzīvo intendantura! — kliedza Šūto.

—   Nekas! Malka tomēr ir klāt. Tagad es gan jums pagatavošu viru! — teica Lubē.

Kā parasti, viņš uzņēmās labprātīgi pavāra pienākumus; un viņam par to bija pateicīgi, jo viņš gatavoja apbrīnojami. Bet Lapulu viņš apgrūtināja ar neparastām klaušām:

—   Aizej pēc šampanieša, atnes trifeļus!

Torīt viņam bija kā Parīzes ielas zeņķim ienākusi prātā doma pasmieties par vientiesīgo zemnieku.

—   Ātrāk, ātrāk! Dod šurp cāli!

—   Kur tad ir tas cālis?

—   Lūk, turpat pie zemes… Tas ir tas cālis, ko es tev apsolīju, ko kapralis nupat atnesa!

Viņš tam norādīja uz lielu, baltu oli pie viņu kājām. Apjucis Lapuis beidzot paņēma akmeni un sāka grozīt rokās.

—   Pie joda! Vai tu to cāli nomazgāsi vai ne! Mazgā kājiņas, nomazgā kaklu! Tā, tagad visu ūdenī iekšā, tu, sliņķi!

Un joka dēļ, jo doma par viru viņu uzjautrināja un darīja asprātīgu, viņš ielika akmeni līdz ar gaļu ar ūdeni piepildītā katlā.

—   Tas, lūk, virai dod garšu! Ak, tu to nezināji, tad tu nesaproti nekā, tu, muļķa desa! Pašam tev tiks gūža, redzēsi, cik tā maiga!

Kareivji vai beidzās nost no smiekliem par Lapulu, kas, noticējis, aplaizījās. Jā, šis lops Lubē, ar viņu nav jāgarlaikojas! Un, kad uguns jau saulē sprēgāja un katls sāka dziedāt savu dziesmu, svētsvinīgi nostājušies tam apkārt, viņi atplauka, redzēdami, ka gaļa lēkā virā, un saozdami labo smaržu, kas sāka jau izplatīties. Jau no vakardienas viņi bija izsalkuši kā suņi, un doma par ēšanu aizrāva tos visus. Gan bija tie piekauti, bet tas nebūt netraucēja piepildīt vēderus. No viena nometnes gala līdz otram liesmoja ugunskuri, vārījās katli, un tā bija alkaina un dziedoša līksme, kamēr gaišas un tīras vēl vienmēr šurp plūda zvanu skaņas no visām Mīlhauzenas baznīcām.

Bet ap pulksten deviņiem nometnē izplatījās kāda kustība, atskrēja virsnieki, un leitnants Rošā, kam kapteinis Boduēns bija devis kādu pavēli, apstaigāja savas nodaļas teltis.

—   Sagatavoties, nojaukt teltis, visu sakraut! Mēs ejam prom.

—   Bet vira?

—   Citudien. Mēs ejam tūlīt!

Pavēloši skanēja Goda signaltaure. Visi jutās nospiesti, apslāpēta naida pilni. Ko? Neēdušus dzīs tālāk, neuzgaidīs ne stundu, kamēr vira gatava! Kopas kareivji gribēja vismaz izdzert buljonu; bet tas vēl bija tikai silts ūdens, un neizvārītā gaļa bija cieta kā āda un zobiem nesakožama, šūto saniknots lamājās. Zanam vajadzēja iejaukties, lai beidzot paātrinātu savu vīru sagatavošanos. Ko tad tā bija jāsteidzas, jādzen kareivji, nedodot tiem laika atjaunot spēkus? Un, kad Morisam teica, ka jāejot prūšiem pretī, lai atmaksātu, viņš neticīgi paraustīja plecus. Nepilnā stundas ceturksnī nometne bija aiziešanas gatavībā, teltis salocītas un piesietas virs somām, šauteņu statiņi nojaukti, un palika tikai pie zemes ugunskuri, kas pamazām dzisa.

Svarīgi iemesli bija spieduši ģenerāli Duē dot pavēli nekavējoties atkāpties. No Slestates apakšprefekta priekš trim dienam saņemtā telegrania tagad bija apstiprinājusies: telegrafēja, ka no jauna redzētas prūšu sargugunis un ka tie apdraudot Markolsheimu; un bez tam kāda cita telegrama ziņoja, ka kāds ienaidnieka korpuss pārgājis Reinu pie Hiningenas. Tad pienāca plašas un noteiktas ziņas par tuvākiem apstākļiem: bija redzēta kavalērija un artilērija, karaspēka daļas, kas no visām pusēm devās uz savu sanāksmes punktu. Ja vēl gaidītu kādu stundu, atkāpšanās ceļš uz Belforu droši vien būtu jau nogriezts. Ņemot vērā sakāvi pie Veisenburgas un Frešveileras, izolētajam un frontes avangardā palikušajam ģenerālim atlika tikai steigā atkāpties; vēl vairāk tāpēc, ka rīta ziņojumi bija vēl ļaunāki.

Kā pirmie, zirgus piešiem skubinādami, ātriem rikšiem ceļā bija devušies galvenā štaba virsnieki, baidīdamies novēlot un sastapt prūšus pie Altkirches priekšā. Ģenerālis Burgen-Defeijs, paredzēdams grūtu pārgājienu, kurnēdams par visu šo steigu, drošības dēļ bija šķērsojis Mīlhauzenu, lai tur krietni pabrokastotu. Mīlhauzena, redzot virsnieku? aizjājam, bija izmisusi; iedzīvotāji, dabūjuši zināt par atkāpšanos, pulcējās ielās un sūdzējās par karaspēka pēkšņo aiziešanu, tā karaspēka, ko viņi tik neatlaidīgi bija lūguši šurp nākt. Tātad viņus atstāja, neaprēķināmas bagātības, kas kaudzēm glabājās piestātnē, tika pamestas ienaidniekam, pati Mīlhauzena jau vakarā būs tikai iekarota pilsēta, ne vairāk? Un tālāk pa visu apgabalu gar ceļiem ciemu un atsevišķu māju iemītnieki arī nostājās savu durvju priekšā izbrīnēti un izbijušies: Kā? Pulki, kurus vēl vakar viņi bija redzējuši dodamies uz kauju, tagad atkāpās, bēga bez kaujas? Vadoņi bija drūmi, skubināja savus zirgus un neatbildēja uz jautājumiem, it kā nelaime tiem mītu uz papēžiem. Tātad bija taisnība, ka prūši sakāvuši franču armiju, ka no visām pusēm tie ielauzās Francijā kā pārplūdušas upes ūdeņi. Un baiļu pārņemtiem iedzīvotājiem jau likās, it kā viņi dzirdētu ienaidnieka tuvošanās troksni, kas pieaug ar katru mirkli; un pajūgi jau pildījās ar mēbelēm, mājas tukšojās, ģimenes bariem glābās, bēgdamas pa ceļiem, kur joņoja šausmu auļi.

Jukās atkāpjoties, simt sestajam pulkam vajadzēja apstāties jau pēc pirmā kilometra gājiena pie Ronas-Reinas kana|a tiita. Slikti doto un vēl sliktāk izpildīto pavēļu pec tur bija sadrūzmējusies visa otrā divizija; un pāreja bija tik šaura — tikko piecus metrus plata, ka gājiens, likās, vilksies bez gala.

Pagaja divas stundas, simt sestais pulks vēl vienmēr nekustīgi gaidīja, kamēr viņa priekšā nepārtraukti plūda kareivji. Stāvēdami zem karstas saules, somām mugurā, šautenēm pie kājas, ļaudis beidzot nepacietībā sāka kurnēt.

—  Liekas, mēs stāvam te arjergardā, — sacīja Lubē zobgalīgā balsī.

Bet Šūto uztraucās:

—   Viņi smējās par mums un grib mūs saulē izcepināt; mēs bijām pirmie, un pirmajiem mums vajadzēja tikt pāri.

Un kad otrpus kanaļa, plašā un auglīgā ielejā ar līdzeniem ceļiem, starp apiņu dārziem un nobriedušas labības laukiem noskaidrojās, ka karaspēks atkāpjas un iet to pašu ceļu, ko gājis bija vakar, tikai pretēja virziena, atskanēja smiekli un niknas zobgalības.

—1 Nūjā, mēs laižamies lapās! — atsāka Šūto. — Vai ne, viņu gājiens pret ienaidnieku, par kuru tie mums jau no vakardienas rīta ausis piedziedājuši, tiešām ir jocīgs … Tas jau par daudz. Tu atnāc, un tūlīt tev jāiet projām no kaujas lauka, pat savu viru norīt tev neatliek laika!

Sašutums un smiekli pieauga, un Moriss, kas bija netālu no Šūto, viņam piekrita. Ja te viņiem kā stabiem bija jāstāv un jāgaida divas stundas, kāpēc tad neatļāva uzvārīt viru un to iestrēbt? Ēstgriba atkal sāka mocīt; un viņi ar ļaunumu sirdī atminējās pārāk steidzīgi, kā viņiem likās, apgāztos katlus, nesaprazdami šās steigas nepieciešamību, kas tiem likās nejēdzīga un gļēva. Lieliski zaķpastalas, vairāk nekas!

Bet leitnants Rošā rupji sabāra seržantu Sapēnu, apvainodams to par viņa viru slikto stāju. Trokšņa pievilkts, pienāca kapteinis Boduens.

—   Visi mierā!

Zans kā Italijas karagājiena vecs kareivis, kas pieradis pie disciplīnas, klusēdams vēroja Morisu, kuru, kā likās. Šūto ļaunās zobgalības uzjautrināja; un viņš brīnījās, kā šis kungs, lāga zēns, kas tik daudz mācījies, var piekrist šādām lietām, kuras varbūt bija dibinātas, bet par kurām nebija jārunā? Ja katrs kareivis sāktu zākāt savus priekšniekus un izteikt savus ieskatus, tad droši vien tālu netiktu.

Beidzot, vēl pēc stundas gaidīšanas, simt sestais pulks saņēma pavēli iet uz priekšu. Tomēr tilts vēl vienmēr bija tā aizņemts no divizijas pēdējām vienībām, ka iestājās vislielākā nekārtība. Dažādi pulki sajaucās, dažas rotas, aizrautas līdzi, tomēr pārgāja pāri, kamēr citas, atsviestas ceļmalā, mīdījās uz vietas. Un, lai jukas sasniegtu savu augstāko pakāpi, kāds kavalērijas eskadrons stūrgalvīgi gribēja tikt pāri, atsviezdams apkārtējos laukos izkaisītos nokavējušos kājniekus. Pēc stundas gājiena jau vilkās uz priekšu nesakarīgs pūlis, stiepās garumā, it kā pēc patikas atpalika.

Tadā kārtā gadījās, ka Zans atradās tālu atpalicis, nomaldījies kādā ceļa iegulā ar savu vadu, ko nebija gribējis atstāt. Simt sestais pulks bija nozudis, neviena kareivja ne virsnieka no viņu rotas. Te bija tikai atsevišķi kareivji, nepazīstamu cilvēku juceklis, kuri bija paguruši jau no pārgājiena sākuma un tagad gāja pēc patikas pa tekām, kā kuram gadījās. Saule spieda, kļuva ļoti karsti; un soma, apkrauta ar telts piederumiem un piebāzta ar dažādiem priekšmetiem, briesmīgi spieda plecus. Daudzi nebija pieraduši to nest, un nu jau biezais kareivja mētelis kā svina apmetnis apgrūtināja tiem iešanu. Pēkšņi kāds inazs, bāls kareivis ar asarām acīs apstājās un iesvieda savu somu grāvī, dziļi nopūzdamies kā cilvēks, kas pēc cīņas ar nāvi atgriežas atkal dzīvē.

—   Lūk, viens, kas darījis pareizi! — murmināja Šūto.

Tomēr viņš gāja tālāk, muguru zem nastas saliecis. Bet kad

vēl divi kareivji savukārt bija atbrīvojušies no savām somām, viņš vairs neizturēja.

—   St! — viņš izsaucās.

Un ar pleca kustību viņš nometa savu somu ceļmalā. Paldies! Divdesmit pieci kilogrami mugurā, viņam tagad pietika. Galu galā, neviens jau nebija lops, lai nestu tādu nastu.

Gandrīz tūlīt pēc tam viņa priekšzīmei sekoja Lubē un spieda Lapulu darīt tāpat. Pašs, kas meta krustus katra akmens krusta priekšā, kurš gadījās ceļā, atraisīja somas siksnas ūn rūpīgi nolika saini kāda mūra piekājē, it kā nodomājis atnākt tai vēlāk pakaļ. Vienīgi Morisam vēl bija soma mugurā, kad Zans, atskatījies, ieraudzīja savus vīrus ar brīviem pleciem.

—   Paceliet savas somas, citādi man ies slikti!

Bet vīri, vēl gan nedumpodamies, ar ļaunām sejām klusēdami gāja tālāk un dzina pa šauro ceļa iegulu kaprali savā priekšā.

—   Paceliet savas somas, vai es iesniegšu ziņojumu!

Tas bija kā pātagas cirtiens Morisam sejā. Viņš ziņos! Sis rupjais zemnieks gribēja iesniegt ziņojumu, tāpēc ka nelaimīgi cilvēki, kam muskuļi gluži salauzīti, atvieglojās! Un aklās dusmās kā drudzī viņš atraisīja siksnas un ļāva novelties somai ceļmalā; pie tam viņš izaicinoši paskatījās uz Zanu.

—   Nu, labi! — prātīgi sacīja pēdējais, nevarēdams iesākt ķildu. — Mēs visu to nokārtosim vakarā.

Morisam briesmīgi sāpēja kājas. Biezie, cietie apavi, pie kuriem viņš nebija pieradis, noberza miesu asiņainu. Viņa veselība nebija stipra, mugurā viņš juta kā brūci, nepanesamu ievainojumu no somas, kaut gan no tās bija atsvabinājies; un viņa šautenes svars, ko viņš vairs nezināja, kurā plecā nest, viņam aizrāva elpu. Bet vairāk nekā fiziski viņš cieta morāli šais savās izmisuma krizēs. Nespēdams pretoties, viņš pēkšņi redzēja sabrūkam visu savu gribas spēku, ļauno instinktu varā viņš nevaldīja vairs pats pār sevi, ko vēlāk raudādams un nokaunējies nožēloja. Viņa Parīzes maldi bija tikai kāda «otrā» neprātības, kā viņš teica, šis «otrais» bija vārgs jauneklis, kas gļēvības stundās bija spējīgs uz ļaunāko nekrietnību. Un, kamēr viņš vilkās saules tveicē šai atkāpē, kas vairāk gan līdzinājās bēgšanai, viņš bija tikai kāds dzīvnieks no šā ganāmpulka, kas novēlojies, nomaldījies klīda pa ceļiem. Tās bija zaudētās kaujas 6ekas, pērkona grāviens, kurš noskanējis jūdzēm tālu un kura atbalss dzina šos ļaudis, kas panikā bēga, ienaidnieka neredzējuši. Uz ko tagad lai cerētu! Vai viss nebija jau beigts? Viņi bija sakauti, un neatlika nekas vairāk kā atlikties un gulēt.

—   Liela lieta! — ļoti skaļā balsī izsaucās Lubē, smiedamies kā īsts Parīzes tirgus kvartala dēls, — uz Berlīni jau neejam.

Uz Berlīni, uz Berlīni! Moriss kā tagad vēl dzirdēja rēcošā pūļa saucienu bulvāros tai neprātīgās sajūsmas naktī, kad bija nolēmis iestāties armijā kā brīvprātīgais. Vējš bija pārmainījies, aukai iebrāžoties; bija notikusi briesmīga pārvērtība, un viss tautas temperaments bija šai eksaltētā pašpaļāvībā, kas pēkšņi pie pirmā pagrieziena spēji iekrita izmisumā, ar joni aizraudams līdzi šos klīstošos kareivjus, kas jutās uzvarēti un izkaisīti jau pirms cīņas.

—   Ak, kā tā pagale griež man ķetnās! — atsāka Lubē, vēlreiz pārlikdams savu šauteni no viena pleca otrā. — Lūk, īstā stabulīte pastaigai!

Un, aizrādīdams uz naudas summu, ko bija saņēmis, citu aizstādams, piebilda:

—      Tikai piecpadsmit simti ripiņu par šādu amatu; esmu nežēlīgi apzagts! Kas nekait viņam tagad smēķēt savu pīpi pie mierīgas uguns, tam bagātniekam, kura dēj es ļauju lauzt sev sprandu.

—   Es savu laiku biju jau nokalpojis, — rūca Suto, — gribēju jau laisties… Jā, taisnība! Tā ir nelaime, nokļūt līdzīgā cOcībā!

Nikni viņš svaidīja šauteni savās rokās. Tad sparīgi pārsvieda to pāri žogam.

—   Ei, prom ar tevi, tu netīrais rīks!

Šautene pāris reizes pārmetās gaisā un nokrita vagā, kur tā palika guļot, gara un nekustīga kā mironis. Jau citas aizlidoja tai pakaļ. Drīz pa visu lauku gulēja ieroči skumīgā stingā un atstātībā, zem spiedīgās saules. Tā bija kāda neprāta epidemija, bads, kas plosīja viņu iekšas, apavi, kuri ievainoja kājas, šis ciešanu ceļš, neparedzētā sakāve, kuras draudus, likās, tie dzirdēja aiz sevis. Nekā laba nebija vairs tur ko gaidīt, vadoņi bēga, intendantura tos vairs neapgādā, dusmas, apstulbums, vēlēšanās izbeigt tūlīt, pirms vēl nebija sākts. Ko tad? Šautene varēja sekot somai. Un neprātīgā niknumā, kā ārprātīgie, kas smiedamies uzjautrinās, viņi meta projām šautenes, šie garā, bezgalīgā rindā ejošie, tālu laukos izkaisītie atpalicēji.

Pirms atbrīvoties no savas šautenes, Lubē to sagrieza gaisā kā bundzinieks bungu vāli. Redzēdams, ka biedri aizsviež prom savas šautenes, Lapuls domāja, ka tas laikam pieder pie dienesta paņēmieniem; un viņš darīja kā citi. Bet Pašs, neskaidrā pienākuma apziņā, būdams reliģiozi audzināts, atteicās tā darīt, par ko Šūto viņu apbēra ar zaimiem, saukdams viņu par baznīckungu dēliņu.

—   Lūk, svētulis! Tāpēc ka zemniece, viņa vecā māte, tam katru svētdienu lika mīļo dieviņu rīt! … Nu, ko, ej uz dievkalpojumu, tikai gļēvulis nošķiras no saviem biedriem!

Drūms un klusēdams soļoja Moriss, galvu saules svelmē nokāris. Viņš kustējās uz priekšu briesmīgā nogurumā kā murgos, kā rēgu biedēts gāja uz kādu bezdibeni, tur, viņa priekšā; un likās, ka visa viņa izglītotā cilvēka kultura nomākta un viņš pats noslīdējis tikpat zemu kā visi šie nožēlojamie, kas bija ap viņu.

—   Klausieties! — negaidot viņš griezās pie Šūto, — jums taisnība!

Un Moriss jau bija nolicis savu šauteni uz kādas akmeņu kaudzes, kad Žans, kas veltīgi mēģināja pretoties šai riebīgajai ieroču nomešanai, to ieraudzīja. Viņš piesteidzās klāt.

1

—   Ņemiet tūlīt atpakaļ savu šauteni, tūlīt, vai jūs dzirdat!

Briesmīgu dusmu vilnis pēkšņi bija iesities viņam sejā. Parasti viņš bija tik mierīgs un vienmēr gatavs samierināties, bet tagad viņa acis zvēroja, balss granda pavēloši kā pērkons. Viņa ļaudis, kuri to nekad tādu nebija redzējuši, pārsteigti apstājās.

—  Paceliet tūlīt savu šauteni, vai arī jums būs darīšana ar mani!

Moriss dusmas nodrebēja un izmeta tikai vienu vārdu, lai ar to dziļāk ievainotu.

—   Zemnieks!

—  Jā, taisni tā, es esmu zemnieks, bet jūs esat kungs. Jā . . . Un tāpēc jūs esat cūka, netīra cūka! Tas man jums jāsaka.

Kareivji sāka kurnēt, bet kapralis turpināja ar ārkārtīgu spēku:

—  Ja kāds saņēmis izglītību, tad lai viņš to pierāda … Un ja mēs esam rupji zemnieki, tad jums jārāda priekšzīme, jo jūs jau visu labāk zināt… Paceliet savu šauteni, vai, kā dievs debesīs, es likšu jūs nošaut, tiklīdz nonāksim pirmajā apstājas punktā.

Pārvarēts Moriss pacēla šauteni. Acis viņam aizmigloja dusmu asaras. Streipuļodams kā piedzēries, viņš turpināja iet starp saviem biedriem, bet tie par viņu tagad zobojās, ka viņš piekāpies. Ak, šis Zans! Kā viņš to nīda ar nedzēšamu naidu! Šī skarbā pārmācība viņu bija ķērusi pašā sirdī, un tomēr viņš juta, ka bija to pelnījis. Un, kad Šūto, viņam blakus iedams, rūca, ka priekš tādas sugas kapraļiem jānogaida tikai kāda kaujas diena, lai iešautu tiem lodi galvā, viņam kļuva sarkans acu priekšā un viņš skaidri redzēja, ka Zanam aiz kada mūra sadragā galvu.

Bet tad viņi pievērsās citām lietām. Lubē bija ievērojis, ka pa ķildas laiku arī Pašs klusītiņām bija noņēmis savu šauteni un rūpīgi to nolicis kādā piekalnē. Kāpēc? To viņš pats nevarēja pateikt, tikai smējās pie sevis klusu, apmierināts un drusku nokaunējies, kā prātīgs zēns, kuram pārmet viņa pirmo nedarbu. Tad viņš atplauka un, jautri rokas mētādams, gāja tālāk. Un pa tāliem, saulainiem ceļiem, starp nobriedušiem labības laukiem un apiņu dārziem, kas vienmuļīgi sekoja, bez apstājas plūda izjukušie kareivju pulki; šie atpalikušie, bez somām un šautenēm, bija tikai kā nomaldījies, bez noteikta virziena ejošs pūlis, klaidoņu un ubagu jūklis, kuram tuvojoties, visas ciemu durvis izbailēs aizdarījās.

Tai brīdī kāda sastapšanās Morisu saniknoja galīgi. No tā-

lienes tuvojās dobjš troksnis; ta bija rezerves artilērija, kas nometni bija atstājusi pēdējā un kuras priekšgals tagad pēkšņi parādījās kadā ceļa līkumā. Izklīdušie atpalicēji tikko paguva atlēkt sāņus apkārtējos laukos. Artilērija virzījās kolonās, varenos rikšos, vislabākā kārtībā; viss pulks — sešas baterijas, pulkvedis priekšgala, virsnieki savās vietas. Vienādā atstatumā, ko arvien ieturēja, garām aizdārdēja lielgabali, municijas ratu, zirgu un apkalpes pavadīti. Un piektajā baterijā Moriss skaidri ieraudzīja sava brālēnā Onore lielgabalu. Vaktmeistars bija te, viņš stalti sēdēja zirgā, pa kreisi no vadītāja Ādolfa, skaista, gaišmataina vīra, kas jāja pamatīgā, raudā zirgā, apbrīnojami pieskaņota blakus rikšojošam pavadzirgam, kamēr starp sešiem apkalpes kareivjiem, kuri pa diviem sēdēja uz lielgabala priekšas un municijas kastēm, atradās apakšvirsnieks tēmētājs Luijs, mazs tumšmatis, Ādolfa biedrs, pāris, kā mēdza saejt, jo pēc vecās paražas jātniekam jāpielaulā artilerists kājnieks. Morisam viņi visi tagad likās lielāki nekā nometnē, kur viņš ar tiem bija iepazinies; un četriem zirgiem aizjūgtais lielgabals, ko visi, dzīvnieki un cilvēki, kuri krietnas ģimenes disciplinā un maiguma ap to pulcējās, rūpīgi kopa, loloja un mīlēja, — lielgabals, kam sekoja sešu zirgu vilkti municijas rati, Morisam likās mirdzam kā pati saule. Briesmīgi viņam lika ciest nicīgais skatiens, ko atpalicējiem uzmeta brālēns Onorē, pārsteigts, ieraugot viņu šai cilvēku pūlī, kam vairs nebija ieroču. Jau artilērija bija garām, baterijas materialās daļas, vezumnieki, lauku kalves. Tad pēdējā putekļu mākonī aizvirzījās papildspēki, kareivji un zirgi, kuru rikši gaisa kādā citā ceļa līkumā, saplūstot ar pamazām apklustošo riteņu rīboņu un pakavu dimu.

—    Pie joda! — izsaucās Lubē, — nav grūti lepoties, ja tu brauc ratos!

Stabs bija atradis Altkirchi vēl neieņemtu. Prūšu tur vēl nebija. Bet pastāvīgās bailēs, ka tie seko uz pēdām un katru mirkli var parādīties, ģenerālis Duē bija vēlējies, lai atkāpjas līdz Danemarī, kur pirmās kolonas nonāca tikai pulksten piecos vakarā. Bija jau astoņi, tuvojās nakts, kad karaspēks, kas, dažādiem pulkiem sajūkot, bija samazinājies par pusi, ar pūlēm norīkojās naktsguļai. Nomocītie kareivji, izbadējušies un noguruši, krita no kājām. Gandrīz līdz pulksten desmitiem redzēja ierodamies un velti meklējam un vairs neatrodam savas rotas atsevišķus kareivjus, nelielas grupas, visu to nožēlojamo un bezgalīgo atpalikušo un sadumpoto asti, kas bija izkaisīta gar ceļiem.

Tikko Zans bija atradis savu pulku, viņš devās meklēt leilnantu Rošā, lai ziņotu par notikušo. Viņš to atrada kopā ar kapteini Boduēnu, apspriežoties ar pulkvedi; visi trīs kādas mazas viesnīcas priekšā norūpējušies gaidīja pārbaudi, gribēdami zināt, kur palikuši viņu ļaudis. Izdzirdējis pirmos kapraļa vārdus leitnantam, pulkvedis lika Zanam pienākt tuvāk un izstāstīt visu. Viņa garenā, dzeltenā seja, kurā acis bija vēl ļoti tumšas, kaut ari biezie mati un garas, nokārušās ūsas bija baltas kā sniegs, izteica mēmu izmisumu.

—   Pulkveža kungs! — izsaucās kapteinis Boduēns, nenogaidījis sava priekšnieka sprieduma, — vajag apšaut kādu pusduci šo banditu.

Un leitnants Rošā piekrizdams pamāja ar zodu. Bet pulkvedis nespēcīgi noplātīja rokām:

—   Viņu ir pārāk daudz… Ko jūs gribat? Gandrīz septiņi simti! Kurus lai ņem? … Un pie tam, ja jūs zinātu! Ģenerālis nevēlas. Viņš ir kā tēvs, viņš saka, ka Āfrikā nekad nevienu viņš neesot sodījis… Nē, nē! Es nekā tur nevaru darīt. Tas ir briesmīgi.

Kapteinis uzdrošinājās atkārtot:

—  Tas ir briesmīgi… Tas ir visam gals.

Zans taisījās aiziet, kad izdzirda, ka majors Burošs, ko viņš nebija sākumā pamanījis un kas stāvēja viesnīcas durvīs, dobji norūc: «Ne vairs disciplinas, ne sodu, armija pagalam! Vēl kāda nedēļa, un virsnieki dabūs ar kāju spērienu pa pakaļu; turpretī, ja dažiem no šiem izlaidņiem tūlīt būtu sprandu apgriezuši, citi, varbūt, būtu padomājuši.»

Neviens netika sodīts. Arjergarda virsniekiem, kas pavadīja vezumniekus, laimīgā kārtā bija ienācis prātā likt uzlasīt gar abām ceļmalām izkaisītās somas un šautenes. Trūka tikai nedaudzas; kareivjus, dienai austot, paklusām apbruņoja, lai šo lietu noslāpētu. Un pavēle bija pulksten piecos atstāt nometni; bet jau pulksten četros modināja kareivjus, lai paātrinātu atkāpšanos uz Belforu, būdami pārliecībā, ka prūši tikai divas vai trīs jūdzes tālu. Atkal bija jāapmierinās ar sausiņiem; kareivji palika kā salauzti no šās pārāk īsās un drudžainās nakts, bez silta ēdiena vēderā. Sai rīta atkal labo atkapšanās kārtību sabojāja pārāk lielā steiga.

Sī diena bija vēl ļaunāka, bezgalīgi skumja. Apkārtnes ainava bija mainījusies, viņi bija iegājuši kalnainā apgabalā, ceļi kāpa un slīga pa eglēm apaugušām nogāzēm; un šaurās ielejās kuploja irbenāju krūmi un ziedēja zelta ziediem. Bet pāri gaišas augusta saules apmirdzētam apvidum dvesa paniskas bailes, kas

no vakardienas ar katru stundu kļuva neprātīgākas. Kāds rīkojums, kas ciemu vecākiem ieteica aizrādīt iedzīvotājiem, ka viņi darītu labi, ja to, kas tiem vērtīgs, nogādātu drošībā, šīs bailes vēl pavairoja. Tātad ienaidnieks bija jau klāt? Vai pietiks vēl laika glābties pašiem? Un visiem likās, ka ienaidnieka iebrukuma dunoņa dzirdama arvien stiprāk, šās pārplūdušās upes dobjā brāzma, kas tagad ar katru jaunu ciemu pieauga jaunās šausmās, klaigās un vaimanās.

Moriss gāja kā mēnessērdzīgs, asiņojošām kājām, somas un šautenes nospiestiem pleciem. Viņš vairs nedomāja, viņš soļoja uz priekšu kā murgos no visa tā, ko redzēja; apziņa, ka blakus iet biedri, bija zudusi, viņš juta tikai pa kreisi no sevis 2anu, tā paša noguruma un to pašu sāpju nomāktu. Cik nožēlojami bija šie ciemi, kuriem viņi gāja cauri; sirds bailēs sažņaudzās līdzcietībā. Tiklīdz atkāpjoties parādījās karaspēks, šis nogurušo kareivju pūlis, kas tikko vilkās, iedzīvotāji sakustējās un paātrināja bēgšanu. Un tie bija viņi, kas priekš pāris nedēļām vēl bija tik mierīgi, — visa Elzasa, kas gaidīja karu ar smaidu, pārliecībā, ka kaujas notiks Vācijā! Ienaidnieks tagad bija iebrucis Francijā un bija pie viņiem, ap viņu mājām, viņu laukos trakoja auka, kas kā briesmīgs krusas un pērkona negaiss pāris stundās izposta veselu apgabalu! Durvju priekšā ļaudis briesmīgā apjukumā krāva ratos mēbeles, nebaidīdamies, ka viss var salūzt. No augšas pa logiem sievietes nometa lejā pēdējo matraci un nolaida šūpuli, kas gartdrīz bija piemirsts. Ietina bērnu, šūpuli pakāra starp apgāzto krēslu un galdu kājām. Kādos citos ratos piesēja pie skapja veco, nespēcīgo vectēvu, it kā tas būtu kāds nedzīvs priekšmets. Kam ratu nebija, tie sakrāva savas mantas stumjamos ratiņos. Citi atkal aizgāja ar saiņiem padusē; bija arī tādi, kas bija nodomājuši glābt tikai savu pulksteni un nesa to, kā bērnu pie krūtīm piespieduši. Visu līdzi paņemt nevarēja, atstātās mēbeles un pārāk smagie veļas saiņi palika guļam turpat grāvmalā. Daži pirms aiziešanas visu noslēdza, mājas aizvērtiem logiem un durvīm tad likās kā mirušas, kamēr ļaužu vairākums, savā steigā un izmisumā būdams pārliecināts, ka viss tiks iznīcināts, pameta savus vecos dzīvokļus vaļā, un pa logiem un durvīm rēgojās pretī istabu tukšums; un šīs mājas bija visskumīgākās un atgādināja ienaidnieku ieņemtas un bailēs atstātas pilsētas briesmīgo skumību, šīs nabaga, visiem vējiem atvērtās mājas, no kurām pat kaķis aizbēdzis šausmās no tā, kas notiks. Ar katru ciemu nožēlojamais skats kļuva drūmāks, bezpajumtnieku un bēgļu skaits lielāks, un augošā drūzmā cēlās dūres, atskanēja lāsti un vaimanas.

Bet uz lielceja, lauku klajā, bailes Morisu nomāca vēl vairāk. Tuvojoties Belforai, bēgļu bars kļuva arvien biezāks, pārvērzdamies nepārtraukta gājiena. Ak, šie nabaga cilvēki, kas cereja gūt patvērumu aiz cietokšņa mūriem! Virs dzina zirgu, sieva sekoja, vilkdama līdzi bērnus. Veselas ģimenes, līkdamas zem smagām nastām, nekārtīgi steidzas, jo mazie nespēja sekot šai žilbinošā ceļa baltumā, saules svina smagā tveicē. Lai varētu paskriet ātrāk, daudzi bija noāvuši apavus un gāja basām kājām; un mātes, gandrīz puskailas, nepārtraukdamas soļot, deva krūti raudošiem mazuļiem. Atskatījās baiļu pārvērstas sejas, draudošas rokas cēlās, it kā tās gribētu noslēgt apvārsni šai šausmu brāzmā, kas saslēja matus uz galvas un raustīja steigā uzmestos apģērba gabalus. Saimnieki ar saviem gājējiem bēga pāri laukiem, dzīdami pa priekšu vaļā palaistos lopus, aitas, govis, vēršus, zirgus, kas ar sitieniem bija izdzīti no staļļiem un kūtīm, šie ļaudis steidzās uz aizām, kalnu augstienēm, vientulīgiem mežiem, saceldami putekļus, kā lielajos klejojumos, kad senatnē tautas atkāpās uzvarošo barbaru priekšā. Viņiem nu būs jādzīvo teltīs kādā vientuļā, klintīm noslēgtā stūrī, tik tālu no visiem ceļiem, ka neviens ienaidnieka kareivis tur nedrīkstēs parādīties. Un lidojošie putekļu dūmi, kas viņus ietina, zuda aiz egļu puduriem, un pamazam apklusa lopu inavieni un soļu troksnis, kamēr uz ceļa ratu un kājnieku straume nerima, traucēdama karaspēka gājienu. Tuvojoties Belforai, tā bija jau tik neatturama un plaša, ka karaspēks daudzkārt bija spiests apstāties.

Kādā no šīm īsajām apstājām Moriss bija klāt starpgadījumam, kas palika tam atmiņā kā taisni sejā saņemts pliķis.

Ceļmalā atradās atsevišķa māja, kāda nabadzīga zemnieka miteklis, kura liesie lauki stiepās tepat aiz mājas. Šis zemnieks nebija gribējis savus laukus atstāt, — pārāk dziļas saknes viņu saistīja pie zemes; un viņš bija palicis, nespēdams aiziet, pametot daļu no savas miesas šeit. Satriekts viņš sēdēja uz sola zemajā istabā un nedzīvām acīm noskatījās garām ejošos kareivjos, kuri atkāpdamies pameta viņa nobriedušos labības laukus ienaidniekam. Blakus viņam stāvēja vēl jauna sieva ar bērnu uz rokām, kamēr otrs tai ķērās svārkos; un visi trīs viņi vaimanāja. Bet pēkšņi ar sparu vaļā atrauto durvju spraugā parādījās vecāmāte, ļoti veca sieviete, gara un vāja, ar kailām rokām, kas bija līdzīgas mezglotām virvēm, sašutusi viņa māja

uz visām pusēm. Sirmie mati tai spraucās ārā no galvas segas un izjukuši nokarājās gar izžuvušajiem deniņiem, un viņas niknums bija tik liels, ka vārdi, kurus viņa izkliedza, bija neskaidri un nosmaka rīklē.

Sākumā kareivji tikai smējās. Tai gan bija galva, šai trakajai vecenei! Tad tieuztvēra atsevišķus vārdus, vecā kliedza:

—   Neģēļi! Laupītāji! Gļēvuļi, gļēvuļi!

Viņas balss kļuva arvien griezīgāka, un viņa tiem meta cik jaudas sejā apvainojumus par gļēvulību. Un smiekli apklusa, ledains aukstums pāršalca pār rindām. Kareivji nokāra galvas un novērsās.

—   Gļēvuļi, gļēvuļi, gļēvuļi!

Pēkšņi likās, ka viņa izaug vēl lielāka. Traģiski drūma viņa saslējās savās skrandās un ar garo roku uzmeta no rietumiem līdz austrumiem bezgala plašu mājienu, kas šķita aptveram visu debessloku.

—   Gļēvuļi! Reina nav tur… Reina, lūk, tur lejā, gļēvuļi, gļēvuļi!

Beidzot pulks devās tālāk, un Moriss, kas tai brīdī ieskatījas Zana sejā, ieraudzīja, ka acis tam pilnas lielām asarām. Tas viņu satrauca, viņa mokas kļuva vēl lielākas, domājot, ka pat šie rupjie ļaudis izjutuši šo apvainojumu, kas nebija pelnīts un kas tomēr bija jāpanes. Viss viņa nabaga sasāpējušā galvā sajuka; vēlāk viņš nespēja atminēties, kā šo ceļa gabalu nogājis līdz galam.

Septītais korpuss bija izlietojis veselu dienu, lai noietu tos divdesmit trīs kilometrus, kas Danemarī atdala no Belforas; atkal pienāca nakts, bija jau ļoti vēls, kad pulki varēja iekārtoties naktsguļai zem cietokšņa mūriem, tai pašā apvidū, no kura priekš četrām dienām bija aizgājuši, lai dotos pretī ienaidniekam. Kaut arī bija ļoti vēls un visi ārkārtīgi noguruši, kareivji tomēr noteikti vēlējās iededzināt uguni un sagatavot viru. Tā bija pirmā reize kopš karagājiena sākuma, kad viņi varēja norīt ko siltu. Un, kad ap ugunskuriem dzestrajā naktī viņi bija sabāzuši degunus bļodiņās un sāka jau celties apmierināta rūkoņa, pēkšņi izplatījās ziņas, kas pārsteidza visu nometni. Viena pēc otras bija pienākušas divas jaunas telegramas: prūši pie Markolsheimas Reinu nemaz nebija pārgājuši, un arī Hiningenā neviena prūša vairs nebija. Reinas pāriešana pie Markolsheimas, lielu elektrisko spuldžu gaismā celtais pontontilts, visi šie uztraucošie stāsti bija vienkārši murgi, Slestates apakšprefekta neizprotamas halucinācijās. Un, kas attiecas uz armijas korpusu, kurš apdraudēja Himngenu, šis izdaudzinātais Švarcvaldes korpuss, kura priekšā drebēja Elzasa, sastāvēja no saujiņas virtemberģiešu, no diviem bataljoniem un viena eskadrona, kuru veiklā taktika, atkārtotā pārvietošanās šurp un turp, ierodoties negaidīti un pēkšņi, bija likusi domāt par trīsdesmit lidz četrdesmit tūkstoš viru lielu armiju. Un tad vēl šorīt vajadzējis izspridzināt Danemarī viaduktu! Divdesmit jūdzes bagāta apgabala nopostītas neprātīgās bailēs bez jebkādas jēgas, muļķīgākajā panikā; un, kad kareivji atminējās, ko visu viņi šai nelaimīgajā dienā redzējuši, neprātīgi bēgošos iedzīvotājus, kuri savus lopus aizdzen kalnos, mēbelēm piekrauto ratu straumi, kas bērnu un sieviešu barā vēlās uz pilsētu, viņi sašuta, kliedza un sarūgtināti zobojās.

—    Ak, nē! Sī ziņa jau pārāk smieklīga! — muti piebāzis, 6tomījās Lubē un pamāja ar karoti. — Kā! — Mūs veda turp kauties ar ienaidnieku? Neviena tur nebija!… Divpadsmit jūdzes uz priekšu, divpadsmit jūdzes atpakaļ, un ne kaķa mūsu priekšā! Viss tas it kā par neko, par patiku izciest bailes!

Skaļi izkasīdams savu bļodiņu, Suto sodījās par ģenerāļiem, tos vārdā gan nesaukdams.

—   Hm! Sie cūkas! Vai tie nav muļķi? īsti zaķpastalas mums te ir sadoti! Ja viņi jau tā bēga, kad te neviena nebija, hm! kā tad viņi būtu laidušies ar kājām pār pleciem, ja būtu atradušies patiesas armijas priekšā!

Lai skaļi papriecātos par gaišo liesmu, kas cēlās gaisā, piemeta jaunu klēpi malkas ugunij, un Lapuls, kas tīksmīgi sildīja savas kājas, nekā nesapratis, iesmējās muļķa smiekliem, kad 2ans, kurš sākumā izlikās, ka nekā nedzird, atļāvās tēvišķīgi piebilst:

—   Vai jūs apklusīsiet! Ja jūs izdzirdēs, var iziet slikti.

Arī viņš savā vienkāršā, vesela cilvēka prāta bija sašutis par vadoņu muļķību. Bet tomēr jāliek pret tiem izturēties godbijīgi; un, kad Šūto turpināja ņirgāties, viņš to asi pārtrauca:

—   Cietiet klusu! Lūk, leitnants, griezieties pie viņa, ja juma kas pārrunājams!

Nosēdies savrup, Moriss bija nokāris galvu. Ak, tas tiešām bija visam gals! Tikko bija sākuši, un jau beigas. Disciplinas trūkums, kareivju dumpošanās pēc pirmās neveiksmes, — viss tas jau pārvērta armiju nesakarīgā, demoralizētā pūlī, kas nobriedis katastrofai. Šeit, pie Belforas, viņi neviena prūša nebija redzējuši un tomēr sakauti.

Dienas, kas tagad sekoja, savā vienmuļībā bija nemierīgu gaidu un nomāktības dienas. Lai nodarbinātu kareivjus, ģene

ralis Duē lika tiem strādāt pie nenobeigto cietokšņa vaļņu nostiprināšanas. Sirdīgi tie raka zemi, spridzināja klintis. Un nevienas ziņas! Kur atradās Mak-Mahona armija? Kas notika pie Mecas? Klīda apkārt visneticamākās baumas. Ar pūlēm no Parīzes saņemtie laikraksti ar savām pretrunām tikai pavairoja baigo neziņas miglu, kurā tie taustījās. Divas reizes ģenerālis bija rakstījis, lūdzis rīkojumu, bet nebija saņēmis pat atbildes. Pa to starpu divpadsmitajā augustā septītajam korpusam beidzot pienāca papildspēki, no Italijas atgriezās trešā divizija. Bet vienmēr vel bija tikai divas divizijas, jo pirmā, pie Frešveileras sakautā divizija atkāpjoties bija aizrauta līdzi un līdz šim brīdim nebija vēl zināms, kurp straume to aizmetusi. Tad, pēc nedēļas šādas atstātības, pēc pilnīga atdalījuma no pārējās Francijas, pienāca telegrāfiskā pavēle atkāpties. Tas bija liels prieks, jo viss likās labāks par šo dzīvi cietokšņa mūros. Un, kamēr gatavojās, sākās zīlēšana; neviens nezināja, uz kurieni gan šoreiz: daži teica, ka iešot aizsargāt Strasburgu, kamēr citi pat runāja par pārdrošu iebrukumu Švarcvaldē, lai prūšiem nogrieztu ceļu atkāpei.

Nākošā rītā simt sestais pulks aizbrauca viens no pirmajiem, lopu vagonos sablīvēts. Vagons, kurā atradās 2ana kopa, bija tā pārpildīts, ka Lubē apgalvoja, ka neesot vietas, kur nošķaudīties. Tā kā provianta izdale vēl lieku reizi bija notikusi vislielākā nekārtībā un pārtikas vietā bija saņemts degvīns, gandrīz visi bija piedzērušies, trakoja un auroja neķītras dziesmas. Vilciens brauca, un vagonā, kas grima tabakas dūmu miglā, viens otru vairs neredzēja; valdīja nepanesams karstums, sablīvēto ķermeņu izgarojumi, no melnajiem, aizskrejošiem vagoniem nāca rūkoņa, kas, pārvarot riteņu rīboņu, gaisa tālumā, drūmajos laukos. Un tikai Langrā viņi saprata, ka tos ved atpaka| uz Parīzes pusi.

—   Pie joda! — atkārtoja Šūto, kas kā mutes bajārs neapstrīdami valdīja savā kaktā, — mūs noteikti vedīs uz Šarantono, lai neļautu Bismarkam izgulēties Tijerijās.

Citi locījās no smiekliem, atrazdami sacīto, nezin kāpēc, par ļoti jocīgu. Pie tam mazākais starpgadījums ceļā sacēla aurošanu, klaigas un skaļus smieklus: zemnieki, stāvot dzelzceļa malā, norūpējušies ļaužu pulciņi, kas mazās stacijās gaidīja vilcienus pabraucām garām, cerēdami saņemt kādas jaunas ziņas, visa šī izbiedētā un ienaidnieka iebrukuma priekšā drebošā Francija. Un lokomotivei aizdrāžoties kā viesulim, un vilcienam dūmos un troksnī aizbraucot garām kā rēgam, saskrējušie iedzīvotāji dzirdēja tikai aurojam šo lielgabalu barību, ko aizveda lielā ātrumā. Tomēr kādā stacijā, kur pieturēja ilgāk, trīs labi ģērbtas dāmas, pilsētas bagātas pilsones, kuras kareivjiem pasniedza siltu viru, guva patiesus panākumus. Kareivji raudāja, pateikdamies un skūpstīdami tām rokas.

Bet tālāk sākās no jauna riebīgās dziesmas un mežonīgās klaigas. Un gadījās, ka drusku aiz Šomonas vilciens krustojās ar kādu otru, kas veda artileristus uz Mecu. Gaitu palēnināja, abu vilcienu^kareivji trokšņodami brāļojās. Artileristi bija vairāk dzēruši un tāpēc kliegšanā paturēja virsroku. Stāvēdami un izbāzuši dūres no vagoniem, kas viņus aizveda, tie kliedza ar tādu izmisas sparu, ka pārkliedza visu:

—   Uz kautuvi! Uz kautuvi! Uz kautuvi!

Likās, ka pārskrietu liels aukstums kā ledains vējš no gaļas skārņiem. Iestājās pēkšņs klusums, kurā bija dzirdamas Lubē ņirgas.

—   Biedri nav jautri!

—   Bet viņiem taisnība, — atsaucās Suto savā kabareju runātāja balsī, — tas ir riebīgi, turp sūtīt veselu klājienu krietnu zēnu, nolauzt tiem sprandas par nelādzīgām lietām, par kurām tie nekā nezina.

Un viņš turpināja. Viņš bija samaitātājs, slikts Monmartra strādnieks, klaidonīgs un uzdzīves kārs krāsotājs, kas, slikti sagremojis sapulcēs dzirdētās frāzes, nejēdzīgā kārtā jauca tās ar lielajiem brīvības un vienlīdzības principiem. Viņš zināja visu un mācīja savus biedrus, sevišķi Lapulu, ko bija apsolījis iztaisīt par varenu zēnu.

—   Vai ne, vecais, tas pavisam vienkārši! Ja Badengē[1] ar Bismarku ķildojas, lai nokārto to savā starpā dūru sitieniem, netraucējot simtiem tūkstoš cilvēku, kuri viens otru pat nepazīst un nevēlas kauties.

Viss vagons smējās, uzjautrināts un pārliecināts, un Lapuls, šis milzis-bērns, nezinādams, kas ir Badengē, nespēdams pat pasacīt, vai viņš cīnās par ķeizaru vai karali, atkārtoja:

—  Protams, dūru sitieniem, un pēc tam var uzdzert!

Bet Suto jau bija pievērsies Pašam, ko savukārt pamācīja.

—   Tu esi tāds, kas tic mīļajam dievam. Tavs mīļais dievs ir aizliedzis kauties. Tātad, ķivuli, ko tu te meklē?

—   Sasodīts! — Pašs pārsteigts atbildēja, — neesmu šeit savas izpriecas dēļ… Vienīgi žandarmi…

—   Žandarmi! Ak, nieki! Nospļauties par žandarmiem! Jūs nezināt, jūs visi, ko mēs darītu, ja mēs būtu braši zēni?… Tai pašā bridi, kad mūs izkrautu, mēs bēgtu, jā, mēs mierīgi aizbēgtu, pametot resno vepri Badengē un visu viņa ģenerāļu kliķi, par četri su gabalā katrs, lai tad paši redz, kā tikt galā ar saviem nešķīstajiem prūšiem.

Atskanēja piekrišanas saucieni; demoralizacija iedarbojās, un Šūto triumfēja, izklāstīdams savas mācības, kur savandītā straumē vēlās Republika, cilvēka tiesības, sapuvusī ķeizarvalsts, kas jāgāž, visu komandējošo vadoņu nodevība, kuri pārdevušies katrs par miljonu, kā tas jau pierādīts. Šūto sevi dēvēja par revolucionāru, bet citi pat nezināja, vai viņi ir republikāņi, ne ari to, kā par republikāni var tikt, izņemot gardēdi Lubē, kuram bija pašam sava pārliecība, — viņš vienmēr, bija par garšīgu viru. Bet tomēr visi saniknoti apvainoja ķeizaru, virsniekus, nolādēto bodīti, kuru tie atstās uz vietas, pie pirmajām grūtībām. Un, joprojām uzmusinot iekaisušos, Šūto vēroja Morisu, šo kungu, kuru viņš uzjautrinaja, par kuru bija lepns, ka tas viņa pusē; lai savukārt to iekveldinātu, viņš iedomājās uzbrukt Zanam, kas visā šai kņadā bija palicis nekustīgs, pusaizvSrtām acīm kā iesnaudies. Pēc skarbās mācības, ko kapralis bija devis brīvprātīgajam, likdams tam pacelt no zemes viņa šauteni, ja tam vēl bija palicis kāds naids pret savu priekšnieku, tad tagad bija īstais brīdis šos divus vīrus sakūdīt vienu pret otru.

—   Nu, es te pazīstu tādus, kas solīja mūs likt apšaut, — draudīgi turpināja Šūto. — Nelieši tādi, kas ar mums apietas sliktāk nekā ar kustoņiem un nesaprot to, ka, ja soma un stobrene apnikusi, prom tās! — visu to nomet laukos, lai redzētu, vai no tām neizaugs citas. Hm? Biedri, ko viņi sacītu, tie tur, ja tagad, kur tie mūsu rokās iedzīti kādā kaktā, mēs savukārt viņus izmestu uz sliedēm … Vai tā nav? Vajadzīga mācība, lai mūs vairs nemuļķo ar šo riebīgo karu. Nāvi Badengē blaktīm! Nāvi neliešiem, kas grib, lai mēs kaujamies!

Zans bija tumši sasarcis. Asins vilnis dusmās sitās tam sejā, kas ar viņu gadījās retos satraukuma brīžos. Neskatoties uz to, ka viņš no saviem kaimiņiem bija iespiests kā dzīvās spīlēs, viņš piecēlās un nostājās, dūres izstiepis, kvēlojošu seju, tik briesmīgs, ka Šūto nobālēja.

—   Dieva pērkoni! Vai tu beidzot, cūka, apklusīsi! Lūk, jau stundām es nesaku nekā, jo nav vairs priekšniecības un viens pats es nevaru jums sprandu apgriezt. Bet tici man, jā, varenu pakalpojumu es izdarītu visam pulkam, ja atsvabinātu to no tāda bezkaunīga nelieša, kāds esi tu … Bet uzklausies, no tā brīža, kad sodi vairs tikai tukši vārdi, tev būs darīšana tieši ar mani. Kapraļa vairs nav, ir tikai krietns puisis, ko tu sanikno

un kas tev aizbāzīs rīkli____ Ak nolādētais gļēvuli, tu negribi

karot, un tu mēģini aizkavēt citus! Atkārto vēlreiz, tu redzēsi, ka tevi piekaušu!

Jau viss vagons, 2ana drošsirdības aizrauts, bija mainījis savu prātu un novērsās no Šūto, kas stostīdamies atkāpās sava pretinieka vareno dūru priekšā.

—   Un man tikpat maz rūp Badengē kā tu pats, vai saproti? Man politika bijusi nebijusi, republika vai ķeizarvalsts, tas man arvien bijis vienalga; un tagad tāpat kā senāk, kad kopu savus laukus, arvien es esmu vēlējies tikai vienu lietu, laimi visiem, labu kārtību, labklājību… Protams, nevienam nav patīkami karot. Bet tas lai mūs neattur likt pie sienas neģē|us, kas grib jūs padarīt mazdūšīgus, kad jau tik grūti uzvesties, kā nākas. Dieva pērkoni! Vai jums, draugi, sirds nedreb, kad jūs dzirdat, ka prūši mūsu zemē un ka tie jāaiztrenc prom!

Pūlis viegli maina savu noskaņojumu, un kareivji uzgavilēja kapralim, kas vēl arvien zvērēja lauzt sprandu pirmajam no viņa vada, kurš uzstāsies pret karu. Lai dzīvo kapralis! Ar Bismarku mēs drīz vien norēķināsimies!

Un mežonīgo ovāciju laikā Zans, kas bija nomierinājies, pieklājīgi sacīja Morisam, it kā neuzrunātu kādu no sev padotiem vīriem:

—   Kungs, jūs nevarat nostāties šo ģļēvuļu pusē … Redziet, mēs vēl neesam sakauti, un beidzot nāks diena, kad mēs prūšus sapluinīsim!

Tai brīdī Moriss juta, ka silts saules stars iekrīt viņam sirdī. Viņš stāvēja samulsis un pazemots. Kā? Šis cilvēks tātad nebija tikai rupjš zemnieks? Un viņš atminējās briesmīgo naidu, kurā tas bija iededzies, paceļot neapzinības brīdī nomesto šauteni. Bet viņš atminējās savu satraukumu, ieraugot divas smagas asaras kapraļa acīs, kad vecā vecāmāte, sirmiem matiem vējā plīvojot, viņus apvainoja, rādot tiem Reinu tur lejā, aiz apvāršņa. Vai tās bija kopīgi pārciestas vienas un tās pašas grūtības un sāpes, kuras lika gaist viņa naidam? Uzaudzis bonapartistu ģimenē, par republiku viņš bija sapņojis tikai teorijā un drīzāk gan juta maigumu ķeizaram; viņš bija par karu, par tautu dzīves būtību. Pēkšņi viņam atgriezās cerība, vienā no tām iedomu lēkmēm, kas viņam bija tik parastas, un sajūsma, kas vigam kādā vakarā bija likusi iestāties brīvprātīgajos, viņā viļņoja no jauna, pacilādama sirdi uzvaras pārliecībā.

—   Bet protams, kapral, — sacīja viņš jautri, — mēs viņus sapluinīsim!

Vagons rībēja, rībēja vienmēr tālāk, aizvezdams cilvēku kravu biezos tabakas dūmos un smacējošā sablīvētu ķermeņu karstumā un mezdams sejā bezkaunīgas dziesmas un dzērāju klaigas, garām braucot izbiedētām piestātnēm, sadrūmušiem zemniekiem, kas stāvēja gar žogiem. Divdesmitajā augustā viņi bija Parīzē, Pantēna stacijā, un tai pašā vakarā brauca tālāk, nākamā dienā, ceļā ūz Salonas nometni, izkāpa Reimsā.

III

Moriss bija ļoti pārsteigts, kad redzēja, ka simt sestais pulks Reimsā izkāpa un saņēma pavēli turpat apmesties nometnē. Uz Salonu, lai pievienotos armijai, viņi tātad negāja? Un kad pēc divām stundām viņa pulks saslēja savas šauteņu piramidas, kādu jūdzi no pilsētas, Kurselas pusē, plašā līdzenumā gar kanāli no Ēnas līdz Marnai, viņa izbrīns pieauga vēl vairāk, uzzinot, ka visa Salonas armija jau kopš rīta atkāpās un tagad tai jāapmetas šai apvidū. Un tiešām, no vienas apvāršņa malas līdz otrai, līdz Sen-Tjerī un Neviletai, pat viņpus Laonas ceļa, pacēlās teltis un vakarā tur vajadzēja degt četru korpusu ugunskuriem. Acīm redzams, pārsvaru bija guvis tas plāns, kas paredzēja nostiprināties pie Parīzes, lai sagaidītu tur prūšus. Un Moriss par to kļuva ļoti priecīgs. Vai tas nebija visprātīgāk?

Visu divdesmit pirmā augusta pēcpusdienu Moriss noklejoja pa nometni, ievākdams jaunas ziņas. Kareivji jutās ļoti brīvi, diciplina likās vēl vairāk atslābusi; viņi nāca un gāja, kā pašiem iekrita prātā. Arī Moriss beidzot mierīgi aizgāja uz Reimsu, kur gribēja iekasēt čeku par simt frankiem, ko bija saņēmis no savas māsas Henrietes. Kafejnīcā viņš dzirdēja kādu seržantu stāstām par slikto noskaņojumu astoņpadsmit Senas gvardes bataljonos, kurus atsūtījuši atpakaļ uz Parīzi. Sestais bataljons tikko neapkāvis savus virsniekus. Tur pie viņiem nometnē ik dienas apvainojot ģenerāļus, un kopš sakāves pie Frešveileras kareivji nesveicinot vairs pat maršalu Mak-Mabonu. Kafejnīca pildījās balsīm, divi mierīgi buržuā karsti saķildojās par to, cik gan karaspēka maršala rīcībā. Viens runāja par trīssimt tūkstošiem. Kāds neprāts! Otrs, kas bija prātīgāks, nosauca četrus korpusus: divpadsmito, kas nometnē ar pūlēm bija papildināts ar kaujas pulkiem un ar vienu jūras infanteristu divīziju; pirmo, kura sairušās atliekas sanāca pēc četrpadsmitā augusta un kurš šā tā atjaunojās; beidzot piekto, kas bija sakauts, cīņā nemaz nepiedaloties, atkāpjoties aizrauts līdzi un izkaisīts; un septītais korpuss, kas arī ieradās demoralizēts, bez pirmās divizijas, kuras atsevišķas daļas tam pievienosies tikai šeit Reimsā; visaugstākais — simt divdesmit tūkstoš vīru, pieskaitot rezerves kavalēriju, Bonmēna un Margerita divizijas. Bet, kad ķildā iejaucās seržants, briesmīgi nonievādams visu armiju, gan saukdams to par nesakarīgu salašņu pūli, gan salīdzinādams to ar neapzinīgu bērnu baru, kurus ved uz apkāvi prātu izdzīvojuši ģeķi, abi buržuā kļuva nemierīgi un aizbēga, baidīdamies nokļūt nepatikšanās.

Izgājis no kafejnīcas, Moriss centās iegādāties laikrakstus. Viņš piebāza pilnas kabatas ar dažādu laikrakstu numuriem, kurus paguva nopirkt; un viņš tos lasīja iedams, zem lielajiem kokiem skaistajās gatvēs ap pilsētu. Kur tad atradās vācu armijas? Likās, kā tās būtu nozudušas. Divas no tām, bez šaubām, atradās pie Mecas: pirmā, kuru komandēja ģenerālis Šteinmecs, uzmanīja cietoksni; otrā, prinča Fridricha-Kārļa armija, mēģināja virzīties augšup pa Mozelas labo krastu, lai ' nogrieztu Bazēnam ceļu uz Parīzi. Bet trešā armija, Prūsijas kroņprinča armija, kas uzvarēja pie Veisenburgas un Frešveileras un vajāja pirmo un piekto korpusu, kur viņa patiesi atrodas, tas no pretrunīgajām ziņām nebija izprotams. Vai ta vēl bija nometnē pie Nansī? Vai tuvojās tā jau Šalonai un tāpēc tādā 6teigā bija atstāta nometne, pēc tam kad bija aizdedzinātas noliktavas, municijas, lopbarības un dažāda veida provianta krājumi? Un neskaidrība, un pie tam vispretrunīgākās hipotēzēs par ģenerāļu dažādiem plāniem sākās no jauna. Moriss, kas līdz šim no pasaules bija kā šķirts, dabūja tagad zināt par notikumiem Parīzē: par sakāves zibens šautru, kas ķēra par uzvaru pārliecināto tautu, par briesmīgo satraukumu ielās, par parlamenta sasaukšanu, par plebiscitu sarīkojušās liberālās ministrijas krišanu, par ķeizaru, kas zaudējis virspavēlnieka posteni un bijis piespiests atdot virspavēlniecību maršalam Bazēnam. Kopš sešpadsmitā augusta ķeizars bija Šalonas nometnē, un visas avizes runāja par septiņpadsmitajā augustā noturēto lielo apspriedi, kurā piedalījušies princis Napoleons un ģenerāļi; bet par patiesībā pieņemtiem lēmumiem ziņas bija nesaskanīgas, kā arī par notikūmiem, kas no šās apspriedes izrietēja: ģenerālis Trošī bija iecelts par Parīzes gubernatoru un maršals Mak-Mahons nostādīts Salonas armijas priekšgalā, tā nobīdot ķeizaru pilnīgi pie malas. Visur bija jūtams apjukums, vislielākā nenoteiktība, pretrunīgi nodomi, kas cits citu apkaroja, kas mainījās vai ik stundu. Un vienmēr tas pats jautājums: kur atrodas vācu armijas? Kam bija taisnība, vai tiem, kas apgalvoja, ka Bazēns brīvs un gatavojas atkāpei, atbalstoties uz ziemeļu cietokšņiem, vai tiem, kas sacīja, ka tas jau ielenkts pie Mecas? Klīda neatlaidīgas baumas par milzīgu kauju, varonīgu cīņu no četrpadsmitā līdz divdesmitajam augustam, veselu nedēļu, bet no visa tā bija manāms tikai briesmīgs ieroču troksnis, tāls un nenoteikts.

Moriss, kam kājas no noguruma bija kā salauztas, apsēdās uz sola. Pilsēta ap viņu, likās, dzīvoja savu parasto dzīvi, un aukles zem jaukiem kokiem uzmanīja bērnus, kamēr sīkie rantjē rāmiem soļiem gāja savā parastajā pastaigā. Viņš atkal bija paņēmis savas avizes, kad atdūrās uz kādu rakstu, kas viņam bija paslīdējis garām; tas bija kādas karstas republikāniskās opozicijas lapas raksts. Pēkšņi viss noskaidrojās. Laikraksts apgalvoja, ka Salonas nometnē septiņpadsmitā augusta apspriedē nolemta armijas atkāpšanās uz Parīzi un ģenerālis Trošī iecelts amatā tikai tādēļ, lai sagatavotu ķeizara atgriešanos. Bet avize piebilda, ka šis lēmums sašķīdis pret ķeizarienes pavaldones un jaunās ministrijas nostāju. Ķeizariene bija pārliecināta, ka revolūcija nenovēršama, ja ķeizars atgriezīsies. Viņa teikusi: «Dzīvs viņš Tijerijās nenonāks.» Un tā viņa ar visu savu stūrgalvību uzstājās, lai armija virzās uz priekšu un katrā ziņā apvienojas ar Mecas karaspēku. Viņu pie tam atbalstīja jaunais kara ministrs ģenerālis Palikao, kuram bija kāds zibensstraujš uzvaras plāns, iai savienotos ar Bazēnu. Avize Morisam noslīdēja uz ceļiem, viņš domīgi skatījās tālumā, un tagad viņam likās, ka saprot visu: divi plāni cīnījās sava starpa, un ģenerālis Mak-Mahons vilcinājās uzsākt ar tik vājiem spēkiem briesmu pilno flanka uzbrukumu, kamēr no Parīzes nāca nepacietīgas pavēles, kas kļuva arvien nervozākas un dzina viņu uz neprātīgi pārdrošu mēģinājumu. Tad šai traģiskajā cīņā viņa priekšā pēkšņi skaidri parādījās ķeizars, kam bija atņemta ķeizariskā vara, kuru viņš bija uzticējis ķeizarienei pavaldonei, ķeizars, kam laupīta armijas virspavēlniecība, nododot to maršalam Bazēnam. Viņš tagad nebija vairs nekas, valdnieka ēna, nenoteikta un neskaidra, nederīga un apgrūtinoša būte bez nosaukuma, ar ko nezināja, ko iesākt, ko Parīze atstūma un kam nebija vairs vietas armijā, kopš viņš bija apņēmies vairs nedot pat neviena pavēli.

Nākamās dienas rītā, pavadījis negaisa nakti ārpus telts, ietinies savā segā, Moriss juta īstu atvieglinājumu, kad dabūja zināt, ka uzskats par atkāpšanos uz Parīzi ņēmis virsroku. Runāja par jaunu apspriedi, kas sanākusi vakar vakarā, kurā piedalījies bijušais viceķeizars, Ruera kungs, ko ķeizariene sūtījusi, lai pasteidzinātu karaspēka došanos uz Verdenu, un ko maršalam, likās, bija izdevies pārliecināt par tamlīdzīga gājiena bīstamību. Vai tiešām no Bazēna bija pienākušas ļaunas ziņas? Neviens to neuzdrošinājās apstiprināt. Tomēr jau ziņu trūkums vien bija zīmīgs,, visi virsnieki, kam bija kaut cik veselīga saprāta, uzstājās par to, ka ienaidnieks sagaidāms pie Parīzes, tā nodibinot tai aizsargarmiju. Un, pārliecināts, ka atkāpšanās sāksies jau nākamā dienā, jo runāja, ka pavēle jau saņemta, Moriss jutās laimīgs un vēlējās apmierināt bērnišķīgo iegribu, kas nedeva viņam miera: kaut reizi izvairīties no kareivja bļodiņas un pabrokastot pie klāta galda, lai būtu viņa priekšā pudele, glāze, šķīvis, visas šīs lietas, kuras jau mēnešiem tam bija liegtas. Viņam bija nauda, un pukstošu sirdi, it kā uz kādu nedarbu, viņš devās uzmeklēt kādu viesnīcu.

Viņpus kanaļa, pie pašas ieejas Kurselas ciemā, viņš atrada ilgoto brokastu. Vakar viņš bija dzirdējis runājam, ka ķeizars apmeties šai ciemā kādā buržuazā namā; un aiz ziņkārības viņš bija nācis šurp klejot un atminējās divu ceļu krustojumā krodziņu ar lapeni, no kuras nokarājās vīnogu ķekari, jau zeltoti un ienākušies. Zem vīnogu vītnēm bija zaļi krāsoti galdi, kamēr ērtā virtuvē, pa plaši atvērtām durvīm, bija redzams pulkstenis, kas skaļi tikšķēja, starp fajansa šķīvjiem pielipinātas lapas ar Epinala bildēm un prāva saimniece ar cepešu iesmu rokā. Aiz mājas bija dzirdams, ka bumbotavā ripo bumbas. Un visi te bija viesmīlīgi, jautri un jauki, īsts veclaiku franču ārpilsētas krodziņš.

Skaista meitene, ar pilnīgām krūtīm, savus baltos zobus rādīdama, viņam jautāja:

—   Vai kungs brokastos?

—   Bet, protams, es brokastošu! Dodiet man olas, kotleti, sieru! … Un balto vīnu!

Viņš pasauca to atpakaļ.

—   Sakiet, vai kādā no šīm mājām nav apmeties ķeizars?

— Jā, kungs, raug, tanī, kas mums iepretim … Māju jūs

nevarat redzēt, viņa ir aiz tā augstā mūra, pār kuru paceļas

koki.

Moriss apmetās lapenē, atsprādzēja savu jostu, lai justos ērtāk, izvēlējās galdu, uz kura saules stari, kas krita caur vinogāju, meta zelta gredzenus. Un aizvien viņš atgriezās pie dzeltenās sētas, aiz kuras bija atradis patvērumu ķeizars. Tā tiešām bija noslēpta, noslēpumaina māja. No ārienes nevarēja saredzēt pat jumta kārniņus. Ieeja bija no otras puses, ciema šaurā ieliņā, kur nebija neviena veikala, pat neviena loga, un kas aizvijās starp drūmiem mūriem. Aiz mājas mazais parks atdalījās ar savu biezo zaļumu starp apkārtējām ēkām. Un tur, ielas viņā pusē, viņš ieraudzīja plašu pagalmu ar pašķūnēm un staļļiem ap to un daudzus ratus un ores. Nepārtraukti nāca un gāja cilvēki un zirgi.

—   Vai tas viss ķeizaram? — Moriss kā jokodams jautāja apkalpotājai, kas pārklāja galdu ar ļoti baltu galdautu.

—   Tikai vienīgi ķeizaram, tiešām! — atbildēja viņa jautri, laimīga, ka var parādīt savus svaigi baltos zobus.

Un, ievākusi ziņas, bez šaubām, no zirgu puišiem, kas vakar šeit bija atnākuši iedzert, viņa uzskaitīja: ģenerālštābā divdesmit pieci virsnieki, sešdesmit vīru miesassardzes un eskorta dienesta vadītāju vads, seši vietējās drošības žandarmi; tad septiņdesmit trīs cilvēki mājas apkalpes, kambarkungi, kambarsulaiņi un apkalpotāji pie galda, pavāri, virtuvnieki; tad vēl četri jājamzirgi un divi karietes ķeizaram, desmit zirgi staļļa puišiem, astoņi priekšjājējiem un grūmiem, četrdesmit septiņus pasta zirgus neieskaitot; tad līnijrati, divpadsmit ores bagažai, no kurām divas, kas bija nodotas pavāru lietošanai, izsauca viesmīles apbrīnošanu ar virtuves piederumu, šķīvju un pudeļu daudzumu un labo kārtību.

—   Ak, kungs, jūs nevarat iedomāties šos kastroļus! Tie laistās kā saule, un visāda veida bļodas, vāzes, ierīces, es pat nezinu, kādām vajadzībām! Un vīnu krājumi, jā! bordo, burgundietis, šampanietis, rīkojiet kaut lieliskas kāzas!

Priecādamies par ļoti balto galdautu, sajūsmā par baltvīnu, kas dzirkstīja glāzē, Moriss noēda divas mīksti novārītas olas ar tādu kāri, kādu agrāk nepazina. Pagriezis galvu pa kreisi, pa lapenes durvīm viņš varēja redzēt plašu ieleju, kur bija saceltas teltis, vesela virmojoša pilsēta, kas bija izaugusi nopļautos laukos starp kanali un Reimsu. Nonīkuši koku puduri tikai pa daļai ar savu zaļumu aizsedza pelēko tāli. Trīs vējdzirnavas cēla savas vājās rokas. Bet pāri Reimsas jumtu juceklim, kas grima kastaņkoku galotnēs, zilā gaisā iezīmējās katedrales varenais stāvs, kas, par spīti attālumam, likās milzīgs starp zemajām mājām. Un skolas laikos iemācītās un ar pūlēm atbildētās mācības atgriezās viņa atmiņā: mūsu karaļu kronēšana, svētais trauks, Kiovī, Zanna d’Arka, visa slavenā senā Francija.

Tad Morisam no jauna ienāca prātā doma par ķeizaru tur tai vienkāršajā, slēptajā, buržuazajā mājā, un, kad viņš atkal paskatījās uz augsto, dzelteno sētu, viņu pārsteidza milzīgiem burtiem ar ogli rakstīts uzsaukums: «Lai dzīvo Napoleons!» un blakus tam neķītri zīmējumi, neveikli un neproporcionāli lieli. Lietus bija burtus noskalojis, uzraksts, kā redzams, bija jau vecs. Savādi bija redzēt uz šās sienas senās kareiviskās sajūsmas uzsaukumu, kas, bez šaubām, bija domāts tēvocim iekarotājam un nevis viņa brālēnam! Un visa viņa bērnība atdzima un ieskanējās viņa atmiņās, kad tur, Šen-Popilē, jau no šūpļa viņš bija noklausījies sava vectēva, Lielās armijas kareivja, nostāstos. Viņa māte bija mirusi, viņa tēvam bija jāpieņem nodokļu piedzinēja vieta, tai slavas sabrukumā, kas pēc ķeizara valsts krišanas bija piemeklējis varoņu dēlus; un vectēvs pārtika no niecīgās pensijas, atslīdzis maza ierēdņa dzīves šaurībā, un viņa vienīgais mierinājums bija stāstīt par saviem karagājieniem saviem mazbērniem, dvīņiem, zēnam un meitenei ar vienādi gaišiem matiem, pa daļai aizstājot tiem māti. Viņš uzsēdināja Henrieti uz sava kreisā ceļa, Morisu uz labā, un stundām turpinājās viņa homeriskie nostāsti par kaujām.

Laikmeti sajaucās, viss likās norisināmies it kā ārpus vēstures, kādā briesmīgā visu tautu sadursmē. Angļi, austrieši, prūši, krievi gāja acīm garām viens pēc otra vai savienoti, skatoties, kā gadījās, pie kam ne katrreiz bija iespējams izprast, kāpēc vienus sakāva ātrāk nekā otrus. Bet beigu norēķinā visi tika sakauti, kā jau uz priekšu bija paredzams, varonības un ģēnija spars noslaucīja veselas armijas kā salmus. Lūk, Marengo, kauja līdzenumā, ar savām lielajām, prasmīgi attīstītām līnijām, bataljonu nevainojamo atkāpšanos kā uz šacba dēļa, klusi un mierīgi zem uguns, leģendārā pulksten trijos zaudētā kauja, atgūta — sešos, kurā astoņi simti konsula gvardes grenadieru salauza visas austriešu kavalērijas uzbrukumu, kur Dezē piesteidzās, lai mirtu un pārvērstu atkāpšanos, kas jau sākās, nemirstīgā uzvarā.

Lūk, Austerlica ar savu jauko slavas sauli ziemas miglā, Austerlicas kauja, kas sākās ar Pracenas augstienes ieņemšanu un beidzās ar šausmīgo ielūzumu apsalušos dīķos, vesels krievu armijas korpuss, cilvēki, dzīvnieki ar briesmīgu brakšķoņu nogrimsi zem ledus, kamēr dievišķīgais Napoleons, kas, protams, visu bija paredzējis, paātrināja šo postu ar lielgabalu šāviņiem. Luk, Jena, prūšu varas kaps; sākumā strēlnieku apšaudīšanās oktobra miglā, Neija nepacietība, kurš gandrīz visu izjauca, tad Ožero ierašanās kaujas līnijā, kas viņu atbrīvo, lielais trieciens, kas aizrauj līdzi ienaidnieka centru, beidzot panika, pārāk daudzinātās kavalērijas mežonīgā bēgšana, ko mūsu huzari zobeniem pļauj kā nobriedušas auzas, nosēdami romantisko ieleju ar apkautiem cilvēkiem un zirgiem.

Lūk, Eilava, riebīgā Eilava, visasiņainākā kautuve, kur briesmīgi sakropļotie ķermeņi bija sablīvēti viens pār otru. Eilava sarkana no asinīm sniega vētrā, ar savu drūmo un varonīgo kapsētu; Eilava, kur vēl tagad atbalsojas pērkondimdošais Mirā astoņdesmit eskadronu uzbrukums, kas krievu armiju sadalīja daļās, pārklājot zemi ar tik biezu līķu kārtu, ka pats Napoleons raudāja.

Lūk, Frīdlande, lielais, briesmīgais slazds, kur krievi no jauna iekrita kā apmulsušu zvirbuļu bars, šis ķeizara, kas visu zināja un visu spēja, stratēģijas meistardarbs; mūsu kreisais spārns palika nekustīgs, nesatricināms, kamēr Neijs, ieņēmis pilsētu, ielu pēc ielas, iznīcināja tiltus, tad mūsu kreisais spārns gāzās pret ienaidnieka labo spārnu, atsviezdams to pret upi un iznīcinādams šai bezizejas laukā, tāda apkāve, ka vēl pulksten desmitos vakarā turpināja nogalināt.

Lūk, Vagrama, austrieši gribēja mūs atgriezt no Donavas, vienmēr pastiprinādami savu labo spārnu, lai sakautu Masēnu, kas, būdams ievainots, komandēja, atklātā karietē sēdēdams, un Napoleons, ļauns un titānisks, ļauj tiem vaļu, un pēkšņi simts lielgabalu ar briesmīgu uguni gremdēja viņu neaizsegto centru un atsvieda tos vairāk par jūdzi atpakaļ, kamēr labais spnr ns, nobijies par savu izolēto stāvokli, bēga no uzvarošā Masēnas un pārējo karaspēku aizrāva līdzi kā straume, kas pārrāvusi dambi.

Lūk, beidzot, Maskava, kur Austerlicas saule atspīdēja pēdējo reizi, briesmīgs cilvēku juceklis, skaitlisks pārsvars jaucās ar neatlaidīgu drošsirdību, pakalnus ieņēma nepārtrauktā šauteņu ugunī, nocietinājumus sagrāva ar joni aukstiem ieročiem, nepārtraukti atkārtoti uzbrukumi, kur cīnījās par katru sprīdi zemes, tāda satracināta krievu gvardes drošsirdība, ka uzvarai bija nepieciešami niknie Mirā uzbrukumi, trīssimt lielgabalu pērkons, kuri šāva reizē, un Neija, šās dienas triumfējošā varoņa, dūša.

Un, lai kāda arī bija kauja, vakara gaisā plīvoja karogi slavas šalkās kā arvien, atskanēja saucieni: «Lai dzīvo Napoleons!»; kad nometne ieņemtās pozicijas iedegas ugunis, visur Francija bija ka mājās, uzvarīgi nesdama savus neuzvaramos ērgļus no viena Eiropas gala līdz otram, un vajadzēja tai tikai spert soli kādā valstī, lai zemē redzētu uzvarētās tautas.

Moriss beidza savu kotleti, mazāk noreibis no glāzes dibenā dzirkstošā baltvīna, nekā no senās slavas, kas dūca viņa atmiņā, kad ieraudzīja divus kareivjus, skrandās, dubļiem klātus, līdzīgus klaidoņiem, kuri noguruši pa ceļiem klīzdami; un viņš dzirdēja, ka tie no kalpotājas prasīja paskaidrojumus par to pulku īsto atrašanās vietu, kas apmetušies nometnē gar kanali.

Viņš tos pasauca:

—   Ei, biedri, nāciet šurp!… Bet jūs taču esat no septītā korpusa, vai ne?

—   Tiešām tā, no pirmās divizijas!… Kad es jums saku, varat ticēt! Par pierādījumu, ka esmu bijis pie Frešveileras, kur gan auksts nebija, dodu jums goda vārdu … Un, lūk, biedrs, kas ir no pirmā korpusa un bija pie Veisenburgas, ari nelāgs apgabals!

Viņi stāstīja savu stāstu, ka atkāpjoties panikā bēguši, pusdzīvi no noguruma palikuši guļam kādā grāvī, kā viens, tā otrs bijuši viegli ievainoti, no tā laika velkoties pakaļ armijai, būdami spiesti nomokošā drudža lēkmju pēc pilsētās uzturēties ilgāk; ta nokavēdamies, tie ieradušies tomēr drusku atspiigušiun meklējot savu posmu.

Morisam sažņaudzās sirds; viņš patlaban gribēja nogriezt sieru, kad pamanīja viņu izsalkušos skatienus, kuri ieurbās viņa šķīvī.

—   Jaunkundz, vēl sieru un maizi, un vīnu!… Vai ne, biedri, iekodīsim visi kopā. Es maksāju. Uz jūsu veselību!

Viņi aizgrābti piesēdās pie galda. Viņš vēroja tos. tin aukstas šalkas viņu pārņēma arvien vairāk, redzot nožēlojamus un nonīkušus šos kareivjus bez ieročiem, sarkanās biksēs un saitēm savērtos, dažādām lupatām nolāpītos mēteļos, tā ka viņi līdzinājās laupītājiem vai klaidoņiem, kas beidz novalkāt kādā kaujas laukā atrastās skrandas.

—   Pie joda, jā! — atsāka lielākais no tiem, pilnu muti, —tur nebija joki!… To vajag redzēt, pastāsti jel, Kutārl

Un mazais stāstīja, mādams ar roku, kurā turēja savu maizi.

—   Es mazgāju savu kreklu, kamēr gatavoja viru . . . Iedomājieties kādu netīru bedri, īstu piltuvi ar kokiem visapkārt, kas bija atļāvuši šiem prūšu cūkām četrrāpus, mums pavisam ne

manot, pielīst klāt… Tad, ap pulksten septiņiem, mums katlos sāka krist granatas. Dieva vārds! Ātri mēs tvērām pēc savām šautenēm, un, tiešām, līdz pulksten vienpadsmitiem mums likās, ka viņi ir dabūjuši briesmīgu pērienu… Bet jums jāzina, ka mūsējo nebija ne pieci tūkstoši un ka šie cūkas naca, nāca bez gala. Es biju kādā nokalnā nogulies aiz krūma un redzēju, ka man pretī, pa labi, pa kreisi, ai, īsti skudru pūžņi, melnas skudru rindas, un, kad likās, ka to vairs nav, nāca atkal klāt. Tas tā, starp mums runājot, visiem mums likās, ka mūsu vadoņi neganti ķivuļi, kas iedzinuši mūs tādā lapseņu lizdā, tālu no biedriem, un ļauj mūs nomākt, nesniegdami palīdzību… Tad ari, lūk, mūsu ģenerālis, nabaga vīrs Duē, kas nebija ne muļķis, ne bailīgais, norija zilo pupu un izstiepās visām četrām gaisā. Viss noslaucīts, nava vairs neviena! Bet tas nekas, mēs tomēr turējāmies. Bet viņu bija pārāk daudz, vajadzēja laisties lapās. Mēs kāvāmies aiz kāda mūra, aizstāvējām dzelzceļa staciju tādā troksnī, ka vai kurls var palikt… Un pēc tam, es vairs nezinu, pilsēta, laikam, bija ieņemta, mēs atradāmies kādā kalnā, Geisberga kalnā, liekas, tā viņi to sauc; un tad, nocietinājušies kādā pilij līdzīgā ēkā, cik mēs šo cūku neapšāvām! Viņi lēca gaisā, un patīkami bija redzēt, ka viņi atkrīt atpakaļ, uz deguna … Un pēc tam, ko jūs gribat? Viņi nāca, viņi nāca arvien, desmit vīru pret vienu, un lielgabalu bija, cik vien tiem vajadzēja. Dūša tādās reizēs noderīga tikai tādēļ, lai paliktu guļam beigts. Beidzot, tāda marmelade, ka mums bija jāatstāj kaujas lauks … Saki, ko gribi, mūsu virsnieki izrādījās lieliski ķivuļi, vai ne, Piko?

Iestājās klusums. Piko, lielākais no viņiem, izdzēra steigā glāzi baltvīna un, noslaucīdams ar delnu muti, teica:

—   Protams… Tāpat kā pie Frešveileras, jābūt tik muļķim, ka ēd vai sienu, lai kautos līdzīgos apstākļos. Tā teica mans kapteinis, mazs, viltīgs vīrs… Ir patiesība, ka mēs nekā nezinājām. Vesela armija šo netīro ļaužu mums iekrita mugurā, kad mūsējo bija tikai četrdesmit tūkstoši. Un mēs tai dienā kauju nemaz negaidījām, kauja sākās maz pamazām, likās, vadoņiem nemaz negribot … īsi sakot, es visu, protams, neredzēju. Bet to es zinu labi, ka deja no rīta līdz vakaram vienmēr sākās no jauna, un kad domāja, ka nu jau beigas, ak nē! mūzika uzspēlēja vēl jaukāk… Vispirms pie Vērtas, kāda jauka ciema ar jocīgu baznīcas torni, kas izskatās pēc krāsns fajansa kārniņu pēc, ar kuriem tas aplikts. Dievs sodi! es nezinu, kāpēc no rīta mums lika to atstāt, ja vēlāk mums bija jānodeldē zobi un nagi, lai atkal to atgūtu, un tomēr mums tas neizdevās. Ak mani bērni, kā tur gan cirtās, ka iekšas bija vaļā un smadzenes spiedās ārā, tīri neticami!… Vēlāk kāvāmies pie kāda cita ciema: Elzashauzenas, tāds vārds, ka vai mēli var izmežģīt. Mūs apšaudīja vesels bars lielgabalu, kas pēc patikas šāva no kāda nolādēta pakalna, ko arī no rīta bijām atstājuši. Tur es, jā, es, kas ar jums te runāju, redzēju kirasieru uzbrukumu. Cik viņu tur apšāva, šo nabaga zēnu! Tiešām, žēl bija redzēt kareivjus un zirgus, ietrenktus līdzīgā apvidū, krūmiem apaugušā un ierakumiem izvagotā nokalnē! Vēl vairāk tāpēc, ka, dieva vārds! tas bija pilnīgi veltīgi. Un tomēr, tas bija braši, tas sildīja sirdi… Pēc tam, vai ne? likās, ka labāk atiet tālāk tin ievilkt gaisu. Ciems liesmoja kā sērkociņš, badenieši, virlemberģieši, prūši, visa šī banda, vairāk nekā simt divdesmit tūkstoši šo netīro jaužu, kā vēlāk tika saskaitīts, mūs beidzot bija ielenkuši. Un mūzika tagad sākās vēl stiprāka, šoreiz ap Frešveileru! Jo tā ir skaidra patiesība, ka Mak-Mahons varbūt ir ķivulis, bet viņš ir dūšīgs. Jums vajadzēja to redzēt viņa lielajā zirgā zem granatām! Kāds cits būtu aizlaidies jau sākumā, spriezdams, ka nav jākaunas atsacīties no kaujas, ja nav spēka. Viņš turpretī, ja jau tā lieta bija sākusies, gribēja likt iedauzīt galvaskausu līdz galam. Un to viņš arī sasniedza!… Frešveilerā, jūs redzat, tie vairs nebija cilvēki, tie bija zvēri, kas viens otru aprija. Gandrīz pāris stundas pa ielu notekām plūda asinis… Pēc tam, pēc tam, velns lai rauj! tomēr bija jāatkāpjas. Un padomājiet vien, vēlāk nāca un mums stāstīja, ka mūsu kreisais spārns sakāvis bavariešus! Dieva pērkoni! ja mums būtu bijis simt divdesmit tūkstoš vīru, mums arī! ja mums būtu bijis pietiekami daudz lielgabalu un drusku mazāk neprātīgu komandieru!

Un satraukti, vienmēr vēl sašutuši, savās noskrandušās uniformās, pelēki no putekļiem, Kutārs un Piko grieza sev maizi, rija lielus siera kumosus, atbrīvodamies no saviem atmiņu murgiem šai jaukajā lapenē zem nobriedušo vīnogu ķekariem, caur kuriem krita saules zelta bultas. Tagad viņi stāstīja par briesmīgo atkāpšanos, kas sekojusi, sairuši pulki, demoralizēti, izbadējušies, bēguši pāri laukiem, briesmīgais cilvēku, zirgu, ratu, lielgabalu jūklis, visas šīs satriektās armijas atliekas vēlušās pa lielceļiem, traka panikas vēja šaustas. Ja jau nebija pratuši prātīgi atkāpties un aizstāvēt Vogezu pārejas, kur desmit tūkstoši būtu varējuši apturēt simt tūkstošus, vismaz būtu vajadzējis izspridzināt tiltus, aizsprostot tuneļus. Bet ģenerāļi, šausmu pārņemti, aizauļoja, un brāzās tāda apskurbuma vētra, aizraujot vienā reizē uzvarētos un uzvarētājus, ka abas armijas uz brīdi viena otru bija nozaudējušas, gaišā dienā kā tumsā taustīdamās; Mak-Mahons bēga Lineviles virzienā, kamēr Prūsijas kroņprincis viņu meklēja Vogezu tuvumā. Septītajā augustā pirmā korpusa atliekas gāja cauri Savernai kā pārplūdusi duļķaina upe, raudama līdzi drupas. Astotajā augustā Sarburgā piektais korpuss iegāzās pirmajā korpusā, kā pārplūdis strauts iegāžas otrā, arī tas bēga — sakauts bez kaujas, raudams līdzi savu vadoni, nabaga ģenerāli Feijī, kas šausmās bija kā neprātīgs par to, ka atbildību par zaudēto kauju uzkrāva viņa neaktivitatei. Devītaja un desmitajā augustā turpinājās bēgšana, pat atpakaļ neatskatoties, traks «glābjas, kas var!» Vienpadsmitajā augustā, zem lietus gāzēm, novirzījās lejup uz Beijonu, lai izvairītos no Nansī, jo dzirdēja nepareizas baumas, it kā pilsēta ienaidnieka varā. Divpadsmitajā augustā apmetās nometnē pie Aruē, trīspadsmitajā — pie Višerē; un četrpadsmitajā augustā viņi bija jau Nefšato, kur beidzot dzelzceļš uzņēma šo plūstošo cilvēku masu, kuru trīs dienas kā ar lāpstām iekrāva vilcienos, lai aizvestu uz Salonu. Divdesmit četras stundas pēc pēdējā vilciena aizbraukšanas ieradās prūši.

—   Ak, nolādēts liktenis! — nobeidza Piko, — kājas nu gan bija jāpaloka! Un mums, kurus pat atstāja slimnīcā!

Kutārs izlēja savai pudeli savā un drauga glāzē.

—   Jā gan, mēs paķērām savu šo un to un bēgam vēl arvien … Ba! Mums tomēr iet labāk, jo varam iedzert kādu malku uz veselību tiem, kam galvaskauss nav vēl bijis iedauzīts.

Moriss tagad saprata. Pēc muļķīgā uzbrukuma pie Veisenburgas, Frešveileras trieciens bija kā zibens spēriens, kura nelaimi vēstošais spīdums skaidri apgaismoja briesmīgo īstenību. Mēs bijām slikti sagatavoti, viduvēja artilērija, nepatiesi uzdots apbruņojums, neapdāvināti ģenerāļi; un nonievātais ienaidnieks izrādījās stiprs un nopietns, daudzskaitlīgs, ar līdzpilnībai izveidotu disciplinu un taktiku. Mūsu no Mecas līdz Strasburgai izkaisīto septiņu korpusu vājo aizkaru trīs vācu armijas ielauza kā ar vareniem ķīļiem. Vienā rāvienā mēs palikām vieni, ne Austrija, ne Itālijā palīgā nenāca, ķeizara plāns izjuka kara operāciju gausības un nespējīgo vadoņu pēc. Un beidzot pats liktenis nostājās pret mums, vairodams negaisus, nepatīkamas sagadīšanās, realizēdamas prūšu slepeno plānu saskaldīt mūsu armijas divās daļās, vienu daļu atsviest pret Mecu, izolējot no Francijas, lai pēc tam, kad būs iznīcināti pārējie spēki, ietu uz Parīzi. Tagad Morisam likās matematiski pareizi, ka mūs aiz visiem šiem iemesliem, kuru sekas jau redzamas, uzvarēs; ne-

4    e. zolā — sabrukums.

saprātīga drošsirdība sadūrās ar skaitlisku pārsvaru un aukstu metodi. Vēlāk varēja strīdēties par to, cik patīk, sakave, neskatoties uz visu, bija liktenīga kā dabas spēku likumība, kas virza pasauli.

Pēkšņi Morisa sapņaini nomaldījies skatiens izlasīja atkal tur viņa priekšā uz dzeltenās sienas ar ogli rakstīto uzsaukumu: «Lai dzīvo Napoleons!» Un viņš sajuta kādu nepanesamu sagurumu, kāds degošs asmens urbās sirdī. Tātad bija taisnība, ka tā ar savām uzvarām leģendārā Francija, kas, bungām rībot, pārstaigāja visu Eiropu, tagad ar pirmo triecienu pārvarēta no mazas un nicinātas tautas? Piecdesmit gadu bija pieticis, lai pasaule pārmainītos; zaudētā kauja briesmīgi gulās uz mūžīgajiem uzvarētājiem. Un viņš atcerējās visu, ko viņa svainis Veiss bija teicis tai nemiera pilnajā naktī pie Mīlhauzenas. Jā, vienīgi viņš bija ar skaidru skatienu nojautis mūsu vājības pamazām iedarbīgos un noslēptos cēloņus, juta jaunības un spēka vēju, kas pūta no Vācijas. Vai nebeidzās viens kareivisks gadsimtenis un nesākās jauns? Nelaime tam, kas apstājas nepārtrauktā tautu sacensībā, uzvara pieder tiem, kas soļo priekšgalā, kam visvairāk zināšanu, kas ir visveselākie, visstiprākie!

Bet tai brīdī atskanēja smiekli, sievietes kliedzieni, kurai uzmācas un kura atjokojas. Tas bija leitnants Rošā, kas vecajā, dūmiem piekvēpinātajā virtuvē, Epinala zīmējumu uzjautrināts, turēja savās rokās skaisto apkalpotāju kā īsts karavīrs un uzvarētājs. Viņš iznāca lapenē, kur pasūtīja kafiju; un, tā kā viņš bija dzirdējis Kutāra un Piko pēdējos vārdus, tad jautri piebilda:

—   Ba! mani bērni, tas viss tīrie nieki, viss tas! Tas tikai dejas sākums, drīz mēs redzēsim velnišķīgu atmaksu. Pie joda! Līdz šim tie bija pieci pret vienu. Bet tas nu ir mainījies, apstiprinu jums to rakstiski!… Mūsējo te trīssimt tūkstoš vīru. Visas kustības, kuras mēs izdarām un kuras nesaprot, ir tikai tam nolūkam, lai pievilktu prūšus, kamēr Ba/.ons, kas tos uzmana, uzbruks tiem no muguras… Tad mēs tos notrieksim, plaukš! kā šo mušu!

Skaļi sasitot plaukstas, viņš bija iznīcinājis kādu garāmskrejošu mušu un kļuva vel jautrāks un visā savā vientiesība ticēja šim ērtajam plānam, atguvis atkal savu ticību neuzvaramai drošsirdībai. Laipni viņš norādīja abiem kareivjiem viņu pulku noteikto atrašanās vietu; tad laimīgs, ar cigāru zobos, piegriezās kafijai.

—   Jūs, biedri, darījāt man patikšanu! — atbildēja Moriss Kutāram un Piko, kas aizejot pateicās par sieru un pudeli vīna.

Viņš arī bija pasūtījis tasi kafijas un uzlūkoja leitnantu, tā labās omas pārvarēts, tomēr drusku pārsteigts par tiem trīssimt tūkstošiem, kad patiesībā viņu nebija vairāk par simt tūkstošiem, un par savādo vieglumu, kādā prūšus nospiedīšot starp Šalonas un Mecas armijām. Bet arī viņam ne mazāk bija vajadzīgas ilūzijas! Kāpēc gan lai viņš necerētu, ja slavenā pagātne vienmēr vēl skaļi atbalsojās viņa atmiņā? Vecais krodziņš ar savu lapeni, no kuras nokarājas Francijas saules zeltītās gaišās vīnogas, bija tik jautrs. No jauna Morisu uz mirkli pārņēma pašpaļāvība, pārvarot lielās, apspiestās skumjas, kas pamazām viņā bija sakrājušās.

Moriss brīdi bija acīm sekojis kādam Āfrikas strēlnieku virsniekam ziņneša pavadībā; abi tie straujos rikšos nozuda aiz klusās mājas stūra, kur bija apmeties ķeizars. Kad ziņnesis atgriezās viens un ar abiem zirgiem apstājās krodziņa durvju priekšā, Moriss pārsteigts izsaucās:

—  Prospēr!… Bet es domāju, ka jūs Mecā!

Tas bija kāds vīrs no Remijī, vienkāršs strādnieks lauku mājā, kuru viņš pazina jau bērnībā, pavadīdams brīvdienas pie tēvoča Fušāra. Iesaukts karaklausībā, viņš jau trīs gadus bija Āfrikā, kad sākās karš; savā debesszilajā vamzī, platās, sarkanās ar zilu šuvi biksēs un ar sarkanu vilnas jostu, ar savu iegareno, sauso seju, saviem lokaniem un ārkārtīgi veikliem locekļiem, viņš izskatījās ļoti brašs.

—   Redziet, kāda satikšanās!… Morisa kungs!

Bet viņš nesteidzās, aizveda kūpošos zirgus uz stalli, uzmetis tēvišķīgu skatienu sevišķi savējam. Mīlestība pret zirgiem, kas, bez šaubām, bija sākusies jau no bērnības, kad viņš vadīja zirgus arot, viņu bija pamudinājusi iestāties jātniekos.

—   Mēs nākam no Montuā, vairāk nekā desmit jūdžu vienā ( cēlienā, — viņš atgriezies atsāka; — un Zefīrs labprāt ko uzkostu.

Zefirs bija viņa zirgs. Pats Prospērs atteicās no ēšanas un paņēma tikai kafiju. Viņš gaidīja savu virsnieku, kas gaidīja ķeizaru. Tas varēja tā turpināties piecas minūtes, varēja arī turpināties divas stundas. Virsnieks tāpēc bija licis ievest zirgus ēnā. Un, kad Moriss, kurā modās ziņkārība, mēģināja ko izzināt, viņš nenoteikti pamāja:

—   Nezinu . . . Droši vien kāds uzdevums … Jānodod kādi papīri.

Rošā aplūkoja strēlnieku maigiem skatieniem, viņa uniforma

modināja tam atmiņas par Āfriku.

—   Ei, manu zēn, kur jūs tur bijāt, tur — lejā?

—   Medeachā, leitnanta kungs!

Medeacha! Un viņi tērzēja, viens otram tuvojušies, par spīti dienesta pakāpes starpībai. Prospērs bija pieradis pie šās mūžam trauksmainās dzīves, vienmēr zirgā, jādams uz kauju kā uz medībām, kā uz lielām arabu medībām. Uz sešiem vīriem vadā bija paredzēts viens ēdientrauks, un katrs vads bija kā ģimene, viens rūpējās par virtuvi, otrs mazgāja veļu, citi nostiprināja telti, apkopa zirgus, tīrīja ieročus. Izjāja rītos un pēcpusdienās, zem svina smagās saules, apkrāvušies milzīgiem saiņiem. Vakaros, lai aizbiedētu odus, aizdedzināja gaišus ugunskurus, ap kuriem dziedāja Francijas dziesmas. Bieži gaišās, zvaigžņotās naktīs bija jāceļas un jāiet nomierināt zirgus, kas, siltā vēja satraukti, pēkšņi sāka kosties un, traki zviegdami, izrāva mietus. Un tad kafija, garšīgā kafija, lielais notikums, kad mēs to saberzām bļodas dibenā un kāsām caur sarkano dienesta jostu. Bija arī dažreiz nebaltas dienas, tālu no apdzīvotiem centriem, kad pretī ienaidnieks. Tad nebija ne ugunskuru, ne dziesmu, ne kāzu svinību. Dažreiz briesmīgi bija jācieš no miega trūkuma, bada un slāpēm. Un tomēr kareivjiem patika šī neparedzētiem notikumiem un piedzīvojumiem bagātā dzīve, šīs sadursmes, kas personīgās drosmes izteiksmei tik izdevīgas un uzjautrinošas kā mežonīgas salas iekarošana, ko atdzīvina uzbrukumi, liela apmēra zādzības, laupīšanas un maza zaglība, kuras veiklie, leģendārie nedarbi lika pasmieties pat ģenerāļiem.

—   Ak! — sacīja Prospērs, kļūdams nopietns, — te nav tā kā tur lejā, te kaujas citādi.

Un uz jaunu Morisa jautājumu viņš pastāstīja, kā izkāpis malā Tulonā un par savu garo un grūto ceļojumu līdz Linevilei. Tur viņi dabūjuši zināt par sakāvi pie Veisenburgas un Frešveileras. Tālāk viņš neatminējās, sajauca pilsētas: no Nansī uz Sen-Mišelu, no Son-Mišelas uz Mecu. Četrpadsmitajā' augustā laikam notikusi liela kauja, apvārsnis bijis ugunīs; bet viņš redzējis tikai četrus ulanus aiz kāda žoga. Sešpadsmitajā vēl kāvušies, lielgabali trakojuši no pulksten sešiem rītā; un viņam ticis stāstīts, ka astoņpadsmitajā šī deja sākusies no jauna vēl briesmīgāk. Tikai Āfrikas strēlnieki tur vairs nav bijuši, jo sešpadsmitajā augustā, kad Gravelotā viņi stāvējuši ceļmalā un gaidījuši, ka viņus nosūtīs uz kaujas līniju, ķeizars, ratos garām braukdams, paņēmis tos sev līdzi, lai tie viņu pavadītu uz Verdenu. Skaists jājiens, četrdesmit divi kilometri auļos, bailēs, ka katru mirkli prūši var nogriezt.

—   Un Bazēns? — jautāja Rošā.

—   Bazēns? Saka, viņš esot varen apmierināts, ka ķeizars liek viņu mierā.

Bet leitnants gribēja zināt, vai Bazēns ieradīsies. Prospērs nenoteikti pamāja: kā to lai zina? Viņi, sākot no sešpadsmita augusta, pavadījuši dienas pārgājienos, lietū, šurp un turp, izlūkos, aizsargposteņos, bet ienaidnieka neredzējuši. Tagad viņi iedalīti Salonas armijā. Viņa pulks, divi citi Francijas strēlnieku pulki, viens huzaru pulks sastāda vienu no rezerves kavalērijas divizijām, pirmo diviziju ģeneraļa Margerita komandā, par kuru viņš runāja ar maigu sajūsmu.

—   Ak, tas tik ir brašs zēns! Bet kāds tur labums, ja līdz šim mūs ir pratuši tikai pa dubļiem dzīt!

Iestājās klusums. Tad Moriss tērzēja kādu brīdi par Remijī, tēvoci Fušāru, un Prospers nožēloja, ka nevar paspiest roku vaktmeistaram Onorē, kura baterija laikam atradās kādu jūdzi tāiak, viņpus Laonas ceļa. Nokracas zirgs, Prospers ieniausījās, piecēlās un nozuda, lai pārliecinātos, vai Zefiram kā netrūkst. Maz pamazām visu ieroču veidu un pakāpju karavīri piepildīja krodziņu šai kafijas un liķierglāzltes stundā. Neviens galds nepalika brīvs, uniformu jautrais spožums spīdēja saules izraibotā zaļumā. Majors Burošs patlaban bija nosēdies blakus Rošā, kad pienāca Zans ar kādu pavēli.

—   Mans leitnant, pulksten trijos jūs gaida kapteinis dienesta darīšanās.

Ar galvas pamājienu Rošā teica, ka ieradīsies īstā laikā; bet Zans tūlīt neaizgāja, uzsmaidīja Morisam, kas aizsmēķēja cigareti. Kopš starpgadījuma vagonā starp abiem vīriem bija kāds kluss pamiers, it kā savstarpīga novērošana, kas kļuva arvien labvēlīgāka.

Prospērs, nepacietības pārņemts, bija atgriezies.

—   Tagad es ēdīšu, ja mans priekšnieks nenāk ārā no tās barakas… Tas ir muļķīgi, ķeizars var neatgriezties līdz pašam vakaram.

—   Sakiet taču, — jautāja Moriss, kura ziņkārība pamodās no jauna, — varbūt tur ir ziņas no Bazēna, ko jūs atvedat?

—   Iespējams! Montuā par to runāja.

Bet tad notika pēkšņi kāda kustība. Un Zans, kas bija palicis pie lapenes durvīm, pagriezās sacīdams:

—   Ķeizars!

Visi tūlīt bija kājās. Starp papelēm uz baltā lielceļa parādījās

eskorta vads mirdzošās, vēl gluži jaunās un greznās uniformās,

ar lielu zelta sauli uz krūšu bruņām. Tieši aiz tā, plašā, brīvā starptelpā, jāja ķeizars, ģenerālštābā pavadīts, kuram sekoja otrs kirasieru vads.

Atsedza galvas, atskanēja daži sveicieni. Un ķeizars, garām jādams, pacēla galvu, ļoti bāls, nogurušu seju, nedrošām, it kā neskaidrām un mitrām acīm. Viņš likās kā pamodies no snaudas, vāji pasmaidīja, ieraugot saules apspīdēto krodziņu, un sveicināja.

Tai brīdī Zans un Moriss noteikti sadzirdēja aiz sevis Burošu, kas, pamatīgi pārbaudījis ķeizaru ar praktiķa skatienu, rūca:

—   Protams, viņam pūslī kāds riebīgs akmens.

Tad ar vienu vārdu viņš nobeidza savu diagnozi:

—   Beigts!

Zans sava šaurajā vesela cilvēka prātā kratīja galvu: nolādēta nelaime armijai, ja viņai tāds vadonis! Un minūtes desmit vēlāk, kad, atvadījies no Prospēra, Moriss aizgāja, apmierināts ar smalko brokastu, lai klejodams pakūpinātu vēl kādu cigareti, viņš aiznesa sev līdzi šo ķeizara tēlu, bālā, svārstīgā ķeizara tēlu, kas aizjāj garām sīkiem rikšiem. Tas bija sazvērnieks, sapņotājs, kam pietrūkst enerģijas mirklī, kad jārīkojas. Stāstīja, ka viņš esot ļoti labs, ļoti spējīgs lielām un augstsirdīgām pārdomām, bez tam ļoti neatlaidīgs savos nodomos kā visi klusētāji; un viņš bija arī ļoti drošsirdīgs, nicinādams briesmas un kā fatalists vienmēr gatavs padoties liktenim. Bet lielos krizes momentos viņš likās kā sastinguma ķerts, kā paralizēts kāda uzdevuma izpildīšanā, nespēdams rīkoties pret likteni, tikko tas nostājās pret viņu. Un Moriss sev jautāja, vai te nav kāds īpatnējs psicholoģisks stāvoklis, ko ciešanas vēl pastiprināja, ia slimība, no kuras ķeizars acīm redzami cieta, nebija šās svārstības, šās pieaugošās nespējības cēlonis, kas viņam piemita jau no karagājiena sākuma. Tas visu noskaidrotu. Mazs akmens cilvēka miesā, un valsts sabrūk.

Vakarā pēc pārbaudes nometnē izcēlās pēkšņa kustība, virsnieki skraidīja un rīkodami izdalīja pavēles, ka rīt pulksten piecos jāatstāj nometne. Un Morisu pārņēma izbrīns un nemiers, kad viņš noprata, ka viss vēl lieku reizi ir mainījies: vairs neatkāpās uz Parīzi, bet gatavojās iet uz Verdenu pretim Bazēnam. Runāja, ka viņa ziņojums pienācis jau dienā, kurā viņš pieteicis savu atkāpšanās kustību; un jaunais cilvēks atminējās Prospēru ar strēlnieku virsnieku, kas bija ieradušies no Montuā, varbūt, lai atvestu šā ziņojuma norakstu. Tātad ķeizariene pavaldone un ministru padome bija ņēmuši virsroku, pateicoties maršala Mak-

Mahona mūžīgai svārstībai; savās bailēs redzēt ķeizaru atgriežamies Parīzē tie neatlaidīgi dzina, par spīti visam, armiju uz priekšu, lai izmēģinātu pēdējo iespējamību dinastijas glābšanai. Un šis nožēlojamais ķeizars, šis nabaga cilvēks, kuram nebija vairs vietas savā valstī, tiks tūlīt aizvests kā nederīgs un apgrūtinošs sainis karaspēka bagažā un notiesāts izsmieklam vest lidzi savu ķeizarisko galmu, savus miesassargus, savas karietes, savus zirgus, savus virtuvniekus, savas ores ar sudraba kastroļiem un šampanieti, visu savu bitēm nosēto mantijas greznumu, mēžot sakāves lielceļu asinis un dubļus.

Pusnaktī Moriss vēl nebija aizmidzis. Drudžains bezmiegs, ļaunu murgu caurstrāvots, svaidīja viņu teltī no viena sāna uz otru. Beidzot viņš izgāja ārā un jutās atvieglots, stāvēdams kājās un, vēja šausts, ieelpojot salto gaisu. Debess bija noklājusies ar smagiem mākoņiem, nakts kļuva ļoti tumša, drūma tumsas bezgalība, ko pēdējie dziestošie flaglīnijas ugunskuri apgaismoja ar retām zvaigznēm. Un šai melnajā mierā, ko klusums it kā nospieda, juta tur guļošo simt tūkstoš cilvēku lēno elpu. Tad Morisa satraukums pieauga, viņā modās brālības izjūta, pilna iecietīga maiguma uz visām šīm aizmigušajām dzīvām būtēm, no kurām tūkstošas drīz vien iemigs nāves mierā. Tie tomēr krietni ļaudis! Viņi nemaz nebija disciplinēti, viņi zaga un žūpoja. Bet cik daudz jau ciešanu, cik daudz atvainojumu šai visas nācijās sabrukumā! Slavenie Sevastopoles un Solferino veterāni bija jau vairs tikai mazākumā, iespiesti pārāk jaunu karapulku vidū, kuri nebija spējīgi ilgi pretoties, šie četri steigā saformētie un atjaunotie korpusi, kurus nevienoja stingras saites, bija izmisuma armija, upurjēru bars, ko ziedoja, lai mēģinātu remdināt likteņa bardzību. Šī armija ies savu sāpju ceļu līdz galam, maksājot par visu kļūdām ar savu asiņu sarkano vilni, kļuvusi liela posta pretīgumā.

Un šai mirklī, trīsošās ēnas dziļumā, Moriss apzinājās lielu pienākumu. Viņš vairs neļāvās uzpūtīgai cerībai par teiksmainu uzvaru gūšanu. Gājiens uz Verdenu bija gājiens nāvē, un to viņš pieņēma mundrā un spēkpilnā padevībā, tāpēc ka mirt vajadzēs.

IV

Divdesmit trešaja augustā, otrdien, pulksten sešos rītā, nometni atstāja simt tūkstoš vīru lielā Šalonas armija, sakustējās un vēlās tālāk kā varena straume, cilvēku upe, kas tikai uz brīdi

bija izplūdusi mierīgā ezerā un tagad atsāka savu gaitu; un, kaut arī vakar izplatījās baumas, tomēr daudziem bija liels pārsteigums, redzot, ka neturpina atkāpšanos, bet pagriež muguru Parīzei un dodas uz austruiniem, pretī nezināmajam.

Pulksten piecos rītā septītajam korpusam vēl nebija patronu. Jau divi dienas artileristi nomocījās, lai piestātnē nosūtītu zirgus un matcrialus, kur bija sastrēguši no Mecas atpakaļ pienākušie provianta krājumi. Un tikai pēdējā brīdī neatrisināmā vilcienu juceklī atrada vagonus ar patronām un darba rota, kurā piedalījas ari Zans, varēja atvest steigā rekvizētos ratos pavisam divisimt četrdesmit tūkstoš patronu. Zans izdalīja katram no savas kopas ļaudīm reglamentā paredzētās simt patronas taisni tai brīdī, kad rotas taurētājs Gods signalizēja aiziešanu.

Simt sestajam pulkam caur Reimsu nebija jāiet, pēc priekšraksta bija jāmet līkums ap pilsētu, lai sasniegtu Šalonas lielceļu. Bet arī šoreiz bija piemirsuši iedalīt stundas, un visi četri armijas korpusi tādā kārta devās ceļā reizē, kas jau pie pirmajām šķērsceļu izejām uz kopējo lielceļu radīja ārkārtīgu jucekli. Artilērija, kavalērija katru brīdi pārtrauca un apturēja kājnieku rindas. Veselām brigādēm vai stundu ilgi bija jāgaida, šauteni pie kājas. Un ļaunākais bija tas, ka tikko kādas desmit minūtes pēc nometnes atstāšanas sākās baigs negaiss, lietus kā ūdensplūdos izmērcēja ļaudis cauri un padarīja vēl smagākas somas un mēteļus viņu plecos. Kad lietus nostājās, simt sestais pulks varēja doties tālāk, kamēr kādā laukā blakus zuavi, būdami piespiesti vēl gaidīt, lai nezaudētu pacietību, bija atsākuši savādu rotaļu, apmētādamies zemes pikām un dubļiem, pie kam notašķītās uniformas izsauca vētrainus smieklus.

Drīz atkal parādījās saule, varenā saule šai siltajā augusta rītā. Un atgriezās jautrība, ļaudis garoja kā saulē izkārta mitra veļa; nožuva ļoti ātri, izskatīdamies kā no peļķes izvilkti suņi; jokojās par traipiem, kas bija piekaltuši viņu sarkanajām biksēm. Katrā krustceļā vēl vajadzēja apstāties. Pašā Reimsas priekšpilsētas galā viņi pēdējo reizi apstājās pie kādas dzērienu pārdotavas, kas nebija vēl iztukšota.

Morisam ienāca prātā izmaksāt savai kopai vīnu, it kā lai novēlētu labas sekmes visiem.

—   Kapral, ja jūs atļaujat…

Zans, drusku padomājis, paņēma glāzīti. Un te jau bija Lubē un Šūto, pēdējais viltīgi godbijīgs, kopš kapralis bija licis tam just savu dūri; un tepat bija ari Pašs un Lapuls, divi krietni zēni, ja nesagrozīja tiem galvu.

—   Uz jūsu veselību, kapral! — sacīja Šūto laba sludinātāja balsī.

—   Uz jūsu arī! Lai katrs pacenšas pārnākt ar veselu galvu un kājām! — pieklājīgi atbildēja 2ans, kamēr citi piekrizdami smējās.

Bet vajadzēja iet tālāk, neapmierinātu seju bija pienācis klat kapteinis Boduens, kamēr leitnants Rošā novērsās, it kā nekā neredzētu, piedodams šiem ļaudīm viņu vājību. Jau viņi kustējās pa Šalonas ceļu, kas kā bezgalīga, ar kokiem apmalota lente aizstiepās taisni kā bulta starp plašo līdzenumu, pa rugājiem pretī bezgalībai. Šur tur cēlās augstas siena kaudzes un vējdzirnavas, kas grieza savus spārnus. Tālāk uz ziemeļiem telegrāfā stabu rindas apzīmēja citus ceļus, kur kā tumšas svītras kustējās citi pulki. Daudzi gāja veseliem bariem taisni pāri laukiem. Priekšā pa kreisi rikšoja kāda kavalērijas brigāde, saulē mirdzēdama. Un viss tuksnesīgais, skumīgi tukšais un bezgalīgais apvārsnis atdzīvojās un pildījās ar cilvēku straumēm, kas plūda no visām pusēm kā no milzīga, neizsikstoša skudru pūžņa.

Ap pulksten deviņiem simt sestais pulks atstāja Šalonas ceļu, nogriezdamies pa kreisi uz Suipes ceļu, otru tādu pašu taisnu lenti līdz bezgalībai. Soļoja divās rindās gar abām ceļmalām, vidu atstādami svabadu. Tur brīvi gāja tikai virsnieki; un Moriss vēroja viņu norūpējušās sejas, kas tā kontrastēja ar kareivju labo omu un jautro pašapmierinātību, jo viņi bija laimīgi kā bērni, ka beidzot atkal var iet. Tā kā viņa vads bija gandrīz pašā priekšgalā, Moriss ieraudzīja no tālienes pat pulkvedi de Vineija kungu, kura drūmais izskats, garais, sastingušais stāvs, kas šūpojās līdzi zirga soļiem, viņu pārsteidza. Muziķi bija novietoti nopakaļ, pie pulka vezumniekiem. Divizijai sekoja sanitarrati un vesela rinda ratu, aiz kuriem kustējās visa korpusa vezumnieki, milzīgs konvojs, smagās ores, slēgtie pārtikas rati, bagāžas rati, vesela rinda dažādu satiksmes līdzekļu vairāk nekā pieci kilometri garā rindā, kuras nebeidzamo asti varēja ieraudzīt retos ceļa līkumos. Beidzot pašā galā kolonu noslēdza ganāmpulki, lielu vēršu jūklis, kas kustējās putekļu mākonī, gaļa vēl uz četrām kājām, pātagas cirtieniem dzīta, kā kareivīgu tautu klejojumā.

Pa to laiku Lapuls ar plecu šad tad pasita uz augšu savu somu. Ar norādījumu, ka viņš visstiprākais, viņu apkrāva ar visas kopas traukiem, lielo katlu un krūku ūdens krājumam. Šoreiz viņam bija uzticējuši pat rotas lāpstu, viņu pārliecinādami, ka tas ir pagodinājums. Un viņš nesūdzējās, viņš smējās par dziesmu, ko dziedāja kopas tenors Lubē, garo ceļu īsinādams. Pašam Lubē bija slavena soma, kurā varēja atrast no visa pa druskai: veļu, kurpes pārmaiņai, diegus un adatas, sukas, šokolādi, karoti un dakšiņu, dzeramtrauku, neskaitot ēdamlietas, kas paredzētas reglamenta, sausiņus, kafiju; un, kaut arī tur bija patronas un virs somas satīta sega un telts ar visiem mietiņiem, viss tas likās viegls, tik labi viņš prata, kā pats teica, savu paunu sakārtot.

—   Tomēr nelāga zeme! — laiku pa laikam atkārtoja Šūto, mezdams nicīgu skatienu pār nabadzīgajām Šampaņas ielejām.

Plašie krltakmens zemes klajumi turpinājās, sekodami viens otram bez gala. Nevienas mājas, nevienas dvēseles, tikai kraukļu bari, bezgalīgā debess pelēkumā kā melni traipi. Pa kreisi, ļoti tālu, tumši zaļie priežu meži vainagoja viegli viļņoto apvidu, kas noslēdza apvārsni, kamēr pa labi pēc nepārtrauktās koku rindas varēja noteikt Veslas virzienu. Un tur, aiz nokalniem, kādu jūdzi tālu bija redzams, ka paceļas milzīgi dūmi, kas bieziem viļņiem beidzot aizsedza debess malu ar baigu ugunsgrēka padebesi.

—   Kas tur gan deg? — balsis jautāja no visām pusēm.

Paskaidrojums jau 6krēja no viena kolonas gala līdz

otram. Tā bija Šalonas nometne, kas, aizdedzināta pēc ķeizara pavēles, liesmoja jau kopš divi dienām, lai izglābtu no prūšu nagiem tur sakrautās bagātības. Stāstīja, ka kavalērijas pakaļpuikiem bijis uzdots aizdedzināt lielo baraku, tā saucamo dzelteno noliktavu, kas bija pilna teltīm, mietiņiem, paklājiem, kā arī jauno noliktavu, milzīgu, noslēgtu šķūni, kur glabājas trauki, apavi, segas, kuru pietiktu vēl otriem simt tūkstošiem kareivju. Aizdedzinātās lopbarības kaudzes dega kā milzīgas lāpas. Un šis skats, šie zilganie dūmu virpuļi, kas cēlās pār tāliem pakalniem, pildīja debesis ar neatvairāmām sērām; armija, iedama pa plašo, skumīgo līdzenumu, grima dziļa klusumā. Spiedīgas saules karstumā bija dzirdama tikai soļu takts, kamēr galvas negribot pagriezās pret augošiem dūmiem, kuru baigais posta mākonis, likās, sekoja kolonai vēl veselu jūdzi.

Jautrība atgriezās tikai kādā garākas atpūtas vietā, nopļautos laukos, kur kareivji varēja apsēsties uz savām somām, lai drusku iekostu. Lielos, četrstūrainos sausiņus parasti mērca virā, bet mazos, apaļos, drupenos un vieglos kāri ēda kā patiesu

gardumu, kam bija tikai vienīgs trūkums, jo tie radīja briesmīgas slāpes. Biedru uzaicināts, Pašs dziedāja kādu baznīcas dziesmu, un visa kopa dziedāja korī līdzi. Zans labsirdīgi smaidīja un ļāva tiem vaļu, kamēr Moriss atkal atguva paļāvību, vērojot vispārējo možo garu un labo kārtību šai pirmajā pārgājiena dienā. Un atlikušo ceļu nogāja tikpat jautriem soļiem. Tomēr pēdējie astoņi kilometri likās grūti. No Pronas ciema viņi nogriezās pa labi, atstāja lielceļu, lai ietu šķērsām pāri neapstrādātam apvidum, smilšainam, maziem priežu puduriem apstādītam klajumam; un visa divīzija, kurai sekoja bezgalīgā vezumnieku rinda, locījās starp šiem priežu puduriem, šais smiltīs, kurās kājas grima līdz potītēm. Tuksnesīgais apgabals kļuva vēl plašāks, ceļā gadījās tikai kāds nonīkušu cūku bars liela, melna suņa apsardzībā.

Ap pulksten četriem simt sestais pulks apstājās Dontriēnā, kādā ciema Suipes krastā. Mazā upīte tek starp koku puduriem, vecā baznīca kapsētas vidū, kuru varens kastaņkoks pārklāj ar savu ēnu. Un kreisajā krastā lēzenā pļavā pulks uzcēla savas teltis. Virsnieki runāja, ka visi četri armijas korpusi šovakar apmetīsies gar Suipes krastu no Oberivas līdz Etreživilai, virzoties caur Dontriēnu, Betenivilu un Pon-Faveržē gandrīz piecas jūdzes garā frontē.

Gods tūlīt signalizēja produktu izdali, un Zans aizsteidzās, jo kapralis bija galvenais apgādātājs, kiuram arvien jābūt nomodā. Viņš paņēma līdzi Lapulu. Pēc kādas pusstundas viņi atgriezās, nesdami asiņojošu vērša sānu un klēpi malkas. Zem ozola bija jau nokāvuši un sadalījuši trīs vēršus no līdzpaņemtā ganāmpulka. Lapulam bija jāatgriežas vēl pēc maizes, ko jau no pusdienas cepa Dontriēnas ciema krāsnīs. Un šai pirmajā dienā viss tiešām bija pilnībā, izņemot vīnu un tabaku, ko arī nekad neizsniedza.

Atgriezies, Zans atrada Šūto, telti ceļot. Pašs palīdzēja. Brīdi viņš noskatījās ar veca, piedzīvojuša kareivja skatienu, kas par viņu darbu nedotu ne četrus su.

—       Labi, ka šonakt būs labs laiks, — beidzot viņš teica.

—  Ja saceltos vējš, mūs iedzītu upe … Man jūs jāpamāca.

Un viņš gribēja Morisu ar lielo krūku sūtīt pēc ūdens. Bet tas bija nosēdies zālē un noāvies, lai apskatītu savu labo kāju.

—   Kas tad jums tur ir?

—   Kape noberzusi papēdi. .. Mans otrs zābaku pāris novalkājies, un es biju tik neapdomīgs un nopirku Reimsā šos manai kājai atbilstošos zābakus. Man vajadzēja izraudzīties lielus kā laivas.

Zans notupās ceļos un satvēra kāju, saudzīgi to pagriezdams, kā maza bērna kāju, un pakratīja galvu.

—  Ziniet, tas nav joks … Esiet uzmanīgs! Zaldāts, kam nav vairs kāju, nekam neder un nometams ceļmalā. Mans kapteinis Itālijā arvien mēdza sacīt, ka kaujās uzvar ar savām kājām.

Pec ūdens aizsūtīja Pašu. Upe tecēja piecdesmit metru attālumā. Pa to laiku Lubē bija izracis zemē bedri un iekūris uguni un varēja tūlīt uzlikt lielu, ar ūdeni pildītu katlu, kurā viņš iemeta mākslinieciski saistīto gaļu. Tagad viņi svētlaimīgi vēroja, kā mutuļo vira. Visa kopa, brīva no klaušām, bija atlaidusies zālē ap uguni kā viena ģimene, pilna maigas rūpības par gaļu, kas tur katlā gatavojās, kamēr Lubē svinīgi ar savu karoti nosmalstīja putas. Kā bērniem un mežoņiem viņiem nebija citu dziņu kā ēst un gulēt, šai gājienā pretī nezināmajam, bez rītdienas.

Bet Moriss izvilka no savas somas Reimsā pirkto avizi, un Šūto jautāja:

—   Vai nav kas jauns par prūšiem? Palasiet mums!

Zana pieaugošā ietekmē visi saderīgi turējās kopā. Moriss labprāt viņiem lasīja priekšā interesantās ziņas, kamēr Pašs, visas kopas šuvēja, izlaboja viņam mēteli un Lapuls tīrīja viņa šauteni. Vispirms nāca nostāsts par kādu Bazēna uzvaru, kurš veselu prūšu korpusu ietriecis Zomonas akmeņlauztuvēs; un šo izdomāto stāstu pavadīja dramatiski epizodi, cilvēki un zirgi sašķīduši starp klintīm, pilnīga iznīcināšana, tā ka nebijis pat veselu līķu, ko aprakt zemē. Tad sekoja, plaši un sīki, par vācu armiju nožēlojamo stāvokli, kopš tās atradās Francijā: slikti barotie un slikti apgādātie kareivji, krizdami pilnīgā postā, briesmīgu slimību ķerti, bariem mirstot gar ceļmalām. Kāds cits raksts minēja, ka Prūsijas karalim caureja un Bismarks salauzis kāju, lecot pa logu no kādas viesnīcas, kur zuavi viņu tikko nesaņēmuši gūstā. Tā ir jauka lieta! Lapuls smiedamies gandrīz izmežģīja žokļus, kamēr Suto un pārējie, bez mazākās šaubu ēnas, iedomājās uzlasīt prūšus kā zvirbuļus laukā pēc krusas negaisa. Un visvairāk viņi smējās par Bismarka lēcienu. Jā! zuavi un tirkosi, tie ir drošsirdīgi. Klīda visdažādākās baumas, Vācija drebot un niknojoties, apgalvodama, ka civilizētai nacijai nepieklājas likt sevi aizstāvēt mežoņiem. Sakauti pie Frešveilcras, tie tomēr likās neskarti un neuzvarami.

Dontriēnas baznīcas mazajā tornī pulkstenis nosita seši, un Lubē sauca:

—   Pie viras!

Kopa godbijīgi nostājās ap katiu. Pēdējā brīdī Lubē bija pie tuvēja zemnieka sadabūjis saknes. Maltīte nu bija pilnīga, vira smaržoja pēc burkāniem un purava, kaut kas maigs vēderam kā samts. Karotes skāņi atsitās mazajas bļodiņās. Zanam, kas izsniedza ēdienu, bija jāsadala arī vēršgaļa, un viņš to šodien darīja ar vislielāko stingrību un taisnīgumu, jo visiem acis gailēja un varēja sākties kurnēšana, ja viens gabals būtu licies lielāks par otru. Norija visu, pieēdās līdz kaklam.

—  Ak mans dievs!— paziņoja Šūto, atlaizdamies uz muguras, kad bija pabeidzis ēst* — tas tomēr kas labāks par kājas spērienu pa pakaļu!

Arī Moriss bija pieēdies un ļoti laimīgs, jā, arī viņš! nedomādams vairs par savu kāju, kuras degoša sāpe mitējās. Viņš samierinājās ar savu rupjo biedru tuvumu, labsirdīgi noslīdēja līdz vienlīdzībai fiziskās prasībās šai kopīgajā dzīvē. Nakti viņš gulēja tikpat cieši aizmidzis kā viņa pieci telts biedri, visi kopā, apmierināti, ka tā ir siltāk un ka nav jāsalst no pārliecīgi nolijušās rasas. Jāteic, ka, Lubē pamudināts, Lapuls bija aizgājis līdz tuvējai kaudzei un atnesis lielus klēpjus salmu, kuros visi seši zēni krāca kā pēļos. Un šai gaišajā naktī no Oberivas līdz Etreživilai gar jauko Suipes upi, kas mierīgi plūda starp vītoliem, simt tūkstoš aizmigušu cilvēku ugunskuri apgaismoja piecas jūdzes garo ieleju kā zvaigžņu virkne.

Saulei lecot, gatavoja kafiju, bļodā ar šautenes laidi sasmalcināja pupiņas, iemeta tās verdošā ūdenī, uzliedami lāsi auksta ūdens, lai nogulstas biezumi. Šai rītā dienas spīdeklis uzlēca karaliskajā greznībā, no biezajiem mākoņiem purpurā un zeltā, bet pat Moriss vairs neievēroja šo apvāršņa un debess skatu, un tikai Zans kā prātīgs zemnieks vēroja ar nemierīgu skatienu sārto ausmu, kas vēstīja lietu. Pirms aiziešanas izdalīja vakar izcepto maizi. Žana kopa bija saņēmusi trīs garus klaipus, un, tā kā Lubē un Pašs tos bija uzsējuši virs savām somām, Zans viņus krietni sabāra. Bet teltis bija jau nojauktas, somas aizsietas, neviens viņā neklausījās. Visu ciemu baznīcu torņos nosita seši, kad armija devās ceļā, turpinādama mundri savu gājienu, šās jaunās dienas rītā. cerību pilna.

Lai nonāktu uz ceļu no Reimsas uz Vuzjē, simt sestais pulks gandrīz tūlīt nogriezās šķērsceļos un vairāk nekā stundu soļoja pa rugājiem pret kalnu. Lejā, uz ziemeļiem, starp kokiem bija redzama Betenivila, kur, kā runāja, ķeizars pārgulējis nakti. Un, tikko viņi bija uz Vuzjē ceļa, sākās no jauna līdzenums kā vakar; atklājās posta pilnās Šampaņas nabadzīgie lauki, vienmuļi līdz izmisumam. Pa kreisi tagad tecēja Arna, sekls strauts, kamēr pa labi līdz bezgalībai aizstiepās kailie klajumi, savām lēzenām līnijām attālinādami apvārsni. Gāja cauri Sen-Kjemānas ciemam, kura vienīgā iela ka čūska lokās gar abain ceļmalam, un Sen-Pjerai, bagātu cilvēku apdzīvotai pilsētiņai. Savas durvis un logus tie bija aizbarikadējuši. Ap pulksten desmitiem pie Sen-Etjēnas, kāda cita ciema, bija norīkota lielā atpūta, kur kareivjiem bija prieks iegādāties tabaku. Septītais korpuss bija sadalīts vairākās kolonās, simt sestais pulks gāja savrup; tam sekoja tikai kāds mednieku bataljons un rezerves artilērija. Veltīgi Moriss pagriezās ceļa līkumos, lai ieraudzītu bezgalīgo vezumnieku rindu, kas jau vakar bija saistījusi viņa uzmanību: ganāmpulki bija nozuduši, turpināja velties tikai vēl lielgabali, kas kailajā līdzenumā likās lielāki un atgādināja tumšus, garkājainus siseņus.

Bet aiz Sen-Etjēnas ceļš kļuva riebīgs, pamazām viļņveidīgi kāpdams arvien augstāk plašos un neauglīgos klajumos, kur auga tikai mūžīgie priežu meži un ar savu tumšo zaļumu skumīgi atdalījās no zemes baltās virsas. Tik skumīgam apgabalam vēl nebija cauri iets. Slikti nostiprinātais un pēdējos lietos izmērcētais ceļš bija īsta dubļu bedre, pilna pelēka, atmiekšķēta māla, kur kājas aplipa kā ar piķi. Nogurums bija ārkārtīgs, izmocītie kareivji tikko vēl kustējās. Un, lai nepatikšanu mērs būtu pilns, pēkšņi ar briesmīgu sparu sāka gāzt lietus. Artilērija grima un tikko nepalika ceļā.

Šūto, kas nesa kopas rīsu, noguris un nikns par smago nastu, kura viņu nomāca, aizsvieda prom saini, domādams, ka neviens to nepamanīs. Lubē to ieraudzīja.

—   Tas nav pareizi! Tā nevar darīt, jo biedriem vēlāk būs vēderi jāsavelk.

—   Ak, muļķības! — atbildēja Šūto, — tā kā visa mums diezgan, atpūtas vietā dabūsim citu rīsu.

Un Lubē, kas nesa taukumu, šo aizrādījumu pārliecināts, savukārt atbrīvojās.

Morisam kāja sāpēja arvien stiprāk, papēdis bija iekaisis no jauna. Viņš vilka savu kāju tik sāpīgi, ka 2ans norūpējies teica:

—   Hm! neiet vairs, sāk atkal sāpēt?

Kad uz īsu brīdi apstājās, lai ļaudis varētu atvilkt elpu, viņš izteica tam labu padomu:

—   Noaujiet apavus, ejiet basām kājām, svaigie dubļi nomierinās degošās sāpes.

Tiešām, tā ejot, Moriss bez sevišķām pūlēm varēja sekot citiem; un viņu pārņēma dziļas pateicības jūtas. Ta bija īsta laime, ka kopai ir šāds kapralis, kas agrāk jau karadienestā kalpojis un parzina visus dienesta sīkumus: neaptēsis zemnieks, protams, bet tomēr krietns vīrs.

Pārgājuši pāri ceļam no šalonas uz Vuzjē un nokāpuši pa krauju nogāzi Semldas gravā, tikai vēlu vakarā viņi sasniedza Kontrē.vu, kur bija jāpaliek pa nakti. Apkārtne mainījās, te jau bija Ardeni. Un no plašiem, kailiem pakalniem, kas bija izraudzīti septītā korpusa nometnei un pacēlās pāri ciemam, tālumā bija redzama Ēnas ieleja, kas zuda zem lietus gāzēm bala dūmakā.

Pulkstenis bija seši, bet Gods vēl nebija signalizējis produktu izdali. Lai nebūtu jāstāv dīkā, nemierīgi vērodams pieaugošo vēju, Zans pats gribēja nostiprināt telti. Viņš rādīja saviem ļaudīm, kā jiiizvēlas vieta ar nelielu kritumu, mietiņi dzenami ieslīpi, ap telti jāaprok grāvītis ūdens notekai. Moriss slimās kājas pēc no visām klaušām bija atbrīvots; viņš vēroja, un viņu pārsteidza šā pēc izskata smagā cilvēka izpratne un veiklība darbā. Pats viņš no noguruma bija kā salauzts, bet cerība, kas tagad visiem bija ieviesusies sirdīs, viņu balstīja. Sākot no Reimsas, viņi bija krietni gājuši, sešdesmit kilometru divos pārgājienos! Ja gaita turpinātos tai pašā ātrumā un vienmēr taisni uz priekšu, tad, bez šaubam, tie atsistu otro vācu armiju un sniegtu roku Bazēnam, pirms Irešā, Prūsijas kroņprinča armija, kas it kā atradās Vitrī-le-Fransuā, paspētu sasniegt Verdenu.

—   Kas tad tas? Vai grib mūs badā nomērdēt? — jautāja Šūto, kad pulksten septiņos izdale vēl nenotika.

Apdomīgā kārtā Zans bija licis Lubē katram gadījumam iekurt uguni un novietot pār to ar ūdeni pildītu katlu; un, tā kā malkas nebija, viņš likās neredzam, kad Lubē, lai to sadabūtu, bija kaimiņu dārzam noplēsis sētu. Bet, kad Zans ieminējās, ka jāgatavo rīss ar taukiem, bija jāatzīstas, ka rīss un tauki palikuši dubļos Sen-Etjēnas ceļā. šūto bezkaunīgi meloja un dievojās, ka sainis atraisījies no somas, viņam nemanot.

—r Jūs esat cūkas! — Zans sašutis kliedza. — Met prom barību, kad tik daudziem nabaga zēniem tukšs vēders!

Tas pats bija ar trīs virs somām uzsietiem maizes kukuļiem; Zana aizrādījums nebija ievērots, lietus gāzes tos tā bija izmērcējušas, ka tie bija pārvērtušies putrā, ko nevarēja pat mutē ņemt.

—   Mums nu viss cauri! — viņš atkārtoja. — Mēs, kam visa bija diezgan, mēs, lūk, esam bez maizes garozas.. . Ak, jūs esat rupji cūkas!

Tai brīdī izsauca seržantu, lai nodotu tam rīkojumu, un seržants Sapēns, kā arvien ar skumīgu seju, atgriezies paziņoja savas nodaļas ļaudīm, ka izdale nav iespējama un ka viņiem jāapmierinās ar līdzpaņemto proviziju. Vezumnieki, kā runāja, slikta laika pēc bija palik/iši ceļa. Lopu bari laikam nomaldījušies, jo dotas pretrunīgas pavēles. Vēlāk dabūja zināt, ka piektais un divpadsmitais korpuss todien nogriezušies uz Reteli, kur novietojies galvenais štābs; visi ciemu krājumi aizplūda turp, tāpat arī iedzīvotāji, kas drudžaini vēlējās redzēt ķeizaru; tāda kārtā, septītajam korpusam pienākot, apkārtnē viss bija iztukšots: ne gaļas vairs, ne maizes, pat iedzīvotāju vairs nebija. Un, lai nelaime būtu pilnīga, intendantura aiz pārpratuma savus krājumus bija nosūtījusi uz Šen-Popilē. Pa visu karagajiena laiku tas bija tīrais posts ar šiem nožēlojamajiem intendantiem, par kuriem lādējās visi kareivji un kuru kļūda bieži bija tikai tā, ka viņi norunātā laikā ieradās tur, kurp karaspēks nenonāca.

—   Netīrie cūkas, — Zans pārskaities atkārtoja, — tas jums par mācību! Un jūs neesat vērti pūļu, ka eju. jums kaut ko sadabūt, jo mans pienākums tomēr ir neļaut jums nobeigties ceļā!

Viņš aizgāja sirot, kā tas labam kapralim pienākas, un paņēma līdzi Pašu, kas viņam patika tā lēnprātības pēc, kaut gan viņš nepiekrita tā pārliecīgajai svētulībai.

Pa to laiku Lubē bija ievērojis divi vai trīs simt soļu attālumā kādu mazu lauku māju, vienu no pēdējām mājām Kontrēvā, kur, kā viņam likās, notika strauja tirgošanās. Viņš pasauca Šūto un Lapulu un sacīja:

—   Iesim ari mēs. Man liekas, tur varēs kaut ko aptīrīt.

Un Morisu pameta uzraudzīt katlu, kas jau vārījās, pavēlēdami tam, lai neļauj izdzist ugunij. Viņš nosēdās uz segas un noāva kājas, lai apkalstu brūce. Nometne viņu ieinteresēja; kamēr uz produktu izdali vairs negaidīja, visas kareivju kopas bija ārā. Viņš pārliecinājās, ka dažiem vienmēr nekā nebija, kamēr citi dzīvoja pārpilnībā, skatoties pēc kapraļa un kareivju gudrības un izveicības. Apkārtējā drūzmā starp ieroču piramidām un teltīm viņš pamanīja ļaudis, kuri nebija varējuši pat savu ugunskuru aizdedzināt, citi atkal, padevīgi liktenim, gāja jau gulēt; turpretī citi ar lielisku ēstgribu notiesāja diezin kur atrastus gardumus. Un otrs, kas viņu pārsteidza, tā bija jaukā kārtība rezerves artilērijā, kas bija apmetusies drusku augstāk pakalnā. Saule noiedama parādījās starp diviem mākoņiem un aplēja liesmām lielgabalus, no kuriem artileristi ceļa dubļus bija jau nomazgājuši.

Pa to laiku mazajā lauku mājā, kurp manījās Lubē ar biedriem, bija jau ērti ierīkojies viņu brigādes. priekšnieks, ģenerālis Burgen-Defeijs. Viņš bija atradis apmierinošu gultu un sēdēja pie galda omletes un cepta cāļa priekšā vislabākajā omā; un, tā kā pulkvedis de Vineijs bija ieradies kādu dienesta sīkumu deļ, viņš arī to bija uzaicinājis pusdienot. Abi divi viņi ēda, un apkalpoja viņus kāds garš gaišmatis, kas tikai priekš trim dienām bija iestājies pie saimnieka darbā un teica, ka esot elzasietis un savu dzimteni atstājis, aizrauts līdzi pēc Frešveileras sabrukuma. Ģenerālis izsacījās atklāti šā cilvēka klātbūtnē, paskaidroja armijas gaitu, izjautāja svešo par ceļiem un attālumiem, aizmirsdams, ka tas nemaz nav no Ardeniem. Pilnīgā nezināšana, ko atklaja šie jautājumi, beidzot uztrauca pulkvedi. Viņš bija dzīvojis Mezjera. Viņš deva dažus noteiktus norādījumus, kas ģenerālim lika izsaukties:

—   Tas tomēr ir muļķīgi! Kā jūs gribat, lai kaujas apvidū, kuru jūs nepazīstat!

Pulkvedis kā izmisis atmeta nenoteikti ar roku. Viņš zināja, ka, pieteicot karu, visiem virsniekiem bija izdalītas Vācijas kartes, kamēr Francijas kartes, noteikti, nebija nevienam. Jau veselu mēnesi viss, ko viņš redzēja un dzirdēja, viņu nomāca. Viņam palika tikai viņa drošsirdība, jo kā drusku ģļēvu un aprobežotu priekšnieku viņu pulkā vairāk mīlēja, nekā viņa bijās.

—   Ne mierīgi paēst neļauj! — pēkšņi izsaucās ģenerālis. — Ko viņi tur auro? Elzasiet, aizejiet paskatīties!

Bet parādījās pats saimnieks, izmisis viņš plātīja rokas un elsāja. Viņa mājā laupīja, strēlnieki un zuavi zaga. Viņš sākuma nevarējis pretoties vājībai atvērt veikalu, jo vienīgi viņam visā ciemā bijušas olas, kartupeļi, truši. Viņš pārdevis, pārāk nekrāpdams, bāzis naudu kabatā, izsniedzis preces, kamēr pircēji, kuru saradies arvien vairāk, viņu atspieduši nost, apmulsinājuši un beidzot padzinuši, lai visu ņemtu bez maksas. Ja zemnieki kara laukā visu noslēpa, liedzās pasniegt pat glāzi ūdens, tad vienīgi aiz bailēm no pastāvīgā un neatvairāmā ļaužu paisuma, kas zemniekus izmeta no viņu pašu mītnēm un visu aiznesa.

—   Ak mans mīļais, lieciet mani mierā! — ģenerālis noskaities atbildēja. — Vajadzētu ik dienas apšaut kādu duci šo blēžu! Vai tas ir izdarāms?

5    E. Zolā — Sabrukums. CK

Un viņš lika aizslēgt durvis, lai nebūtu spiests iejaukties, kamēr pulkvedis paskaidroja, ka šodien provizija nav izdalīta un ļaudis izsalkuši.

Lube bija ieraudzījis kartupeļu lauku, un abi ar Lapulu viņi metās turp, abām rokām izkasīja zemi, sarausa kartupeļus un pildīja kabatas. Bet Šūto, kas patlaban bija ieskatījies pāri kādai zemai sētai, saukdams iesvilpās; abi biedri piesteidzās; tur bija zosu bars, kāds ducis lielisku zosu, kas majestātiski pastaigājās pa šauro pagalmu. Tūlīt viņi apspriedās .un pierunāja Lapulu pārlīst pāri sētai. Cīņa bija briesmīga, zoss, kuru viņš bija notvēris, tikko nenogrieza viņam degunu ar sava knābja asajām dzirklēm. Tad viņš sagrāba zosi pie kakla un gribēja nožņaugt, kamēr tā apstrādāja ar savām stiprajām pleznām viņam rokas un vēderu. Viņam ar dūri bija jāsatriec tai galva, un tā vēl spārdijās, bet Lapuls steidzās projām, atlikušo zosu vajāts, kuras tam knaibīja kājās.

Kad visi trīs atgriezās ar kartupeļiem, zosi somā noslēpuši, viņi sastapa 2anu un Pašu, kuri arī bija atgriezušies, apmierināti ar savu sirojumu, atnesdami četras svaigas maizes un sieru, ko bija nopirkuši no kādas krietnas, vecas sievas.

—  Odens vārās, gatavosim kafiju! — sacīja kapralis. — Mums ir siers un maize, īsts kāzu mielasts.

Bet pēkšņi viņš ieraudzīja pie kājām nolikto zosi un nevarēja atturēt smaidu. Viņš to kā lietpratējs aptaustīja un pārsteigts sajūsmā izsaucās:

—   Ak mans dievs, kāds skaists lopiņš! Būs savas divdesmit mārciņas svarā.

—   Šo putnu mēs satikām ceļā, un viņš gribēja ar mums iepazīties, — paskaidroja Lubē savā jokdara balsī.

Zans ar rokas mājienu norādīja, ka nevēlas par šo lietu vairāk zināt. Jādzīvo taču ir. Un pie tam, mīļais dievs, kāpēc gan liegt šo maltīti nabaga zēniem, kuri aizmirsuši, kā garšo putna cepetis?

Lubē jau aizdedzināja ugunskuru. Pašs un Lapuls steidzīgi noplūca zosi. Šūto bija aizskrējis pie artileristiem pēc aukliņas. Atgriezies, viņš pakāra zosi starp diviem durkļiem virs uguns, un Morisam uzdeva laiku pa laikam to grozīt ar skaliņu. Tauki pilēja apakšā noliktā kopas ēdienlraukā. Tas bija triumfs mākslai, kā gatavot cepeti auklā. Labās smaržas pievilkts, viss pulks stāvēja ap ugunskuru. Kāds mielasts! Cepta zoss, vārīti kartupeļi, maize, siers! Kad Zans zosi bija sagriezis, visi pieēdās

lidz kaklam. Nenodalīja, bet ēda, cik gribēja. Nonesa gabalu pat artileristiem, kuri bija iedevuši auklu.

Bet virsnieki tai vakarā palika ar tukšu vēderu. Aiz rīkotāju kļūdas kantines ore bija nomaldījusies un, bez šaubām, sekoja vezumniekiem. Ja proviantu neizdalīja un kareivjiem bija jācieš trūkums, viņi gandrīz vienmēr beidzot atrada kādu barību un izlīdzēja viens otram, katras kopas ļaudis deva savus līdzekļus kopīgai lietošanai, kamēr virsniekam, vienam par sevi un atrautam no citiem, jāmirst vai badā, tiklīdz ar kantini kas misējies.

Šūto, noklausījies, ka kapteinis Boduēns niknojas par provizijas ratu nozušanu, smējās, zoss kaulu grauzdams, kad redzēja virsnieku stalli un lepni garām ejam. Piemiedzis 4ci, viņš norādīja uz kapteini.

—   Skatieties, kā viņš gaisu osta! . . . Dotu vai simt sU par guznu.

Visi smējās par izsalkušo kapteini, kuru viņa kareivji nemīlēja, jo viņš bija vēl pārāk jauns, pārāk stingrs un uzpūtīgs. Viņš gribēja apstāties un izbārt visu kopu par traci, ko tā sacēla ar savu zosi. Bet baidijas, bez šaubām, radīt savu izsalkumu un aizgāja ar augsti paceltu galvu, it kā neko nebūtu ievērojis.

Arī leitnantam Rošā vēders bija nemierīgs no briesmīgās ēstgribas, un viņš grozījās ar krietna vīra smaidu ap laimīgo kopu. Viņa ļaudis viņu dievināja, vispirms tāpēc, ka viņš necieta kapteini, šo ākstu no Sen-Siraš karaskolas, un arī tāpēc, ka Rošā tāpat kā viņi bija nesis kareivja somu. Tiesa, ne jau vienmēr viņš bija laipns, dažreiz bija tik rupjš, kaut vai piekaut.

Ar acu uzmetienu sapraties ar biedriem, 2ans piecēlās un uzaicināja Rošā aiz telts.

—   Lūdzam neņemt ļaunā, leitnanta kungs, ja tas jums patiktu …

Un viņš tam pasniedza maizes donu un bļodiņu, kur uz sešiem lieliem kartupeļiem bija zoss gurns.

Arī šonakt nevajadzēja kareivjus miegā ieaijāt. Visi seši, pieēdušies, gulēja kā maisi. Un viņiem būtu bijis jāpateicas kapralim, ka tas tik stipri norīkojis telti, jo viņi pat nemanīja spiedīgo vēja grūdienu un lietus brāzienu ap pulksten diviem: daudzas teltis tika aiznestas, ļaudis trūkās no miega un, lietū mirkdami, skraidīja tumsā, kamēr viņu telts palika uz vietas, un viņi bija labi apsegti, ne piliens viņiem neuzkrita, pateicoties ūdens notekai.

Moriss pamodās gaismā, un, tā kā tālāk iešana bija paredzēta tikai pulksten astoņos, viņam ienāca prātā uzkāpt pakalnā līdz rezerves artilērijas nometnei, lai apsveicinātos ar brālēnu Onorē. Viņa kāja pēc labā miegā pavadītās nakts sāpēja mazāk. Un atkal viņam bija patīkams pārsteigums, redzot labi norīkoto parku, sešus baterijas lielgabalus noteiktā kārtībā, aiz tiem municijas un pulvera ratus, elpes ores, kaltuves. Tālāk zviedza saitēs sasietie zirgi, nāsis pret lecošo sauli pagriezuši. Tūlīt viņš atrada Onorē telti, pateicoties priekšzīmīgai kārtībai, kas katra lielgabala apkalpes ļaudīm ierāda telšu rindu tādā veidā, ka, jau uzskatot nometni, var noteikt lielgabalu skaitu.

Kad Moriss atnāca, artileristi bija jau piecēlušies un dzēra kafiju; un starp vadītāju Ādolfu un tēmētaju, apakšvirsnieku Luiju, viņa biedru, bija izcēlusies ķilda. Kopš trim gadiem viņi bija kopā salaulāti, kā prasīja paraža, piesaistot jātniekam kādu no apkalpes; viņi sadzīvoja labi, tikai ne ēšanas laika. Luijs, būdams vairāk izglītots un ļoti saprātīgs, samierinājās ar atkarību, kādā katrs zirdzinieks tur kājnieku, cēla telti, izpildīja dažādas darba klaušas, gādāja par viru, kamēr Ādolfs, ar pilnīga pārākuma apziņu sejā, apkopa savus divus zirgus. Tomēr melnīgsnējais un kalsnais Luijs, kuru mocīja ārkārtīga ēstgriba, sadumpojās, kad otrs, krietni liels cilvēks, biezām, gaišām ūsām, gribēja pie galda rīkoties kā kungs. Tai rītā ķilda sākās ar to, ka Luijs, kas. kafiju bija uzvārījis, apvainoja Ādolfu, ka tas visu izdzēris. Viņus vajadzēja samierināt.

Pamodies Onorē ik rītu gāja aplūkot savu lielgabalu; lika tam savā klātienē noslaucīt nakts rasu, it kā gribētu aprīvēt mīļu dzīvnieku, baidīdamies, ka tas nedabū iesnas. Un viņš patlaban ar tēvišķīgu skatienu aplūkoja lielgabalu, kas laistījās rīta ausmas svaigā gaisā; bet tad viņš ieraudzīja Morisu.

—   Klau! es zināju, ka simt sestais pulks ir tuvumā, vakar es saņēmu vēstuli no Remijī ciema un gribēju pie tevis nokāpt… Iedzersim baltvīnu.

Lai varētu būt vienatnē, viņš aizveda to uz mazo lauku māju, ko vakar zaldāti bija izlaupījuši un kur nelabojamais zemnieks, slāpdams pēc peļņas, bija ierīkojis kaut ko dzertuvei līdzīgu un atvēris baltvīna mucu. Durvju priekšā uz dēļa viņš izsniedza par četri su glāzi, un viņam palīdzēja kāds priekš trim dienām pieņemts puisis, gaišmatains milzis, elzasietis.

Onorē jau saskandināja ar Morisu, kad ieraudzīja šo cilvēku. Pārsteigts viņš brīdi to uzlūkoja. Tad viņš briesmīgi izlamājās.

—   Velns un elle! Goliāts!

Un viņš metās tam klāt, gribēja to sagrābt pie rīkles. Bet zemnieks, domādams, ka viņu atkal grib apzagt, atlēca atpakaļ un aizslēdza durvis. Uz brīdi izcēlās apjukums, visi klātesošie kareivji pieskrēja klāt, kamēr vaktmeistars, no dusmām aizsmakdams, kliedza:

—   Atver, atver jel, nolādētais lops! Tas ir spiegs, es jums saku, ka tas ir spiegs!

Tagad Moriss vairs nešaubījās. Viņš joti labi atminējās šo cilvēku, ko aiz pierādījumu trūkuma Mllhauzenas nometnē toreiz bija atlaiduši. Sis vīrs tiešām bija Goliāts, agrākais kalps Fušāra tēva lauku mājā RemijI ciemā. Kad zemnieks bija ar mieru durvis atvērt, varēja meklēt visur, cik patīk, elzasietis bija nozudis, šis gaišmatainais milzis ar labsirdīgo seju, kuru ģenerālis Burgen-Defeijs veltīgi bija iztaujājis un kura klātienē pusdienojot tik vaļsirdīgi bija atklājis savus nodomus. Nebija šaubu, puisis bija izlēcis pa logu, ko sētas pusē atrada vaļā; veltīgi viņi pārmeklēja visu apkārtni, tas bija izgaisis kā dūmi.

Moriss noveda sāņus Onorē, lai biedri neievērotu viņa izmisumu; citiem nebija jāzina viņa ģimenes bēdīgā lieta.

—   Deviņi pērkoni! es viņu gan būtu nožņaudzis mierīgu sirdi! … Šī vēstule, ko saņēmu, mani pret viņu tā saniknojusi.

Un, kad abi bija atgājuši dažus soļus no mājām un nosēdušies pie kādas siena kaudzes, viņš pasniedza vēstuli savam brālēnam.

Parastais stāsts, šī Onorē Fušāra un Silvīncs Moranžas nelaimīgā mīlestība. Viņa, tumšmatainā meiča ar skaistām, padevīgām acīm, pavisam jauna bija zaudējusi māti, pavestu strādnieci, kas strādāja fabrikā Rankūrā; un ārstam Dališānam, viņas gadījuma krusttēvam, krietnam vīram, kas vienmēr bija gatavs adoptēt dzemdībās saņemtos nelaimīgo meiteņu bērnus, bija ienācis prātā viņu nodot par mazu apteksni pie Fušāra tēva. Taisnība, vecais zemnieks, kas aiz iedzīvošanās kāres bija kļuvis par miesnieku, pārdodams gaļu divdesmit apkārtējos ciemos, bija gan nedzirdēti sīksts, nežēlīgs un bargs; bet viņš uzraudzīs meiteni un viņai būs sava dzīve, ja viņa strādās. Katrā gadījumā viņa būs pasargāta no netiklības fabrikā. Un tā dabiski notika, ka pie tēvoča Fušāra saimnieka dēls un mazā kalpone viens otrā iemīlējās. Onorē bija sešpadsmit gadus vecs, kad Silvīnei bija divpadsmit, un, kad viņai bija sešpadsmit, viņam bija divdesmit, kā rekrūtis viņš izvilka laimīgu numuru un, priecādamies par veiksmi, nolēma precēties. Pateicoties retai godprātībai un puiša klusajam un nosvērtajam raksturam, mīlētāji bija rijā apmainījušies tikai ar karstiem slepeniem skūpstiem. Bet, kad Onorē runāja ar tēvu par precēšanos, tas sadusmojas un stūrgalvīgi pasacīja, ka labāk lai viņu nokaujot; bet meiteni viņš pameta mājās, klusībā cerēdams, ka tie abi apmierināsies un viss atkal kaut kā pāries.

Gandrīz vēl astoņpadsmit mēnešus jaunie ļaudis dievināja viens otru, alka viens otra, bet palika atturīgi. Tad, pēc kādās riebīgas sadursmes starp diviem vīriem, dēls vairs nevarēja palikt mājās, pieteicās karaklausībā un lika nosūtīts uz Āfriku, kamēr vecais paturēja kalponi pie sevis, būdams ar viņu apmierināts. Un tad notika briesmīgais gadījums: Silvīne, kas bija zvērējusi gaidīt Onorē, nedēļas divas pēc viņa aiziešanas k;idu vakaru atradās priekš dažiem mēnešiem mājās pieņemtā kalpa Goliātā Šteinberga rokās. Šis prūsis, ka viņu sauca, liels, stalts puisis īsiem, gaišiem matiem, platu, mūžīgi smaidošu seju, bija Onorē biedrs un draugs. Iespējams, ka viltīgais Fušāra tēvs Goliātu pats bija uz to pamudinājis? Vai Silvīne bija atdevusies neapziņas brīdī, vai pa pusei izvarota, bēdu sagrauzta un šķiršanās asarām novājināta? Viņa pati to nezināja; kā zibens ķerta, kļuvusi grūta, atzina tagad nepieciešamību precēt Goliātu. Tas, arvien smaidīdams, neatsacījās, bet vienkārši atlika likumīgo nokārtošanu līdz mazā piedzimšanai. Dzemdību priekšvakara viņš pēkšņi nozuda. Vēlāk stāstīja, ka viņš iestājies darbā kādās citās lauku mājās Bomonas tuvumā. Tas bija priekš trim gadiem, un tagad neviens nešaubījās, ka šis lāga Goliāts, kas labprāt meitām apgādāja bērnus, bija viens no tiem spiegiem, ar kuriem Vācija pārpludināja mūsu austrumu provinces. Kad Onorē visu to Āfrikā dabūja zināt, viņš gulēja slimnīcā trīs mēnešus, it kā viņu būtu ķēris pakausī turienes karstās saules dūriens; un nekad viņš nebija gribējis izlietot atvaļinājumu, lai pārbrauktu mājās, baidīdamies sastapt Silvīni un viņas bērnu.

Kamēr Moriss lasīja vēstuli, artilerista rokas drebēja. Ta bija Silvīnes vēstule, pirmā, vienīgā, ko viņa tam bija rakstījusi. Kādas jūtas bija vadījušas šo kluso, padevīgo, mūžīgi atkarīgo sievieti, kuras skaist;is, melnās acis dažreiz izteica noteiktu apņemšanos? Viņa vienkārši pasacīja, ka zina, ka Onorē iesaukts karā, un, ja viņai to vairs neredzēt, pārāk grūti viņai domāt, ka viņš var mirt, palikdams tai pārliecībā, ka viņa to vairs nemīi. Viņa mīl un vienmēr ir mīlējusi tikai viņu; un to viņa atkārtoja visās četrās lappusēs gandrīz vienādiem vārdiem, nemeklēdama attaisnojumus, nemēģinādama pat izskaidrot to, kas bija noticis. Un neviena vārda par bērnu, un tikai bezgalīgi maigas ardievas.

Šī vēstule Morisu stipri aizkustinaja. Jau agrāk brālēnam pret viņu nebija noslēpumu. Viņš paskatījas, ieraudzīja to raudam un brālīgi apskāva.

—   Mans nabaga Onorē!

Bet vaktmeistars bija jau savu saviļņojumu pārvarējis. Rūpīgi viņš noglabāja vēstuli pie savām krūtīm un aizpogaja formas tērpu.

—   Jā, tās ir lietas, no kurām sirds var apgriezties. Ak, šis bandits, ja es to būtu varējis nožņaugt! … Bet gan jau beidzot redzēs.

Atskanēja signāltaures, ka jādodas ceļā, un viņiem bija jāskrien, lai katrs sasniegtu savu telti. Bet aiziešana novilcinājās, kareivji ar somām plecos nostāvēja gandrīz līdz pulksten deviņiem. Vadoņus, likās, bija pārņēmusi kada nedrošība; tā vairs nebija pirmo divu dienu jaukā noteiktība, kad septītais korpuss divos etapos bija nogājis sešdesmit kilometru. Un kopš rīta klīda savada, trauksma ziņa: trīs pārējie armijas korpusi nogriezušies uz ziemeļiem, pirmais korpuss — uz Zinivilu, piektais un divpadsmitais uz Reteli. So neloģisko gājienu izskaidroja ar pārtikās aptrūkumu. Tatad uz Verdenu vairs nevirzījās? Kāpēc tad veltīgi pazaudēta šī diena? Visļaunākais bija tas, ka prūši nevarēja būt vairs tālu, jo virsnieki brīdināja savus kareivjus neatpalikt, lai atpakaļ palikušos nepievāc ienaidnieku izlūku jātnieki.

Bija divdesmit piektais augusts, un Moriss, kad vēlāk atminējās Goliātā nozušanu, atzina, ka tas ir bijis viens no tiem, kuri prūšu galvenajam stabam sniedza tik noteiktas ziņas par Šalonas armijas kustībām un kuri noteica trešās armijas virziena maiņu. Jau otrā dienā Prūsijas kroņprincis atstāja Revinjī, sākās pārgrupēšanās, uzbrukums no sāniem, aplenkšana straujos pārgājienos un apbrīnojamā kārtībā cauri Sampaņai un Ardeniem. Kamēr frauči vilcinājās un mīņājas uz vietas ka pēkšņas triekas ķerti, prūši virzījās uz priekšu līdz četrdesmit kilometru dienā, un milzīgs dzinēju bars spieda šo pūli, kuru tie lenca, pret pierobežas mežiem.

Beidzot sāka kustēties, un šai dienā armija tiešām pagriezās ap savu kreiso spārnu, septītais korpuss nogāja tikai divi jūdzes, kuras Kontrēvu dala no Vuzjē, kamēr piektais un divpadsmitais palika Retelē uz vietas un pirmais apstājās Atinjī. No Kontrēvas līdz Ēnas ielejai stiepās atkal līdzenums un vēl kailāks; tuvojoties Vuzjē, ceļš locījās starp pelēkiem laukiem un skumīgiem pakalniem, kur nebija ne koku, ne māju, kā tuksnesī, kas rada grūtsirdību; un īsais pārgājiens, nogurdinošs un garlaicīgs, likās briesmīgi garš. Ap pusdienu laiku apstājās Ēnas kreisajā krastā un apmetās gluži kailā apvidū, kura pēdējie pakalni pacēlās pāri ielejai. No turienes varēja uzraudzīt ceju, kas no Montuā iet gar upi un no kurienes gaidīja ienaidnieku.

Un Moriss bija pavisam pārsteigts, kad ieraudzīja pa šo ceļu tuvojamies no Montuā Margerita diviziju, visu šo rezerves kavalēriju, kurai bija pavēlēts atbalstīt septīto korpusu un ar izlūku gājieniem noskaidrot armijas kreiso spārnu. Klīda baumas, ka šī divizija atgriežas uz Šen-Popilē. Kāpēc gan tādā kārtā atklāja vienīgo apdraudēto armijas spārnu? Kāpēc kavalēriju sūtīja uz centru, kur tā bija pilnīgi nevajadzīga, šos divus tūkstošus jātnieku, kuri noderētu kā izlūki jūdzēm tālu. Visļaunākais bija tas, ka viņi nonāca septītā korpusa vidū un gandrīz izjauca tā kolonas, kas būtu izsaucis neatrisināmu cilvēku, lielgabalu un zirgu jucekli. Āfrikas strēlniekiem bija jāgaida pie Vuzjē vārtiem vairāk nekā divas stundas.

Gadījās, ka Moriss sastapās ar Prospēru, kad tas savu zirgu dzina ap kādu peļķi; un Viņi brīdi varēja aprunāties. Strēlnieks likās apjucis un galīgi samulsis, nekā nesaprata un, sākot no Reimsas, nekā nebija redzējis; tomēr, viņš bija redzējis divus ulanus, divus zēnus, kas parādījušies un atkal nozuduši, ka nevarēja zināt, kur viņi ielīduši. Stāstīja jau, ka četri ulani ieauļojuši pilsētā un ar revolveriem rokā tai izjājuši cauri un to iekarojuši divdesmit kilometru attālu no sava armijas korpusa. Viņi bija visur, devās karaspēka kolonām pa priekšu, sanēdami kā bites, dzīvs priekškars, aiz kura kājnieki slēpa savus manevrus un pārvietojās no vienas vietas uz otru pilnīgā drošībā kā miera laikos. Un Morisain sažņaudzās sirds tik ļoti, redzot, ka ceļu aizsprosto šie strēlnieki un huzari, kurus izlieto tik nelietderīgi.

—   Nu, uz redzēšanos, — viņš teica un paspieda Prospēram roku, — varbūt jūs tomēr tur priekšā būsiet vajadzīgi.

Bet strēlniekam, likās, tagadējais dienests bija apriebies. Bezcerīgi viņš noglaudīja kaklu Zefiram un atbildēja:

—  Ak, diemžēl, nobendē zirgus un nezina, ko iesākt ar cilvēkiem … Tas ir riebīgi!

Vakarā, kad Moriss gribēja noaut kurpes, lai apskatītos savu papēdi, kas iekaisis stipri pulsēja, viņš noplēsa ādu. Izšļācās asinis, un viņš sāpēs iekliedzās. Un, tā kā Zans bija klāt, to, likās, pārņēma liela līdzjūtība un nemiers.

—   Sakiet jel, lieta kļūst nopietna, jūs paliksiet ceļmalā … Kāja jāārstē. Atļaujiet man.

Notupies ceļos, viņš pats nomazgāja brūci un pārsēja ar tīru lupatu, ko izņēma no savas somas. Un viņš rīkojās tik rūpīgi kā māte, tik maigi, cik vien iespējams piedzīvojušam vīram, kura rupjie pirksti dažreiz prot būt tik liegi.

Spēja sirsnība pārņēma Morisu, viņa acis aizmiglojās, no sirds dziļumiem kāpa pār viņa lūpām vārds «tu», bezgalīga dziņa mīlēt, it kā šai zemniekā, kas kādreiz viņam bija riebies, vēl vakar nicinātā, viņš būtu atradis savu brāli.

—   Tu esi krietns cilvēks, tu… Paldies, mans vecais.

Un 2ans, ar ļoti laimīgu seju, ar savu kluso smaidu, viņu arī uzrunāja ar «tu».

—  Nu, mans mazais, man vēl ir tabaka, vēlies kādu cigareti?

V

Nākamā rītā, divdesmit sestajā augustā, Moriss piecēlās pavisam stīvs, pēc teltī pavadītās nakts pleci bija kā salauzti. Viņš nebija vēl pieradis gulēt uz cietas zemes; un, tā kā kareivjiem vakar bija aizliegts noaut apavus un seržanti staigāja, aptaustīdami un pārliecinādamies, vai visi ir apautām kājām un getrās, viņa brūce nebija kļuvusi labāka, tā iekaisa un sāpēja; bez tam, lai nebūtu guļot jāsaraujas, neapdomīgā kārtā viņš bija izstiepis kājas ārpus telts un tās saaukstējis.

Zans tūlīt viņam aizrādīja:

—   Mans mazais, ja šodien mums jāiet, tad tu jau pie laika griezies pie majora, lai tiec uz kāda vezuma.

Bet neviens nekā nezināja, apkārt klīda vispretrunīgākās baumas. Brīdi likās, ka nupat karaspēks dosies tālāk, nojauca nometni, un viss armijas korpuss izgāja caur Vuzjē, pamezdams Ēnas kreisajā krastā tikai vienu otrās divizijas brigādi, lai turpinātu novērot Montuā ceļu. Pēkšņi viņpus pilsētas, upes labajā krastā, apstājās, šautenes saslēja statiņos laukos un pļavās, kas stiepās abpus Gran-Prē ceļam. Un ceturtais huzaru pulks, kas šai brīdī rikšiem pa šo ceļu attālinājās, deva iemeslu dažādiem minējumiem.

—   Ja jāgaida šeit, es palieku, — paziņoja Moriss, kam riebās domāt par ārstu un sanitarratiem.

Drīz vien tiešām dabūja zināt, ka apmetīsies šeit, kamēr ģenerālis Duē ievāks noteiktas ziņas par ienaidnieka kustībām. Kopš vakardienas, kad redzēja Margerita diviziju aizvirzāmies uz Senu, viņa bailes pieauga, jo viņš zināja, ka viņam nav seguma, ka neviens vairs neapsarga Ardenu pārejas un katru brīdi var uzbrukt ienaidnieks. Tāpēc viņš aizsūtīja ceturto huzaru pulku izlūkos līdz Gran-Prē un Kruā-o-Buā pārejām, pavēlēdams katrā ziņā atgriezties ar noteiktiem norādījumiem.

Iepriekšējā vakarā, pateicoties Vuzjē mēra gādībai, izdalīja maizi, ga|u un lopbarību; un ap pulksten desmitiem rītā atļāva gatavot viru, baidīdamies, ka vēlāk neatliks laika to darīt. Bet tad aizgāja kāda cita karaspēka daļa, Bordā brigāde, pa to pašu ceļu, pa kuru bija aizjājuši huzari, satraucot visu prātus. Kas tad tas? Vai atkal jau jāiet un neļaus mierīgi paēst, tagad, kad katli jau vārījās? Bet virsnieki paskaidroja, ka Bordā brigādes uzdevums ieņemt Bizansī, dažus kilometrus no turienes Citi virsnieki, taisnību sakot, stāstīja, ka huzari uzdūrušies lielam skaitam ienaidnieka eskadronu un brigāde nosūtīta tiem palīgā.

Dažas stundas Moriss varēja patīkami atpūsties. Viņš bija atlaidies lēzenā nokalnē, kur pulks atradās nometnē; un vienaldzīgs aiz noguruma vēroja zaļo Ēnas ieleju, pļavas ar koku puduriem, starp kuriem gausi aizplūda upe. Viņam iepretim, noslēgdama ieleju, kā amfiteātrī cēlās Vuzjē pilsēta, viena jumtu grēda augstāk par otru un pāri tām baznīca ar savu tievo smaili un torņa jumolu. Lejā, tilta tuvumā, kūpēja ādu fabriku dūmeņi, Kamēr otrā galā pacēlās dzirnavu lielā ēka, miltiem nobalsināta, piekrastes koku zaļumā. Un šī mazā, zaļumā ieslīgusī pilsēta pie apvāršņa likās viņam tik pievilcīga un maiga, it kā viņš būtu atguvis savas jūtīgās sapņotāja acis. Viņš atminējās savu jaunību, kādreizējos ceļojumus uz Vuzjē, kad viņš vēl dzīvoja Senā, savā dzimtajā pilsētā. Kādu stundu viņš aizmirsa visu.

Sen jau bija paēsta vira, turpinājās gaidīšana, kad ap pulksten pustrijiem sākās kāda apslēpta kustība, kas, pieaugdama, pamazām pārņēma visu nometni. Aplidoja pavēles, pļavas atstāja, karapulki pārvietojās pakalnos starp diviem ciemiem, Sestru un Falēzu, četru vai piecu kilometru attālumā. Sapieri jau raka ierakumus, ierīkoja nocietinājumus, kamēr rezerves artilērija ieņēma kalngalu pa kreisi. Un izplatījās baumas, ka no ģeneraļa Bordā pienācis vēstnesis ar ziņojumu, ka tas sastapis pie Gran-Prē stiprākas ienaidnieka daļas un bijis spiests atkāpties uz Bizansī, kas liek baidīties par to, ka drīz tam nenogriež atkāpšanos uz Vuzjē. Tāpēc septītā korpusa komandieris, domādams par tūlītēju uzbrukumu, saviem kareivjiem bija pavēlējis nostāties kaujas gatavībā, lai izturētu pirmo triecienu, kamēr pārējās armijas daļas ieradīsies palīgā; un kādu no saviem adjutantiem viņš nosūtīja ar vēstuli pie maršala, paziņodams par stāvokli un prasīdams palīdzību. Baidīdamies no jukām, kuras varētu izsaukt bezgalīgā vezumnieku rinda, kas korpusam bija pievienojusies naktī un tagad tam sekoja, viņš tūlīt pavēlēja vezumniekiem doties tālāk, uz labu laimi aizvirzīdams tos Šaņjī virzienā. Gatavojās uz kauju.

—   Tātad, leitnanta kungs, lieta nopietna, vai ne? — Moriss atļāvās jautāt Rošā.

—   Taisni ta, nolādēts! — atbildēja leitnants, garās rokas mētādams. — Jūs redzat, būs karstums!

Kareivji visi bija sajūsmā. Tikko sāka nostāties kaujas līnijā starp Sestru un Falēzu, priecīgais uztraukums kaujas laukā vēl pieauga, kareivjus pārņēma drudžaina nepacietība. Beidzot taču viņi redzēs šos prūšus, kuri, pēc avižu ziņām, tik noguruši no pārgājieniem, slimību nomocīti, izbadojušies un noskranduši. Un cerība tos satriekt.vienā rāviena, viņu drosmi vēl pavairoja.

—   Nav nelaime, ka sastopamies, — sacīja Zans. — Diezgan ilgi jau spēlējam slēpiņus, kopš ta laika, kamēr viens otru pazaudējām tur lejā, pie robežas, pec kaujas… Tomēr vai tie ir tie paši, kas sakāva Mak-Mahonu?

Moriss vilcinājās un nevarēja viņam atbildēt. Spriežot pēc tā, ko Reimsā bija lasījis avizēs, likās neticami, ka trešā armija Prūsijas kroņprinča vadībā jau pie Vuzjē, kad aizvakar vēl ta atradusies nometnē, Vitrī-le-Fransē tuvumā. Vēl gan runāja par ceturto armiju Saksijas kroņprinča komandā, kas virzījās gar Māsu; šī ceturtā armija tad arī, bez šaubām, bija ieradusies, kaut tik strauja Gran-Prē ieņemšana radīja izbrīnu attāluma pēc. Viņa domas sajuka galīgi, kad pārsteigts dzirdēja, ka ģenerālis Burgen-Defeijs izjauta kādu Falēzas zemnieku, vai Masa netekot šeit pat caur Bizansī un vai pāri upei esot izturīgi tilti. Pie tam savā vientiesīgā nezināšanā ģenerālis skaļā balsī paskaidroja, ka no Gran-Prē uzbrūkot simt tūkstoš vīru kolona, kamēr otra, sešdesmit tūkstošu liela, nākot no Sen-Menhulas.

—   Un tava kāja? — 2ans jautāja Morisain.

—   Es to vairs nejūtu! — atbildēja viņš smiedamies. — Ja kausimies, gan jau ies.

Tiešām ta bija. Viņu bija pārņēmis spēcīgs nervu satraukums, un viņš jutās kā no zemes atrauts. Jāsaka, ka no paša kara sākuma viņš nebija vēl izšāvis nevienas patronas! Bija gājis uz robežu, pavadījis briesmīgo baiļu nakti pie Mīlhauzenas, nedabūdams redzēt neviena prūša, neizšaudams neviena šāviena; un viņam bija jāatkāpjas līdz Belforai, līdz Reimsai, un atkal viņš kopš piecām dienām gāja pretī ienaidniekam, bet viņa ierocis arvien vēl palika neskarts, nevajadzīgs. Kāda augoša prasība, ieildzis niknums lika viņam tēmēt, vismaz izšaut, lai nomierinātu nervus. Priekš sešām nedēļām, sajūsmas lēkmē, viņš bija iestājies karadienestā, sapņojis par rītdienas kaujām, bet kā neizturīgs cilvēks bija tikai nolietojis savas nabaga kājas, bēgdams un soļodams tālu no kaujas laukiem. Šais drudžainās gaidās viņš tad arī bija viens no tiem, kuri ar vislielāko nepacietību jautādami vērās Gran-Prē ceļā, kas starp skaistajiem kokiem aizstiepās taisnā virzienā pret bezgalību. Zem viņa izpletās ieleja, Ena plūda kā sidraba lente starp vītoliem un papelēm; bet viņa skatieni neatvairāmi atgriezās pie ceļa, tur lejā.

Ap pulksten četriem iestājās trauksme. Pēc gara izlūkjajiena atgriezās ceturtais huzaru pulks; un, arvien vairāk pieaugdamas, gaja baumas par cīņām ar ulaniem, kas galīgi nostiprināja pārliecību par neizbēgamo uzbrukumu. Divas stundas vēlāk ieradās jauns ziņnesis un samulsis ziņoja, ka ģenerālis Bordā neiedrošinājies vairs atstāt Gran-Prē, būdams pārliecināts, ka ceļš uz Vuzjē jau nogriezts. Bet nekas tamlīdzīgs nebija, un ziņnesis bija ieradies bez traucējumiem. Tomēr kuru katru mirkli uzbrukums varēja notikt, un tāpēc divizijas komandieris ģenerālis Dimons bez kavēšanās devās ar atlikušo brigādi turp, lai atbrīvotu savu otro, kas nonākusi kritiskā stāvoklī. Saule laidās aiz Vuzjē, kuras jumtu rindas melnoja pret lielu, sārtu mākoni. Ilgi starp koku divkārtīgajām rindām varēja sekot brigādei, kas beidzot nozuda pieaugošā krēslā.

Ieradās pulkvedis de Vineijs, lai pārliecinātos, vai pulks ir ieņēmis noderīgu poziciju šai naktij. Viņš bija pārsteigts, neatradis kapteini Boduēnu savā vietā, un, kad tas patlaban atgriezās no Vuzjē un taisnojās, ka novēlojies, brokastojot pie baroneses Ladikūras, tas saņēma stingru rājienu, ko noklausījās klusēdams, nezaudēdams savu pieklājīga virsnieka skaistuļa stāju.

—   Mani bērni, — atkārtoja pulkvedis, soļodams starp saviem kareivjiem, — šonakt, bez šaubām, mums uzbruks vai arī rītā agri, gaismai austot. Esiet gatavi un atminieties, ka simt sestais pulks nekad nav atkāpies.

Visi viņu apsveica, visiem likās, ka labāk nobeigt šo lietu «ar vienu rāvienu», jo kopš karagājiena sākuma tos pārņēma nogurums un mazdūšība. Pārbaudīja šautenes, pārmainīja degļu adatas. Tā kā viru bija ēduši no rīta, apmierinājās ar kafiju un sausiņiem. Dota bija pavēle naktī negulēt. Pastiprinātas sargkareivju nodaļas aizsūtīja pusotra kilometra attālumā, nostādīja sargkareivjus līdz pašam Ēnas krastam. Virsnieki palika nomodā ap nometnes ugunskuriem. Un pie nelielas mūra sienas, ugunskura drebošā atspīdumā, mirkļiem bija redzamas ar zeltu izrakstītās korpusa generaļa un viņa štaba virsnieku uniformas, kuru ēnas bailīgi kustējās, aizsteidzoties līdz ceļam, lai ieklausītos, vai dzirdami nav jātnieku soļi, nāvīgā nemierā par trešās divizijas likteni.

Ap pulksten vienu naktī Morisu nolika sardzē plūmju koku laukmalā, starp ceļu un upīti. Nakts bija melna kā tinte. Tiklīdz viņš bija palicis viens šai aizmigušās apkārtnes nomācošā klusumā, viņu parņēma baiļu sajūta, briesmīgas, līdz šim vēl nepazītas bailes, kuras viņš nespēja parvarēt, drebēdams no dusmām un kauna. Lai sevi nomierinātu, ieraugot nometnes ugunis, viņš atskatījās; bet kāds mazs mežiņš laikam tās aizsedza, aiz viņa bija tikai melna tumsas jūra; tikai ļoti tālu atspīdēja dažas ugunis Vuzjē, kuras iedzīvotāji, dabūjuši, bez šaubām, zināt par kauju, drebēja, par to domājot, un negāja gulēt. Pielicis pie vaiga šauteni, viņš nespēja saskatīt pat tēmēkli, un tas viņam lika bailēs sastingt. Sakās nežēlīgi mokoša gaidīšana, visi viņa spēki koncentrējās vienīgi dzirdē; auss uztvēra tikko sadzirdamus trokšņus un pildījās beidzot kā ar pērkona grāvieniem. Strautu čurkstēšana tālumā, viegla lapu šalkoņa, kukaiņu lēcieni — viss vareni atbalsojās. Vai tur nejoņoja zirgi, nevēlās bez gala artilērija, kas no turienes lejā virzījās taisni pret viņu? Vai viņš pa kreisi nebija dzirdējis slepenu sačukstēšanos, apspiestas balsis, varbūt tur tumsā lien priekšpulki, gatavodami uzbrukumu? Trīs reizes viņš jau gribēja raidīt trauksmes šāvienu. Bailes kļūdīties un padarīt sevi smieklīgu viņa mokas vēl pavairoja. Moriss bija attupies un ar kreiso plecu atspiedies pret kādu koku; un viņam likās, ka viņš tā gaida jau stundām ilgi, ka viņu te aizmirsuši un ka armija laikam no šejienes aizgājusi bez viņa. Un pēkšņi viņa bailes zuda, viņš skaidri sadzirdēja uz ceļa, kas bija tikai divisimt soļu tālu, kareivju vienmērīgo gaitu. Un tūliņ viņš nešaubījās, ka tie ir tik nepacietīgi gaidītie pulki un ģenerālis Dimons atgriežas ar Bordā brigādi. Tai brīdī viņu nomainīja, sardzē viņš bija palicis tikai reglamentā paredzēto stundu.

Tiešām tā bija trešā divizija, kas atgriezās nometnē. Visi jutās atviegloti kā no briesmīga sloga. Bet piesardzība tika pastiprināta vēl vairāk, jo ievāktās ziņas apstiprināja visu, kas norādīja uz ienaidnieka tuvošanos. Daži gūstekņi, kurus atveda, ulani tumšās uniformās un garos mēteļos, atsacījās atbildēt. Un svīda gaisma, atausa bāls un lietains rīts, nebeidzamās gaidās un nervozā nepacietībā. Kopš četrpadsmit stundām kareivjiem bija aizliegts gulēt. Ap pulksten septiņiem leitnants Rošā stāstīja, ka Mak-Mahons tuvojas ar visu armiju. Patiesībā ģenerālis Duē bija saņēmis atbildi uz savu vakardienas telegramu, kurā ziņoja, ka kauja pie Vuzjē nav novēršama. Šī maršala vēstule tam ieteica turēties, kamēr viņam būs iespējams sniegt atbalstu; virzīšanos uz priekšu apturēja, pirmais korpuss pārvietojās uz Teronu, piektais — uz Bizansī, kamēr divpadsmitais palika Senā, otrā līnijā. Un tagad gaidas gāja vēl vairāk plašumā, tā vairs nebūs vienkārša sadursme, bet liela kauja, kurā piedalīsies visa armija, kas tagad pagrieza Māsai muguru, virzīdamās pa Ēnas ieleju uz dienvidiem. Un vienmēr vēl neiedrošinājās gatavot viru un vajadzēja apmierināties ar kafiju un sausiņiem, jo «lielais rāviens» tika nolikts uz pusdienas laiku, kā visi atkārtoja, paši nezinādami, kāpēc. Lai paātrinātu palīgspēku ierašanos, kādu adjutantu nosūtīja pie maršala, divu ienaidnieka armiju tuvošanās kļuva arvien neapšaubāmāka. Trīs stundas vēlāk virsnieks aizjoņoja uz šcnu, kur atradās galvenais štābs, no kura viņam bija jāatved tiešas pavēles, tik ļoti nemiers bija pieaudzis, pateicoties kāda ciema mera ziņojumam, kurš teicās redzējis simt tūkstoš vīrus pie Gran-Prē, kamēr otri simt tūkstoši virzījušies augšup caur Bizansī.

Pusdienas laikā nebija vel neviena prūša. Pulksten vienā, divos — vēl nekā. Iestājās pagurums, arī šaubas. Zobgalīgas balsis sāka izsmiet ģenerāļus. Tie laikam būšot uz sienas redzējuši paši savu ēnu. Ieteica viņiem iegādāties acenes. Tīrie jokdari, ja nekas nenotiek, tā uztraukdami ļaudis! Kāds pārgalvis iesaucās:

—   Vai tas nav lāpāt kā pie Mīlhauzenas?

To dzirdot, Morisa sirds sažņaudzās sāpīgās atmiņās. Viņš atcerējās šo neprātīgo bēgšanu, šo paniku, kas bija pārņēmusi septīto korpusu, kaut gan desmit jūdzes tālu neviens prūsis nerādījās. Tā pati dēka sākās atkal no jauna. Moriss to tagad skaidri nojauta, bija par to pārliecināts. Ja ienaidnieks neuzbruka divdesmit četras stundas pēc sadursmes pie Gran-Prē, tad tas nozīmēja, ka ceturtais huzaru pulks vienkārši uzdūries kādiem izlūku jātniekiem. Karaspēka kolonas vēl bija tālu, varbūt divu dienu pārgājiena attālumā. Pēkšņi šī doma lika viņam sastingt, kad apsvēra pazaudēto laiku. Trijās dienās nebija noietas ne divas jūdzes, no Kontrēvas līdz Vuzjē. Divdesmit piektajā ,un divdesmit sestajā augustā pārējie armijas korpusi bija pavirzījušies uz ziemeļiem, it kā lai sagādātu proviantu; un tagad, divdesmit

septītajā, viņi atgriezās uz dienvidiem, lai piedalītos kaujā, kuru neviens nepieteica. Sekodama ceturtajam huzaru pulkam uz atstātām Argonu pārejām, Bordā brigāde uzskatīja sevi par jau zudušu un sauca sev palīgā bez vajadzības visu diviziju, tad septīto korpusu, beidzot visu armiju. Un Moriss domāja par katras stundas nesamaksājamo vērtību šai trakajā nodomā apvienoties ar Bazēnu. Sādu plānu varētu, varbūt, veikt tikai ģeniāls ģenerālis ar izturīgiem kareivjiem, dodamies kā vētra uz priekšu, pāri visiem šķēršļiem.

—   Mēs esam zuduši! — izmisuma pārņemts, viņš sacīja 2anam pēkšņā un īsā noskaidrības brīdī.

Kad pēdējais, nevarēdams saprast, iepleta acis, viņš turpināja pusbalsī, it kā sarunātos pats ar sevi, patiesībā runādams par ģenerāļiem:

—   Viņi nav tik ļauni, cik muļķi, un nav viņiem laimes! Nekā viņi nezina, nekā viņi neparedz, viņiem nav ne plānu, ne nodomu, ne laimīgu gadījumu .. . Viss ir pret mums, mēs esam zuduši!

Un šī bezdūšība, ko Moriss kā gudrs un izglītots cilvēks centās izprast, pieauga un pamazām gulās kā slogs pār visu armiju, kas bez kāda attaisnojuma stāvēja uz vietas un nonīka gaidot.

Šaubas un patiesā stāvokļa nojauta slepeni darīja savu darbu šais trulajās smadzenēs; un nebija vairs neviena cilvēka, lai cik aprobežots tas arī būtu, kam nebūtu nelabā sajūta, ka viņu vada nepareizi, nelaikā atturot un neapdomīgi metot visnelaimīgākās dēkās. Mīļais dievs, kas tad te notika, ja prūši nenāca?

Viens no diviem, — vai tūlīt jākaujas, vai jāatiet mierīgi izgu*

Ieties. Viņiem nu pietika. Kopš pēdējais adjutants bija aizgājis pēc pavēlēm, nemiers auga ar katru minūti, kareivji nostājās pulciņos, skaļi sarunājās un strīdējās. Virsnieki, ierauti šai (

šaubu virpulī, nezināja, ko atbildēt kareivjiem, kuri iedrošinājās tos izjautāt. Un, kad pulksten piecos izplatījās ziņa, ka adjutants atgriezies un ka atkāpjas, visiem krūtis ar prieka nopūtu atviegloti uzelpoja.

Beidzot saprāts ņēmis pārsvaru! Ķeizars un maršals, kuri nekad nebija piekrituši gājienam uz Verdenu, uztraukušies, dabūdami zināt, ka ienaidnieks atkal tiem aizsteidzies priekšā un ka pretī tiem nostājušās Saksijas un Prūsijas kroņprinču armijas, atmeta neticamo domu par apvienošanos ar Bazēnu, lai cauri ziemeļu nocietinātām pilsētām atkāptos uz Parīzi. Septītais korpuss dabūja pavēli cauri Senai pārcelties uz Šaņjī, kamēr piektajam korpusam bija jāiet uz Puā, pirmajam un

divpadsmitajam — uz Vandresu. Bet, ja atkāpās, kāpēc tad bija jāiet līdz Ēnai, kam tad bija jāzaudē tik daudz dienu, kam tadas pūles, ja tūlīt pēc Reimsas bija tik viegli, tik loģiski ieņemt stipras pozicijas Marnas ielejā? Tātad, nebija ne īstas vadības, ne militārā talanta, ne vienkārša veselīga saprāta? Bet viņi vairs nejautāja, viņi piedeva visu par šo saprātīgo lēmumu, vienīgi pareizo, lai tiktu ārā no slazda, kurā paši bija ielīduši. No ģenerāļiem līdz vienkāršiem kareivjiem visiem bija tā sajūta, ka atkal viņi kļūs stipri, būs pie Parīzes neuzvarami un ka taisni tur viņi sakaus prūšus. Bet vajadzēja atstāt Vuzjē jau rīta agrumā, lai būtu jau ceļā uz Senu pirms uzbrukuma; tādēļ arī tūlīt nometnē sākās ārkārtīga dzīvība, atskanēja signāltaures, krustojās pavēles, kamēr vezumnieki un pārvaldes pajūgi tika aizsūtīti jau iepriekš, lai neapgrūtinātu atkāpjoties arjergardu.

Moriss bija sajūsmā. Bet, kad sāka Zanam paskaidrot atkāpšanās kustību, viņš iekliedzās aiz sāpēm: satraukums bija pāri, viņš atkal juta, ka pēda kājas galā smaga kā no svina.

—  Kas tad nu? Sāk atkal sāpēt? — jautāja kapralis izmisis. Un ar savu praktisko prātu viņš nāca pie kādas domas:

—   Paklau, mans mazais, tu vakar man sacīji, ka tev tur pilsētā esot paziņas. Tev vajadzētu no majora dabūt atļauju aiztikt uz Senu braukšus, kur tu pavadītu mierīgu nakti ērtā gultā. Ritu, ja tev būs labāk, garam ejot mēs tevi atkal paņemsim … Hm, kā tu domā?

Turpat Falēzā, kur viņi bija apmetušies, Moriss sastapa kādu sava tēva vecu draugu, sīksaimnieku, kas patlaban gribēja aizvest savu meitu uz Šenu pie kādas krustmātes. Vieglos ratos aizjūgtais zirgs jau gaidīja.

Tomēr pie majora Buroša jau ar pirmajiem vārdiem lieta pieņēma ļaunu virzienu.

—   Daktera kungs, man noberzta kāja …

Burošs pakratīja savu vareno galvu ar lauvas purnu un ierūcās:

—   Neesmu nekāds daktera kungs. Kāds velns man uzsūtījis tādu zaldātu?

Un, kad Moriss, izbijies, stomīdamies, atvainojās, viņš atsāka:

—   Es esmu majors, vai jūs sapratāt, lops tāds?

Tad, redzēdams, ar ko viņam darīšana, viņš laikam drusku nokaunējās un saniknojās vēl vairāk.

—   Noberzāt kāju, liela lieta! … Jā, jā, es jums atļauju. Kāpiet ratos, kāpiet kaut gaisa balonā. Klibotāju un liekēžu mums diezgan!

Kad 2ans palīdzēja Morisam iekāpt ratos, pēdējais atskatījās, lai pateiktos; un abi vīri apskāva viens otru, it kā tiem būtu jāšķiras uz mūžu. Un ko gan varēja zināt, atkāpšanās jukās, kad šie prūši jau uz papēžiem? Moriss bija pārsteigts par lielo maigumu, kas viņu saistīja ar šo cilvēku. Un divas reizes viņš vēl atskatījās, lai atvadīdamies pamātu ar roku; un viņš atstāja nometni, kur gatavojās aizdedzināt lielus ugunskurus, lai apmānītu ienaidnieku, gribēdami atkāpties visā klusībā jau pirms gaismas.

Cejā lauksaimnieks nebeidza sūdzēties par sliktajiem laikiem. Viņam bija pietrūcis drosmes palikt Falēzā, un tagad viņš nožēloja, ka nav tur palicis, atkārtodams, ka viņš būšot izputināts, ja ienaidnieks nodedzināšot viņa māju. Viņa meita, liela, bāla meiča, raudāja. Bet, noreibis no noguruma, Moriss nedzirdēja, mazā zirga ātriem rikšiem ieaijāts, viņš sēdus snauda, pusotras stundas laikā nobraukdams četras jūdzes no Vuzjē līdz Senai. Vēl nebija pulksten septiņi un krēsia tikko sākās, kad jaunais cilvēks, izbrīnējies un trīsēdams, nokāpa pie kanaļa tilta laukumā, iepretim mazai, dzeltenai mājai, kur viņš bija dzimis un kur bija pavadījis divdesmit gadus no sava mūža. Pats to neapzinādamies, viņš bija atnācis šurp, kaut gan māja jau kopš pusotra gada bija pārdota kādam veterinārārstam. Un uz lauksaimnieka jautājumu viņš atbildēja, ka ļoti labi zina, kurp viņam jāiet, un pateicās tam ļoti par pakalpojumu.

Tomēr, nonācis mazā trijstūra laukuma vidū pie akas, apmulsis apstājās, viņš bija aizmirsis. Kurp tad viņš gāja? Tad viņš atminējās, ka iet pie notara, kura māja bija blakus tai, kurā viņš bija uzaudzis, un kura māte, ļoti vecā un ļoti labā Deroša kundze, kā kaimiņiene, viņu bērnībā bija lutinājusi. Bet viņš tikai ar pūlēm pazina Senu, šo parasti mazo, nedzīvo pilsētu, kurā tagad bija ārkārtīga kustība, jo armijas korpuss bija apmeties aiz pilsētas vārtiem un ielas pildīja virsnieki, ziņneši, pavadoņi, klaidoņi un visāda veida atpalikuši kareivji. Viņš pazina atkal kanali, kas šķērsoja pilsētu no viena gala līdz otram, pārgriezdams centrālo laukumu divās daļas, kura divi trijstūrus savienoja šaurs akmens tilts; un tur viņā krastā bija vienmēr tik jauki, tirgus ēkas ar nosūnojušiem jumtiem, pa kreisi iegriezās Berona iela, bet pa labi aizvijās ceļš uz Sedanu. Stāvot šai pusē, viņam bija jāpaskatās augšup, lai ieraudzītu torni ar šifera jumtu virs notara mājas, ja gribēja pārliecināties, ka tur ir tas paklusais un tukšais stūrītis, kur viņš bija spēlējis «klases». Visa Vuzjē iela viņa priekšā līdz Pilsētas valdes namam dūca no sablīvējušās pūļa. Likās, ka laukumā atbrīvo tukšu vietu, ziņkārīgos atbīdīja nost. Un viņpus akas, plašā, brīvā telpā viņš ieraudzīja karietes, furgonus, ratus, veselu saiņu noliktavu, kuru noteikti jau kaut kur bija redzējis.

Saule norietēja taisni kanaļa asinssartos ūdeņos, un Moriss gribēja jau iet, kad blakus viņam kāda sieviete, kura viņu brīdi bija aplūkojusi, izsaucās:

—   Mans dievs, vai tas iespējams! Jūs tiešām esat Levasēra dēls?

Tad viņš pats pazina Kombeta kudzi, aptiekara sievu, kura veikals bija laukumā. Un, kad Moriss pastāstīja, ka doma iet lūgt naktsmājas pie labās Deroša kundzes, viņa uztraukta to aizveda sev līdzi.

—   Nē, nē, nāciet pie mums. Man jums kas sakāms…

Iegājusi aptiekā un rūpīgi aizslēgusi durvis, viņa teica:

—   Jūs, mans dargais zēn, tātad nezināt, ka pie Derošiem apmeties ķeizars… Māja rekvizēta viņa vajadzībām, un es jums saku, ka Deroši ne visai par šo godu apmierināti. Padomājiet tikai, nabaga vecai māmuļai, kurai jau pāri septiņdesmit gadiem, likuši atstāt viņas istabu un gulēt kādā jumta istabā kalpones gulta!… Rau, viss, kas redzams tur laukuma, pieder ķeizaram, tās visas viņa kastes, jūs saprotat!

Tiešām, Moriss tagad atminējās šīs karietes un šos furgonus, visu ķeizara nama greznību, ko bija redzejis jau Reimsa.

—   Ak mans mīļais, ja jūs zinātu, kas viss tur tais kastēs, zelta trauki, vīna pudeles, provizijas kurvji, skaista veļa, visa kā diezgan! Pagāja divas stundas, kamēr izkrāva. Es sev jautāju, kur viņi visu to noliks, jo māja nav liela . . Skatieties, skatieties! Virtuvē jau deg uguns!

Viņš vēroja mazo, balto divstāvu māju laukuma un Vuzjē ielas stūrī, buržuaza izskata mierīgu mitekli, kura iekšieni viņš atminējās: centralais gaitenis lejā, katrā stāvā četras istabas. Atminējās, it kā vēl vakar tur būtu bijis. Augšā stūra logs pret laukumu bija jau apgaismots, un aptiekara sieva Morisam paskaidroja, ka tā ir ķeizara istaba. Bet, kā jau viņa bija sacījusi, visgaišāk uguns dega virtuvē, ar logu apakšstāvā pret Vuzjē ielu. Nekad Senas iedzīvotāji nebija redzējuši līdzīgu skatu. Ziņkārīgo straume, vienmēr atjaunodamās, aizsprostoja ielu, vaļējām mutēm tie stāvēja pie krāsns, kur cepa un vārīja pusdienas ķeizaram. Lai ieplūstu drusku svaigs gaiss, pavāri bija plaši atvēruši logus. Viņi bija trīs, žilbinoši baltos tērpos, un kustējās ap milzīgā iesmā uzdurtiem cāļiem, maisīja mērces varenos

kastroļos, kuru varš mirdzēja kā zelts. Un veci ļaudis neatminējās redzējuši viesnīcā «Pie sidraba lauvas» pat vislielākās kāzās tādas ugunis un gatavojam tik daudz barības.

Aptiekārs Kombets, mazs, sausnējs un kustīgs vīrs, atgriezās mājup ļoti satraukts no visa tā, ko bija redzejis un dzirdējis. Kā mera palīgs viņš, likās, zināja visus noslēpumus. Ap pulksten pusčetriem Mak’-Mahons telegrafējis Bazēnam, ka Prūsijas kroņprinča ierašanās Salonā viņu spiežot atkāpties uz ziemeļu nocietinātām pilsētām; un kāda otra telegrama aizsūtīta kara ministram, tanī arī ziņots par atkāpšanos un paskaidrots, ka armija lielās briesmās, ka to var pārdalīt un satriekt. Telegrama Bazēnam. varēja steigties, ja tai būtu labas kājas, jo katra satiksme ar Mecu kopš vairākām dienām likās jau pārtraukta.

Bet otra telegrama bija nopietnāka; klusinātā balsī aptiekars stāstīja, viņš dzirdējis, ka kāds augstāks virsnieks saka: «Ja Parīzei jau paziņots, mēs esam beigti.» Visiem bija zināms, ar kādu neatlaidību ķeizariene pavaldone un ministru padome spieda iet uz priekšu. Bez tam apjukums auga ar katru stundu, pienāca visārkārtīgākie ziņojumi par vācu armiju tuvošanos. Prūsijas kroņprincis jau Salonā, vai tas bija iespējams? Un pret kādiem karapulkiem tad bija atdūries septītais korpuss Argonu pārejās?

—   Ģenerālštābā viņi nekā nezina, — turpināja aptiekars, izmisis rokas mētādams. — Ak, kādas jukas!… Beidzot, viss ies labi, ja rītu armija atkāpjas.

Tad šis būtībā krietnais vīrs griezās pie Morisa:

—   Vai ne, mans jaunais draugs, es jums pārsiešu kāju, jūs ieturēsiet kopā ar mums pusdienas un pārgulēsiet nakti tur augšā, mana aizbēgušā mācekļa mazajā istabā.

Bet Morisu mocīja dziņa visu redzēt un saprast. Viņš nolēma (

noteikti sekot savam pirmajam nodomam un vispirms apmeklēt iepretim veco Deroša kundzi. Viņš bija pārsteigts, ka viņu neaizturēja pie durvīm, kas, neskatoties uz drūzmu laukumā, bija atvērtas un pat neapsargātas. Ļaudis nepārtraukti nāca un gāja, virsnieki, kalpotāji; un likās, rosība kvēlojošā virtuvē atdzīvina visu māju. Tomēr kāpnes nebija apgaismotas, un viņš kāpa taustīdamies. Pirmajā stāvā ar pukstošu sirdi viņš apstājās pie durvīm, kur, kā viņš zināja, bija ķeizars; bet tur, tai istabā, neviena trokšņa, nāves klusums. Un augšā, kad viņš pavēra kalpones istabas durvis, kur tagad bija spiesta mitināties vecā Deroša kundze, tā sākumā no viņa izbijās. Tad, viņu pazinusi, teica:

—   Ak mans bērns, kādā briesmīgā brīdī mums jāsatiekas! …

Es savu māju ķeizaram nodotu labprāt; bet viņam līdzi ir ļoti sllikti audzināti ļaudis! Visu viņi ir paņēmuši, un visu viņi sadedzinās, tādu uguni viņi sakurina! … Viņš, šis nabaga virs, izskatās kā atrakts mironis un noraugās tik skumji…

Kad jaunais cilvēks, viņu mierinādams, gāja, viņa, to pavadīdama, noliecās pār kāpņu margām.

—   Rau! — viņa murmināja, — no šejienes viņš redzams… Ak, mēs visi esam zuduši! Ardievu, mans bērns!

Un Moriss palika stāvot tumsā uz kāpnēm. Pastiepis kaklu, caur durvju rūti viņš ieraudzīja skatu, kas neaizmirstams palika viņa atmiņā.

Buržuazi iekārtotā, nemīlīgā istabā pie maza pusdienām klāta galda, kuram katrā galā svečturi dega sveces, sēdēja ķeizars. Aiz viņa klusēdami stāvēja divi adjutanti. Apkalpoja pie galda virssulainis. Un. glāze palika tukša, maize neskarta, uz šķīvja dzisa baltā vistas gaļa. Ķeizars nekustīgs raudzījās galdauta savām nedrošajām, neskaidrajām, mitrajām acīm tāpat kā Reimsā. Bet viņš likās vēl vairāk noguris; un, kad beidzot ar ārkārtīgu piepūli pāris kumosus bija pielicis pie lūpām, visu atlikušo viņš atstūma ar roku. Viņš bija paēdis. Slepeni ieilgušu ciešanu izteiksme padarīja viņa bālo seju vēl bālāku.

Kad lejā Moriss gāja garām ēdamistabai, pēkšņi atvērās durvis un sveču trīcošā gaismā un ēdienu izgarojumos viņš ieraudzīja pie galda staļļmeistarus, adjutantus, kambarkungus, kuri, skaļi sarunādamies, tukšoja ķeizara vīna pudeles, rija putnu cepešus un līdz dibenam izēda mērces traukus. Kopš maršala telegrama bija aizsūtīta, viņus ielīksmoja pārliecība, ka atkāpšanās izlemta. Pēc nedēļas Parīzē beidzot varēs izgulēties tīrās gultās.

Moriss pēkšņi juta, ka viņu pārņem briesmīgs nogurums: nebija šaubu, visa armija atkāpās, un arī viņam atlika laika gulēt, kamēr garām ies septītais korpuss. Viņš pārgāja atkal pāri laukumam, ieradās pie aptiekara Kombeta, kur viņš kā sapni ēda. Pēc tam juta, ka viņam pārsien kāju un uzved viņu augšas istabā. Un tad iestājās dziļa nakts, nebūtība. Viņš gulēja kā beigts, tikko elpodams. Bet pēc nenoteikta laika, pēc stundām vai gadsimteņiem, viņa miegu pārtrauca kā šalkas, un viņš tumsā piecēlās savā gultā sēdus. Kur viņš atradās? Kas tā par pērkonam līdzīgu dārdoņu, kura viņu bija uzmodinājusi? Tūlīt viņš atjēdzās, pieskrēja pie loga, lai paskatītos. Lejā pa tumšo laukumu, kur citkārt naktī bija tāds klusums, gāja garām artilērija, bezgalīgs cilvēku, zirgu un lielgabalu gājiens, no kura

nodrebēja mazās, nedzīvās mājas. Vērojot šo pēkšņo atkāpšanos, viņu pārņēma neizprotamas bailes. Cik tagad varēja būt pulkstenis? Pilsētas valdes tornī nosita četri. Un viņš pūlējās sevi nomierināt, sev sacīdams, ka tagad vienkārši sāk izpildīt vakar par atkāpšanos dotos rīkojumus, kad, pagriezis galvu, ieraudzīja skatu, kas viņu galīgi satrieca: stūra logs notara mājā vēl vienmēr bija apgaismots, un ķeizara ēna tur vienādos starpbrīžos skaidri iezīmējās ar savu tumšo profilu.

Žigli Moriss apģērbās, lai izietu. Bet uznāca Kombets ar svečturi rokās un žestikulēdams sacīja:

—   Es jūs ieraudzīju no lejas, atgriezdamies no mera, un uzkāpu, lai jums pasacītu … Iedomājieties, viņi nejauj man gulēt, lūk; jau divas stundas, kamēr mēs abi ar meru izdarām jaunas rekvizicijas… tā, viss vēlreiz mainījies. Ak, viņam bi ja taisnība, tam virsniekam, kurš negribēja, ka uz Parīzi sūta telegramu!

Un ilgi viņi turpināja runāt, aprautus teikumus, juceklīgi, un jaunais cilvēks, klusēdams ar sažņaugtu sirdi, beidzot saprata.

Pret pusnakti ķeizaram pienākusi kara ministra atbilde uz maršala telegramu. Tiešais teksts nebija zināms, bet kāds adjutants pilsētas valdē pilnā balsī stāstījis, ka ķeizariene un ministru padome baidoties, ka Parīzē izcelsies revolūcija, ja, atstādams Bazēnu, ķeizars atgriezīsies. Telegramas sūtītāji, būdami vāji informēti par vācu poziciju patieso stāvokli un, kā likās, domādami, ka Šalonas armijai vēl ir kur iet uz priekšu, kā tas nebija, par spīti visam, ar ārkārtīgu, drudžaini kaislīgu neatlaidību prasīja, lai armiju virza uz priekšu.

—   Ķeizars licis pasaukt maršalu, — piebilda aptiekars, — un viņi, ieslēgušies, palikuši kopā apmēram kādu stundu. Protams, es nezinu, ko viņi runājuši, bet visi virsnieki man atkārtoja, ka negatavojas vairs atkāpties un atsākts no jauna gājiens Māsas ( virzienā … Mēs rekvizējam pilsētā visus maizes cepļus pirmā korpusa vajadzībām, kas šeit ieradīsies divpadsmitā vietā, kura artilērija, kā redzat, aizbrauc patlaban uz Bezāsu … Šoreiz gan

lieta galīga, jūs, lūk, ceļā uz kauju!

Viņš apklusa. Arī viņš skatījās uz notara mājas apgaismoto togu. Tad pusbalsī, ziņkārībā pārdomādams, teica:

—   Hm, ko viņi runāja?… Tas tomēr savādi! Pulksten sešos vakarā nesākt atkāpšanos draudošu briesmu priekšā, lai pa nakti, noliektu galvu, dotos šais briesmās, kad stāvoklis noteikti palicis tas pats!

Moriss vēl vienmēr dzirdēja, ka lejā, mazā, tumšā pilsētā aizvēlās lielgabali; dzirdēja šos nepārtrauktos soļus, straumi, kas

aizplūda Māsas virzienā pretī rītdienas briesmīgajam nezināmajam. Un uz šaurajiem buržuazajiem logu aizkariem viņš redzēja regulāri parādāmies ķeizara ēnu. Mazajā istabā turp un atpakaļ soļoja šis slimais cilvēks, ko turēja kājās bezmiegs un kam bija prasība kustēties, par spīti ciešanām, kad ausis viņam pildījās ar troksni, ko sacēla zirgi un cilvēki, kurus viņš bija licis sūtīt nāvē. Bija pieticis ar dažām stundām, nelaime bija nolemta un pieņemta. Tiešām, ko viņi varēja viens otram teikt, šis ķeizars un šis maršals, kas abi zināja, ka iet pretī nelaimei? Vēl vakar tie bija pārliecināti, ka šausmīgos apstākļos, kādos atradās armija, sakāve neizbēgama. Vai varēja tie savu uzskatu mainīt rītā, kad briesmas ar katru stundu auga? Ģeneraļa Pelikao plāns, zibensstraujš gājiens uz Monmedī, jau divdesmit trešajā augustā bija pārdrošība, divdesmit piektajā tas bija, varbūt, vēl iespējams ar izturīgiem kareivjiem un ģeniālu vadoni, tagad, divdesmit septītajā augusta, tas bija jau tīrais ārprāts, ņemot vēra virspavēlniecības pastāvīgo svārstīšanos un karaspēka pieaugošo demoralizaciju. Ja abi viņi to zināja, kāpēc tad padevās nežēlīgai balsij, kas viņus dzina? Maršals varbūt bija tikai aprobežota un paklausīga zaldāta dvēsele, liels savā pašaizliedzībā. Un ķeizars, kas vairs nekomandeja, gaidīja savu likteni. No viņiem prasīja viņu un armijas dzīvību — viņi to atdeva. Tā bija nozieguma nakts, riebīga tautas noslepkavošanas nakts: jo no šā brīža armija bija nostādīta bezizejas stāvoklī, simt tūkstoš viru gāja uz apkavi.

Visu to pārdomādams, izmisis un drebēdams, Moriss vēroja ēnu uz labās Deroša kundzes vieglajiem aizkariem, drudžaino, mīņājošos ēnu, ko šķita dzenam nežēlīga balss, kas naca no Parīzes. Vai šai naktī ķeizariene nebija vēlējusies tēva nāvi, lai valdītu dēls? Ej, ej! atpakaļ neatskatoties, lietū, pa dubļiem, iznīcībā, lai mirstošās, ķeizarvalsts kāršu partija tiek izspēlēta līdz pēdējai kārtij. Ej, ej! mirsti kā varonis pār savas tautas līķu kaudzēm, lai aizkustinātā pasaule pārsteigtā nodreb, ja gribi, lai viņa piedod taviem pēctečiem! Un, bez šaubām, ķeizars gāja nāvē. Lejā virtuvē uguns vairs nekvēloja, staļļmeistari, adjutanti, kambarkungi gulēja, visa māja bija tumša; un tikai vienīgi ena nepārtraukti kustējās turp un atpakaļ, gatava fatali uzupurēties, kamēr tumsā ar troksni, kas aizsita ausis, turpināja savu gājienu divpadsmitais korpuss.

Pēkšņi Moriss iedomājās, ka gadījumā, ja armija iet uz priekšu, septītais korpuss līdz Senai nemaz nenonāks; viņš būs palicis nopakaļ, atdalījies no sava pulka, dezertējis. Dedzinošās sāpes savā kājā viņš vairs nejuta: ērtais pārsējums un dažas stundas pilnīga miera bija nomierinājušas iekaisumu. Un, kad Kombets viņam iedeva pāli no saviem apaviem, platus zābakus, kas bija joti ērti kājai, viņš gribēja atgriezties — tūlīt, cerēdams sastapt simt sesto pulku ceļā no Senas uz Vuzjē. Veltīgi aptiekars mēģināja viņu atturēt, un viņš nolēma pats aizvest Morisu savā kabrioletā, izvēloties ceļu uz labu laimi, kad ierādās viņa māceklis Fernans, paskaidrodams, ka atgriezies, lai atvadītos no savas māsīcas. Šis garais, bālais, bailīgais puisis aizjūdza un Morisu aizveda. Pulkstenis vēl nebija četri, lietus gāzes plūda no melnām kā tinte debesīm, ratu laternas balēja, tikko apgaismodamas ceļu plašajos, lietus applūdinātos laukos, kuri pildījās ar varenu troksni un katrā kilometrā lika apstāties, jo likās, ka garām iet vesela armija.

Pa to laiku Vuzjē nometnē 2ans nebija ne acu aizdarījis. Kad Moriss viņam bija paskaidrojis, kā šī atkāpšanās varētu visu glābt, viņš palika nomodā, neļāva izklīst saviem ļaudim, gaidīdams pavēli doties ceļā, ko virsnieki varēja paziņot katru bridi. Ap pulksten diviem, dziļā tumsā, kurā ugunis spīdēja kā sarkanas zvaigznes, ar lielu troksni cauri nometnei aizbrāzās zirgi: tā bija kavalērija, kas aizgāja uz priekšposteņiem pie Balē un Katr-Sanas, lai uzraudzītu Bu-o-Buā un Kruā-o-Buā ceļus. Stundu vēlāk sakustējās ari kājnieki un artilērija, atstādami beidzot Falēzas un Sestras pozicijas, kuras kopš divām dienām iedomājās aizsargāt no ienaidnieka, kas nerādījās. Debess bija apmākusies, nakts dziļa, un katrs pulks attālinājās vislielākā klusībā, īsts ēnu gājiens, kas iegrima necaurredzamā tumsā. Bet visiem sirdis pukstēja priecīgi, it kā viņi būtu izšmaukušies ārā no slazdiem. Viņi iedomājās sevi jau pie Parīzes mūriem, atmaksas dienas priekšvakarā.

2ans raudzījās tumšā naktī. Gar ceļa malām auga koki, un viņam likās, ka gājiens šķērso plašas pļavas. Tad sākās pakalni un lejas. Viņi nonāca kādā ciemā, laikam Balē, kad smagie padebeši, kas aptumšoja debesis, pārtrūka un lietus gāzās straumēm. Kareivji jau tā bija salijuši, ka viņus tas vairs nekaitināja, viņi tikai ievilka plecus. Bet Balē bija jau garām, un, kad viņi tuvojās Katr-Sanai, cēlās neganti vēja brāzieni. Tālāk, kad viņi bija uzkāpuši plašā augstienē, kuras kailie lauki aizstiepās līdz pat Nuarvalai, vējš pārgāja trakā vētrā, un viņus kapāja briesmīgas lietus gāzes. Un pulkiem, citam pēc cita, pavēlēja apstāties šais plašajos laukos. Viss septītais korpuss, vairāk nekā trīsdesmit tūkstoš vīru, bija te sapulcēts, kad ausa gaisma, dubļainā dienā, zem pelēkām lietus gāzēm. Kas bija noticis?

Kādēļ šī apstāšanās? Nemiers pārskrēja pār rindām, daži runāja, ka gājiena pavēle jau mainīta. Viņiem bija pavēlēts palikt ar ieroci pie kājas, noliedzot izjaukt rindas un apsēsties. Reizēm vējš mēza augstieni ar lādu spēku, ka bija jāspiežas citam pie cita, lai netiktu aiznesti prom. Lietus padarīja viņus vai aklus, cirtās ādā, ledains lietus, kas ritēja viņiem zem drēbēm. Un pagāja pāris stundas bezgalīgā gaidīšanā, diezin kādēļ, nemierā un bailēs, kas no jauna sažņaudza visiem sirdis.

Kad kļuva gaišāk, Zans mēģināja orientēties. Viņam norādīja uz ziemeļvakariem, viņpus Katr-Šanas, uz Senas ceļu, kas gāja pa kalna nogāzi. Kāpēc tad bija pagriezušies pa labi, kad vajadzēja pagriezties pa kreisi? Viņa uzmanību saistīja arī galvenais štābs, kas bija novietojies Konverserijā, kādā saimniecībā augstienes malā. Tur visi likās ļoti uztraukti, virsnieki skraidīja, strīdējās, rokas svaidīdami. Un nekas nenotika, ko viņi varēja sagaidīt? Augstiene atgādināja cirka arēnu, bezgalīgi rugāju lauki, pār kuriem ziemeļos un rītos pacēlās kokiem apauguši augstumi; uz dienvidiem izpletās biezi meži, kamēr uz vakariem caur kādu iegalu bija redzama Ēnas ieleja ar Vuzjē mazajām, baltajām mājām. Lejup no Konverserijas bija redzams šifori klātais Katr-Šanas baznīcas tornis, it kā grimdams zem niknām lietus gāzēm, kas, likās, aizskalos ciema nosūnojušos jumtus. Un, kad 2ans meta skatienu uz augšup ejošo ceļu, viņš ļoti labi atšķīra kabrioletu, kas straujos rikšos tuvojās pa oļaino šoseju, kura tagad bija pārvērtusies strautā.

Tas bija Moriss, kas no pretējās kalna nogāzes ceļa līkumā beidzot bija ieraudzījis septīto korpusu. Jau divas stundas viņš svaidījās pa apvidu, kāda zemnieka nepareizu norādījumu un sava pavadoņa viltīgās gļēvulības maldināts, — cilvēka, kuru bailes no prūšiem kratīja kā drudzis. Sasniedzis lauku māju, viņš izlēca no ratiem, atrada tūlīt savu pulku.

Pārsteigtais Zans viņam uzsauca:

—  Kā, tas esi tu! Kāpēc? Mēs jau tevi būtu paņēmuši līdzi!

Ar mājienu Moriss izteica savas dusmas un bēdas.

—   Ak jā… Turp vairs neies, bet tur, pa leju, lai mēs visi tur nobeigtos.

—   Labi, — pēc brīža otrs, pavisam bāls, teica. — Vismaz savas galvas noliksim visi kopā.

Un tāpat kā šķiroties, tā tagad satiekoties, abi kareivji apskāvās. Asā un nepārtrauktā lietū vienkāršais ierindas kareivis ieņēma savu vietu, kamēr kapralis, par piemēru citiem, salijis stāvēja nekurnēdams.

Bet jaunā ziņa tagad jau bija droša. Uz Parīzi vairs neies, no jauna pavēlēts iet uz Māsu. Kāds maršala adjutants atveda septītajam korpusam pavēli apmesties nometnē pie Nuāras, kamēr piektais korpuss, virzīdamies uz Boklēru, nostāsies armijas labajā spārnā un pirmais korpuss aizstās Senā divpadsmito, ejot uz Bezāsu labajā spārnā. Un ja kopš trim stundā 11 vairāk nekā trīsdesmit tūkstoš vīru palika gaidot, šauteni pie kājas, vēja brāzmā un lietū, tad tāpēc, ka ģenerālis Duē nožēlojamās jukās, no jauna fronti pārmainot, bija ļoti norūpējies par vezumnieku likteni, kas vakar bija aizsūtīti uz priekšu Šaņjī virzienā. Vajadzēja taču gaidīt, kamēr tie pievienojas korpusam. Stāstīja, ka vezumniekos Senā iegriezies divpadsmitā korpusa konvojs. Bez tam runāja, ka municijas daļas, visas artilērijas kalves nomaldījušās un tagad atgriežas no Feronas pa Vuzjē ceļu, kur tās, droši vien, kritīs vāciešu rokās. Nekad vēl nekārtība nebija bijusi tik liela un bailes tik jūtamas.

Kareivjus pārņēma patiess izmisums. Daudzi gribēja nosēsties uz savām somām un izmirkušās augstienes dubļos un lietū gaidīt nāvi. Viņi ņirgājās, apvainoja vadoņus: ak! šie skaistie vadoņi bez smadzenēm, vakarā tie izjauca to, ko bija veikuši no rīta, garlaikodamies, kad ienaidnieka nebija, un bēgdami, tiklīdz tas parādījās. Galēja demoralizacija šo armiju beidzot pārvērta pūlī, kam nebija ne ticības, ne disciplinas, ko veda uz kautuvi, kā ceļā gadījās. Lejā, Vuzjē virzienā, sākās apšaudīšanās. Septītā korpusa arjergards apšaudījās ar vācu priekšpulkiem; un jau labu bridi visas acis vērsās pret Ēnas ieleju, kur, debesīm noskaidrojoties, cēlās biezu, melnu dūmu virpuļi: visi zināja, ka deg vācu ulanu aizdedzinātais Falēzas ciems. Kareivjus sagrāba niknums. Kā? Prūši tagad bija tur! Viņus bija gaidījuši divas dienas, lai dotu tiem laiku ierasties. Un pēc tam — aizvācās. Pat visaprobežotākiem neskaidri cēlās dusmas par izdarīto nelabojamo kļūdu, šo nejēdzīgo gaidīšanu, slazdu, kurā bija iekrituši: ceturtās armijas izlūki bija vērsuši uz sevi Bordā brigādes uzmanību un tā pēc kārtas aizturējuši visus Šalonas armijas korpusus, dodami Prūsijas kroņprincim laiku piesteigties ar trešo armiju. Un tagad, pateicoties maršala nezināšanai, kurš pat vēl neaptvēra, ar kādiem pulkiem sastapās, prūšu armijas apvienojās, septītais un piektais korpuss tiek jau spaidīti, būdami pastāvīgos iznīcināšanas draudos.

Moriss vēroja, kā pie apvāršņa deg Falēza. Bet tad viņš atviegloti uzelpoja: pa ceļu no Senas plūda vezumnieki, kuri likās jau zuduši. Kamēr pirmā divizija palika Katr-šana ciemā, Tai uzgaidītu un aizstāvētu bezgalīgo vezumnieku rindu, otrā divizija tūlīt sāka kustēties un sasniedza cauri mežam Bu-o-Buā, kamēr trešā nostājās pa kreisi, Belvilas augstumos, lai nodrošinātu sakarus. Un, kad beidzot simt sestais pulks, lietum vēl stiprāk līstot, atstaja augstieni un atsāka noziedzīgo gājienu uz Masas pusi, pretim nezināmajam, Moriss no jauna ieraudzīja ķeizara ēnu, viņa drūmo gaitu aiz vecās Deroša kundzes mazajiem logu aizkariem. Ak, šī izmisuma armija, šī pazudināta armija, k'uru sūtīja drošā nāvē, lai glābtu dinastiju! Ej, ej, atpakaļ neatskatoties, lietū un dubļos, iznīcībā!

VI

—   Deviņi pērkoni! — sacīja nākošajā rītā Šūto, kad nosalis un kā salauzts atmodās teltī. — Tagad gan derētu vira ar labi daudz gaļas iekšā.

Bu-o-Bua, kur viņi atradās nometnē, vakar bija notikusi tikai trūcīga kartupeļu izdale, jo intendantura ar pastāvīgām pārejām šurp un turp apjuka arvien vairāk un dezorganizējās, karaspēku noteiktos punktos nekad nesastapdama. Aiz ceļu juceklibas nezināja, kur atrast klīstošos ganāmpulkus, tuvojās trūkums.

Lubē, staipīdamies, izmisis smējās.

—   Ak jā; zoss cepešu laiks nu ir garam!

Kopa bija īgna un drūma. Kad neēda, jutās slikti. Un bez tam vēl šis nerimstošais lietus, šie dubļi, kuros tie bija gulējuši.

Ieraudzījis, ka Pašs, noskaitījis klusu savu rīta lūgsnu, pārkrustījās, Suto tam uzbrēca:

—   Palūdz labak savu mīļo dieviņu, lai viņš mums katram atsūta pāri desiņu un pusstopu vīna.

—   Ak, ja tikai būtu kukulis maizes, tik daudz maizes, cik gribas! — nopūtās Lapuls, kas, savas lielās ēstgribas mocīts, vairāk cieta no bada neka citi.

Bet leitnants Rošā lika tiem apklust. Kauna lieta vienmēr domāt tikai par savu vēderu! Viņš vienkārši savelkot ciešāk savu bikšu jostu. Kaut gan lietas bija ņēmušas noteikti ļaunu virzienu, tagad, izdzirdis tālumā apšaudīšanos, viņš bija atguvis visu savu stūrgalvīgo pārliecību. Ja prūši tagad bija klāt, likās tik vienkārši: tie jāsakauj! Un viņš, kapteinim Boduēnam neredzot, paraustīja plecus. Sis jaunais cilvēks, kā viņš to sauca, izmisa par savu galīgi nozaudēto bagažu un sašutumā staigāja, lupas sakniebis, bālu seju. Neēst — tas vel iet! Viņu saniknoja tas, ka nebija iespējams mainīt kreklu.

Moriss pieceļas nomākts un drebēdams. Pateicoties ērtajiem apaviem, viņa kāja nebija vairs iekaisusi. Bet vakardienas ūdensplūdi, no kuriem šodien mētelis smags, bija pametuši nogurumu un sāpes locekļos. Un, iedams pēc ūdens kafijai, viņš vēroja ieleju, kuras mala atradas Bu-o-Buā: uz vakariem un ziemeļiem meži, kāda nokalne ceļas līdz Belvilas ciemam, kamēr rītos, pret Bizansī, stiepās plašs, līdzens apgabals ar lēzenām, viļņveidīgam ieguļam, kur slēpjas atsevišķas rnajas. Vai ienaidnieku gaidīja no turienes?

Kad, pilnu krūku nesdams, viņš atgriezās no strauta, mazas lauku mājas priekšā viņu pasauca kāda noraudājusies zemnieka ģimene, jautadama, vai zaldāti beidzot paliks, lai viņus aizsargātu. Pretrunīgu rīkojumu pec piektais korpuss jau trešo reizi pārstaigāja šurp un turp šo apgabalu. Vakar bijuši dzirdami lielgabali ap Baru. Prūši noteikti nebija tālāk par divi jūdzēm. Un, kad Moriss šiem nabaga ļaudīm teica, ka arī septītais korpuss aiziet, viņi no jauna sāka vaimanāt. Viņus tātad atstāja, kareivji nenāca šurp kauties, ja jau viņi tos redzēja te parādāmies, te zūdam, vienmēr bēgot.

—   Tiem, kas vēlas cukuru, tikai jāiemērc īkšķis un jāuzgaida, kamēr tas izkūst, — sacīja Lubē, kafiju ieliedams.

Bet neviens nesmējās. Kafija bez cukura — tas tomēr bija nepatīkami; un kaut jel būtu bijuši sausiņi! Vakar, stāvot KatrŠanas augstienē, gandrīz visi, garo laiku kavēdami, bija savu somu krājumus apēduši līdz pēdējai drumslai. Bet par laimi kopa atrada kadu duci kartupeļu, ko izdalīja savā starpā.

Moriss bija sabojājis kuņģi un ar nožēlu izsaucas:

—   Ja to būtu zinājis, Senā būtu nopircis maizi!

Zans klusēdams noklausījās. No rīta viņš bija saķildojies ar Suto, ko gribēja sūtīt pēc malkas, bet kas bezkaunīgi liedzās t

iet, jo neesot viņa kārta. Kamēr viss gāja arvien ļaunāk, disciplinas trūkums auga, galu galā priekšnieki vairs nedrīkstēja nevienu norāt. Un Zans savā mierigaja garā saprata, ka viņam jaatsakas no savas kapraļa varas, ja negrib izsaukt atklātu dumpošanos. Un tā viņš ka krietns zēns bija piemērojies citiem, palikdams, ka likās, tikai savu kareivju biedrs, kas ar savu pieredzi tiem arvien darīja lielus pakalpojumus. Ja arī viņa kopa netika vairs tik labi ēdināta kā agrak, tad tomēr badā tā vēl nemira kā daudzas citas. Bet Morisa ciešanas viņu sevišķi aizkustināja. Juzdams, ka spēki tam zūd, viņš vēroja to nemierīgiem skatieniem, sev jautādams, kā šis trauslais zēns izvilks līdz galam.

Izdzirdis, ka Moriss sūdzas par maizes trūkumu, viņš piecēlās, uz brīdi nozuda un, savā somā parakņājies, atgriezās. Un, sausiņu saujā tam iespiezdams, teica:

—   Ņem, noslēp! Visiem nepietiek.

—   Bet tu pats? — jaunais cilvēks aizgrābts jautāja.

—   Ak, par mani neraizējies. .. Man divi vēl paliek.

Tas bija taisnība. Viņš bija rūpīgi uzglabājis trīs sausiņus kaujas gadījumam, zinādams, ka kaujas laukā izsalkums ir liels. Pie tam viņš patlaban bija apēdis kartupeli. Ar to viņam pietika. Vēlāk jau redzēs.

Ap pulksten desmitiem septītais korpuss sakustējās no jauna. Maršala pirmais nodoms laikam bija to sūtīt caur Bizansī uz Stenē, kur tam jāpāriet pāri Māsai. Tomēr prūši, aizsteigdamies Salonas armijai priekšā, domājams, jau bija Stenē, runāja pat, ka tie ieņēmuši Bizansī. Atspiests tādā kārtā pret ziemeļiem, septītais korpuss saņēma pavēli doties uz Bazāsu, vairāk nekā divdesmit kilometru no Bu-o-Buā, lai nākamajā dienā no turienes pārietu pāri Māsai pie Muzonas. Saīguši sāka kustēties; ļaudis kurnēja, jo bija pustukšiem vēderiem, nogurušiem locekļiem un iepriekšējo dienu grūtību un gaidīšanas nomocīti. Nojauzdami tuvo katastrofu, drūmi bija arī virsnieki, sūdzējās par bezdarbību, uztraucās, ka pie Bizansī nav steigušies atbalstīt piekto korpusu, kura lielgabalu šāvienus bija dzirdējuši. Arī šim korpusam vajadzēja tagad atkāpties un virzīties uz Nuāru, kamēr divpadsmitais korpuss pārgāja no Bezāsas uz Muzonu un pirmais korpuss nogriezās uz Rokūru. Viss tas atgādināja suņu trenktu un vajātu ganāmpulku, kas pēc novēlošanās un bezgalīgas klaiņāšanas izlauzās uz tik ļoti ilgoto Māsu.

Kad simt sestais pulks atstāja Bu-o-Buā, sekodams kavalērijai un artilērijai trīs diviziju plašā straumē, kas ielejā iezīmējās ar ejošu kareivju rindām, debess atkal apmācās smagiem, pelēkiem mākoņiem, kuru sērīgais skats skumdināja arī kareivjus. Pulks soļoja pa skaistām papelēm apstādīto Bizansī lielceļu. 2ermonā, kādā ciemā, kur durvju priekšā gar abām ceļmalām garoja mēslu kaudzes, sievas raudādamas turēja savus bērnus un sniedza tos garām ejošiem kareivjiem, it kā lai viņi ņemtu tos līdzi. Te vairs nebija ne gabaliņa maizes, pat ne kartupeļa. Pēc tam, neturpinādams vairs gājienu uz Bizansī, simt sestais pulks pagriezās pa kreisi, virzīdamies kalnup uz Otu; un kareivji, ieraudzīdami ielejas otrā pusē kalna nogāzē Belvilu, kurai tie bija vakar gājuši cauri, skaidri saprata, ka atgriezās atpakaļ.

—   Deviņi pērkoni, — rūca Šūto, — viņi mums liek griezties kā vilciņiem.

Un Lubē piebilda:

—   Lūk, ģenerāļi par četri su gabala, šodien šurp, rītu turp! Redzams, ka mūsu kājas tie dārgi nevērtē.

Visi dusmojās. Kareivjus neviens gan tā nenogurdina, vienkārši aiz patikas, liekot tiem pastaigāties. Un kailā līdzenumā, starp platām lauku iegulām kolonas divās rindās virzījās uz priekšu, katrā ceļmalā pa rindai, starp kurām soļoja virsnieki, bet tas nebija vairs kā toreiz, kad, atstājuši Reimsu, viņi devās caur gampaņu — aspratībām un dziesmām uzjautrināts gājiens, kad somas tie nesa mundri un priecīgi un plecus atviegloja cerība aizsteigties priekšā prūšiem un tos sakaut. Tagad, klusēdami, īgni viņi vilka kājas, nīzdami šautenes, kuras ievainoja tiem plecus, un somas, kas spieda pie zemes, neticēdami vairs saviem vadoņiem, pārņemti no tāda izmisuma, ka virzījās uz priekšu kā likteņa pātagas dzīti dzīvnieki. Nožēlojamā armija sāka savu Golgatas ceļu.

Jau dažas minūtes Moriss kaut ko uzmanīgi vēroja pa kreisi, kur stāvveidigi cēlās pakalni; viņš ieraudzīja, ka no maza, attāla mežiņa iznira jātnieks. Gandrīz tūiīt parādījās otrs, tad vēl viens. Visi trīs palika nekustīgi stāvam, ne lielāki kā dūre, asām, smalkām kontūrām kā rotaļlietas. Viņš domāja, ka tas ir huzaru priekšpostenis vai kādi izlūki, kas atgriežas, bet tad viņu pārsteidza spīdīgie punkti uz pleciem, bez šaubām, vara uzpleču atspīdums.

—   Lūk, tur, paskaties! — sacīja viņš, piegrūzdams blakus ejošajam 2anam ar elkoni. — Ulani!

KaDralis iepleta acis.

—   Nu!

Tiešām, tie bija uiani, pirmie prūši, kurus simt sestais pulks ieraudzīja. Drīz jau sešas nedēļas, kopš sācies karš, bet viņi vēl nebija izšāvuši nevienas patronas un ienaidnieka nebija redzejuši. Aplidoja ziņa, galvas visiem pagriezās pieaugošā ziņkārē. Viņi izskatījās stalti, šie ulani.

—   Viens no viņiem ir brangi resns, — piezīmēja Lube.

, Bet pa kreisi no mazā mežiņa augstienē parādījās vesels eskadrons. Un šās draudīgās parādības pec kolonai deva pavēli apstāties. Pienāca pavēle, simt sestais pulks ieņēma poziciju aiz kokiem upītes krastā. Artilērija nogriezās no ceļa un aizjoņoja, lai nostātos kādā paugurā. Pēc tam gandrīz divas stundas viņi palika uz vietas kaujas gatavībā, uzkavējās, kaut ari nekas

jauns nenotika. Ienaidnieka kavalērijas masa pie apvāršņa nekustējās. Un beidzot, saprazdams, ka zaudē dārgo laiku, pulks virzījās tālāk.

—  Ejam, šoreiz atkal nekas neiznāca! — Zans ar nožēlu nomurmināja.

Ari Morisam nepacietībā dega rokas, kaut vismaz reizi varētu izšaut. Un viņš atminējās vakar izdarīto kļūdu, kad nebija gājuši palīgā piektajam korpusam. Ja prūši neuzbruka, tad laikam tāpēc, ka viņu rīcībā vēl nebija diezgan kājnieku; tādā kārtā viņu kavalērijas demonstrācijām no attāluma nevarēja būt cita mērķa kā aizkavēt korpusu gaitu. No jauna draudēja slazds. Un tiešam, sākot no šā brīža, simt sestais pulks bez pārtraukuma redzēja ulanus pa kreisi, aiz katra paugura: viņi tam sekoja, to uzmanīja, nozuda aiz kādas lauku mājas, lai atkal parādītos mežmalā.

Maz pamazām kareivji kļuva nemierīgi, kad redzēja, ka tos no tālienes apņem kā ar neredzama tīkla cilpām.

—  Tie beidzot apnikuši! — atkārtoja Pašs un Lapuls. — Atvieglotu sirdi, ja aizsūtītu tiem pa zilai pupai.

Bet viņi tikai gāja, arvien gāja, tikko vilkās, smagām kājain, kas ātri nogura. Šai nepatīkamajā pārgājienā bija manāms, ka ienaidnieks tuvojās no visām pusēm, līdzīgi tam, kā jūtama negaisa tuvošanās, pirms tas parādās virs apvāršņa. Bija dotas stingras pavēles, lai pakaļpulki ieturētu disciplinu, un nebija vairs atpalicēju, jo visi bija pārliecināti, ka prūši aiz korpusa visus uzlasa. Viņu kājnieki tuvojoties zibensātros pārgājienos, kamēr franču pulki, izmocīti, paralizēti, mīņājas uz vietas.

Otā debess noskaidrojās, un Moriss, orientējoties pēc saules, ievēroja, ka viņi vairs netuvojās Šenai, kas no šejienes atradās vairāk nekā trīs jūdzes tālu, bet nogriezās un gāja taisni uz austrumiem. Bija jau pulksten divi, kareivji cieta no spiedīgā karstuma, pēc tam kad divas dienas viņi bija drebējuši lietū. Ceļš lieliem lokiem pa tuksnesīgu līdzenumu gaja kalnā. Nevienas mājas, neviena cilvēka, tikai šad un tad tālumā kāds skumīgs mežiņš kailo lauku grūtsirdībā; un šās vientulības drūmais klusums bija pārņēmis kareivjus, kas, galvas nokāruši, nosvīduši, tikko vilka kājas. Beidzot parādījās Sen-Pjermona, dažas tukšas mājas pakalnā. Ciemam cauri negāja, Moriss vēroja, ka nogriezās tūlīt pa kreisi, virzoties uz ziemeļiem pret Bezāsu. Šoreiz viņš saprata, ka šo ceļu izvēlējušies, lai sasniegtu Muzonu ātrāk par prūšiem. Bet vai tas izdosies ar tik nogurušiem un demoralizētiem kareivjiem? Sen-Pjermonā tālumā atkal

parādījās trīs ulani ceļa līkumā, kas nāk no Bizansī; un, kad arjergards atstāja ciemu, atklājās kāda baterija, nokrita daži šāviņi, nenodarot nekādu ļaunumu. Uz šāvieniem neatbildēja, gājiens, grūtībām arvien pieaugot, turpinājās.

No Sen-Pjermonas līdz Bezāsai ir vairāk nekā trīs jūdzes, un, kad Mo'riss Zanam to pasacīja, tas izmisis atmeta ar roku: nekad kareivji nenoies vēl divpadsmit kilometru, viņš vēroja noteiktas noguruma pazīmes, elpas trūkumu, apjukušas sejas. Ceļš vēl vienmēr gāja kalnā starp nogāzēm, kas pamazām savilkās ciešāk. Vajadzēja apstāties. Bet pa atpūtas laiku locekļi kļuva galīgi stīvi, un, kad atkal vajadzēja iet, bija vēl ļaunāk: pulki netika talak, atsevišķi kareivji pakrita. Kad Zans redzēja, ka Moriss nobāl un acis tam no noguruma veras ciet, viņš, pretēji paradumajn, sāka tērzēt, mēģinādams vārdu plūdiem to ieinteresēt, lai tas neaizmigtu šai gājiena mechaniskajā, gandrīz jau neapzinātajā kustībā.

—   Tātad tava māsa dzīvo Sedanā, mēs tur, varbūt, iesim cauri.

—   Sedanai, nekad! Tas nav mums pa ceļam, vajadzētu būt trakam.

—   Vai tava māsa ir jauna?

—   Bet viņa ir manos gados, esmu tev stāstījis, ka mēs esam dvīņi.

—   Vai viņa izskatās tev līdzīga?

—   Jā, arī viņa ir gaišmataina . . . Kādi viņai mīksti, vijīgi mati! … Pavisam tā maza, trausla un nav trokšņaina, ak nē! . . . Mana mīļā Henriete!

—   Jūs viens otru ļoti mīlat?

—   Jā, jā …

Iestājās klusums, un, kad Zans atkal paskatījās uz Morisu, viņš redzēja, ka acis tam aizveras un ka tas taisās pakrist.

—   Ei! mans nabaga mazais… Turies, dieva dēļ!… Dod man šurp uz brīdi savu kramenīcu, tas tevi atvieglos.. . Mums paliks puse no ļaudīm ceļā. Nav iespējams šodien vēl tālāk iet.

Iepretim viņš ieraudzīja Ošas ciemu, nedaudzās būdas stāvveidā pacēlās gar kalna nogāzi. Spilgti dzeltenā baznīca starp kokiem izslējās pāri apkārtnei.

—   Tur mēs pārgulēsim nakti, droši vien.

Un viņš bija uzminējis. Redzēdams, ka karaspēks galīgi noguris, ģenerālis Duē bija zaudējis cerību tai pašā dienā sasniegt Bczāsu. Bet galīgi izlemt viņu pamudināja vezumnieku ierašanās, šo nelaimīgo vezumnieķu rindas, kas vilkās korpusam nopakaļ jau no Reimsas un, izstiepušās trīs jūdžu garumā, ar ratiem un lopiem tik ļoti apgrūtināja pārgājienu. No KatrŠanas viņš bija devis pavēli vezumniekus sūtīt tieši uz SenPjermonu; un tikai Ošā pajūgi pievienojās korpusam, pie tam tik nomocītā stāvoklī, ka zirgi netika vairs uz priekšu. Pulkstenis bija jau pieci. Baidīdamies sastapt ienaidnieku Stonas gravā, ģenerālis atsacījās nobeigt maršala noteikto pārgājienu. Apstājās nomelnē, vezumniekus pametot lejā pļavās kādas divīzijas apsardzībā, kamēr artilērija novietojās aizmugurē pa kalnu nogāzēm un brigāde, kurai nākamajā dienā bija jāstājas arjergarda, palika stāvam kādā pakalnā iepretim Sen-Pjermonaii. Kada cita divizija, kurā ietilpa arī Burgen-Defeija brigāde, apmetās nometnē aiz baznīcas, plašā, ozolu mežiem ielokotā augstienē.

Tuvojās jau nakts, kad simt sestais pulks beidzot varēja ierīkoties mežmalā; tik lielas bija izcēlušās jukas, izvēloties un sadalot apmešanās vietas.

—   Sl! — dusmojās Šūto, — es neēdu, es guļu!

Tas bija visu kareivju sauciens. Daudziem nebija spēka uzcelt teltis. Viņi aizmiga, kur nokrita, un gulēja kā nedzīvi. Pie tam, lai ēstu, bija vajadzīga intendanturas produktu izdale, un intendantura, gaidīdama septīto korpusu Bezāsā, nebija Ošā ieradusies. Nolaidība un nekārtība visur, pat kapraļus nesasauca. Katrs rūpējās par pārtiku, kā spēja. No šā brīža izdales vairs nenotika, kareivjiem vajadzēja pārtikt no krājumiem, kas tiem varēja būt atlikuši somās; un somas bija tukšas, tikai retais atrada kādu maizes garozu, druskas no tās pārpilnības, kādā tie beidzot Vuzjē bija dzīvojuši. Bija vēl kafija, un mazāk nogurušie dzēra kafiju bez cukura.

Kad Zans gribēja dalīties savos krājumos, noēst vienu no saviem sausiņiem un otru dot Morisam, viņš ieraudzīja, ka tas guļ dziļā miegā. Viņš jau gribēja to modināt; tad pašaizliedzīgi atlika sausiņus somā, tik bezgala rūpīgi, it kā noslēptu zeltu: viņš apmierinājās ar kafiju kā citi biedri. Viņš bija licis uzcelt telti; visi jau tur bija izstiepušies, kad Lubē atgriezās no sirošanas un apnesa no tuvējā lauka burkānus. Nevarēdami izvārīt, viņi ēda tos zaļus; bet viņu izsalkums tikai pavairojās, Pašs no tiem saslima.

—   Nē, nē! ļaujiet, lai viņš guļ! — Zans sacīja Šūto, kas purināja Morisu, lai nodotu tam viņa tiesu.

—      Ak, — sacīja Lapuls, — rīt, kad būsim Angulemā, dabū

sim maizi. .. Man Angulemā brālēns bija kareivjos. Labs garnizons.

Visi bija pārsteigti, Šūto izsaucās:

—   Kā tā, Angulemā?… Lūk, kāds ķivulis, kas iedomājas sevi Angulemā!

Un nebija iespējams no Lapula saņemt kādu paskaidrojumu. Viņš domaja, ka viņi iet uz Anguletnu. Arī šorīt, ieraudzījis ulanus, viņš apgalvoja, ka tie esot Bazēna kareivji.

Tad nometne ieslīga melna naktī un nāves klusumā. Kaut arī bija ļoti vēss, tomēr ugunis kurt bija noliegts. Zināja, ka prūši ir tikai dažu kilometru attālumā, noslāpēja pat trokšņus, baidīdamies vērst uz sevi uzmanību. Virsnieki kareivjiem jau bija paziņojuši, ka rītu pulksten četros nometne jāatstāj, lai atgūtu zaudēto laiku; un visi steidzās iet gulēt, alkdami miega un aizmirstības. Pār izkaisītām nometnēm cēlās šo pūļu stiprā elpa nakts tumsā, it ka elpotu pati zeme.

Pēkšņi kopu atmodināja šāviens. Bija vēl dziļa nakts, pulkstenis varēja būt trīs. Visi uzlēca kājās, uztraukums izplatījās visapkārt; domāja, ka uzbrūk ienaidnieks. Bet tas bija tikai Lubē, atmodies viņš bija nācis uz domām pastaigāt pa ozolu mežu, kur vajadzēja būt trusīšiem: kas tie būtu par svētkiem, ja, gaismai austot, viņš biedriem pārnestu pāri trusīšu! Bet, kamēr viņš meklēja labu vietu gaidīšanai, viņš izdzirda, ka, sarunādamies un zarus lauzdami, tuvojās vīri, un izbijās; domādams, ka tie ir prūši, viņš izšāva.

Pieskrēja Moriss, Zans un citi, kad kāda aizsmakusi balss sauca:

—   Dieva dēļ, nešaujiet!

Mežmalā stāvēja liels, kalsns vīrs, kura biezo, izpūrušo bārdu tikko varēja saskatīt. Mugurā viņam bija pelēka blūze, apjozta viduklī ar sarkanu jostu, plecos šautene. Viņš tūlīt paskaidroja, ka esot francūzis, brīvstrēlnieks, seržants, un atnācis ar diviem saviem vīriem no Djelē mežiem, lai sniegtu ģenerālim ziņas.

—   Ei, Kabas, Dikā! — viņš pagriezies sauca, — ei, nolādētie dienaszagļi, nāciet taču šurp!

Bez šaubām, šie divi vīri baidījās, beidzot tomēr pienāca, Dīkā mazs un resns, bāls, plāniem matiem, Kabass liels un kalsens, tumšu seju, ar garu un plānu kā nazis degunu.

Pa to laiku Moriss bija aplūkojis seržantu tuvāk un pārsteigts beidzot jautāja:

—   Sakiet, vai jūs neesat Gijoms Sambiks no Remijī?

Un, kad tas pēc īsas vilcināšanās ar nemieru sejā to apstiprināja, Moriss kādu soli atkāpās atpakaļ, jo šo Sambiku, kādas no ceļa paklīdušas malkas cirtēja ģimenes cienīgu atvasi, turēja par briesmīgu blēdi. Tēvs bija dzērājs, to ar pārgrieztu rīkli atrada kādu vakaru meža stūrī, māte un meita ubadzes un zagles, kuras nozuda, nonākdamas, laikam, kādā netiklības namā. Pats viņš bija meža zaglis un kontrabandists; un tikai viens vienīgs zēns šai vilku midzenī bija izaudzis par godīgu cilvēku. Tas bija Prospērs, Āfrikas strēlnieks, kas pirms iesaukšanas karaklausībā bija kļuvis par laukstrādnieku, jo mežu viņš ienīda.

—        Redzēju jūsu brāli Reimsā un Vuzjē, — Moriss turpināja.

—   Viņam klājas labi.

Sambiks neatbildēja. Tad kā nocirta:

—   Aizvediet mani pie ģeneraļa! Sakiet tam, ka mēs esam Djelē meža brīvstrēlnieki, kuriem viņam kas svarīgs ziņojams.

Atgriežoties nometnē, Moriss domāja par šo brīvstrēlnieku vienībām, uz kurām sākumā lika lielas cerības un kuras tagad no visām pusēm izsauca sūdzības. Viņu uzdevums bija uzbrukt no paslēptuves, uzglūnot ienaidniekam no katras žogmalas, apkaut tiem sargkareivjus, turēties mežos, lai neviens prūsis no tiem dzīvs ārā vairs netiktu. Bet patiesībā viņi bija izvērtušies zemniekiem par īstām briesmām, slikti tos aizsargādami, postīja viņu laukus. Tie, kam riebās regulārā karaklausība, visi šie panīkušie, deklasētie ļaudis, steidzās iestāties brīvstrēlnieku vienībās, tādā kārtā izvairoties no disciplinas; kā krogus brāļi pa krūmiem dzīvodami, gulēja un plītēja, kur ceļā gadījās. Dažām no šīm vienībām bija tiešām nožēlojams sastāvs.

—   Ei, Kabas, ei, Dikā! — turpināja atkārtot Sambiks, pie katra soļa atskatīdamies, — nāciet taču, dienaszagļi!

Arī pārējie divi Morisam likās atbaidīgi. Garais un kalsnais Kabass, dzimis Tulonā, agrāk bijis kafejnīcas viesmīlis A'larsr'ļā, Sedanā viņš apmeties kā dienvidu augļu iepircējs un kādas nenoskaidrotas zādzības lietā nonāca gandrīz cietumā. Dikā, mazais resnītis, kādreizējais tiesas izpildītājs Blenvilā, bija spiests atstāt savu amatu, pienākts neķītrās attiecībās ar nepieaugušām meitenēm un līdzīgu neķītrību pēc nonācis gandrīz konfliktā ar zvērināto tiesu Rokūrā, kur kādā fabrikā strādāja par grāmatvedi. Sis pēdējais prata latiniski, kamēr otrs tikai ar mokām spēja lasīt, bet abi tie kopā bija pāris, aizdomīgi un viltīgi cilvēki.

Nometne jau modās. Zans un Moriss pavadīja brīvstrēlnieku» pie kapteiņa Boduēna, kas tos veda pie pulkveža de Vineija. Viņš tos iztaujāja, bet Sambiks, iedomīgs par sava ziņojuma

svarīgumu, velējās runāt tikai ar ģenerāli. Ģenerālis BurgenDefeijs, kas pārgulēja nakti pie Ošas garīdznieka, parādījās mācītāja mājas durvīs, saniknots, ka traucē viņu nakts laikā, modinot uz jaunu trūkuma un noguruma dienu, un šos pie viņa atvestos vīrus saņēma ļoti bargi.

—   No kurienes tie nāk? Ko grib? … Ak, tie esat jūs, brīvstrclnieki? Hm, vēl kādi blandoņas!

—   Ģeneraļa kungs! — sacīja Sambiks neapjukdams, — es un mani biedri turamies Djelē mežos…

—   Kur ir šie Djelē meži?

—   Starp Stenē un Muzonu, mans ģeneral.

—   Stenē, Muzona, neesmu dzirdējis! Kā jūs gribat, lai es atminos visus šos svešos nosaukumus?

To dzirdot, pulkvedim de Vineijam kļuva neērti un viņš apdomīgi iejaucās sarunā, atgādinādams, ka Stenē un Muzona ir pie Māsas un, ta kā vāci ieņēmuši pirmo no šīm pilsētām, franči mēģinās pāriet upi pār tillu pie otrās, vairāk uz ziemeļiem.

—   Un, lūk, ģeneraļa kungs, mēs esam atnākuši, lai darītu jums zināmu, ka Djelē meži patlaban pilni prūšiem. Vakar, kad piektais korpuss atstāja Buā-le-Damu, Nuāras tuvumā notika sadursme…

—   Kā, vakar kāvās?

—   Jā, ģeneral, piektais korpuss atkāpdamies kāvās, un tagad viņiem vajadzētu būt Bomonā… Kamēr biedri aizgāja tam paziņot par ienaidnieka kustībām, mums citiem ienāca prātā atnākt pie jums pastāstīt par stāvokli, lai jūs piektajam korpusam palīdzētu, jo rīt no rīta tam droši vien uzbruks sešdesmit tūkstoš vīru.

Dzirdot šos skaitļus, ģenerālis Burgen-Defeijs paraustīja plecus.

—   Sešdesmit tūkstoš vīru, pie joda! Kāpēc ne simt tūkstoš? … Jūs sapņojat, mans mīļais! Bailes liek jums redzēt divkārt vairāk. Nevar būt, ka te tik tuvu ir sešdesmit tūkstoš vīru, tad mēs to zinātu.

Un viņš stūrgalvīgi palika pie sava. Veltīgi Sambiks sauca sev palīgā kā lieciniekus Dikā un Kabasu.

—        Mēs redzējām lielgabalus, — apliecināja provansalietis.

—   Un šie nelieši kļuvuši vai traki, dodamies pa meža ceļiem, kur pēc pēdējiem lietiem kājas iegrimst līdz potītēm.

—   Bez šaubām, viņus kāds vada, — paziņoja kādreizējais tiesas izpildītājs.

Bet, sākot no Vuzjē, ģenerālis neticēja vācu divu armiju apvienošanai, par kuru, kā viņš sacīja, ausis piedziedātas. Un viņš pat neturēja par vajadzīgu likt aizvest šos brīvstrēlniekus pie septītā korpusa komandiera, ar kuru, starp citu, tie iedomājās, ka runājuši viņa personā. Ja uzklausīsi katru zemnieku un katru klaidoni, kas nāk ar iedomātām ziņām, nevarēsi vairs ne soli uz priekšu spert, lai tevi neaiztriektu te pa labi, te pa kreisi neiespējamās dēkās. Tomēr viņš pavēlēja trim vīriem palikt un pavadīt kolonu, jo tie pazina apgabalu.

—   Tomēr, tie ir krietni zēni, jo atnākuši četras jūdzes pāri laukiem, lai mūs brīdinātu, — sacīja Zans Morisam, kad atgriezušies viņi salocīja telti.

Jaunais cilvēks tam piekrita un atzina, ka viņiem taisnība, jo viņš pazina apgabalu un, iedomājoties, ka prūši ir Djelē mežos, ceļa uz Somotu un Bomonu, viņu mocīja nāvīgs nemiers. Viņš bija apsēdies, noguris jau pirms gājiena, tukšu vēderu un nemiera un baiļu sažņaugtu sirdi šai dienas ausmā, kas solīja jaunas briesmas.

Izmisis, ieraugot viņu tik bālu, kapralis viņam tēvišķīgi jautāja:

—Hm, tev vienmēr vēl slikti? Vai kāja vēl sāp?

Moriss noliedzot pakratīja galvu. Viņa kāja ērtajos apavos kļuva arvien labāka.

—   Tātad tu esi izsalcis?

Un, kad viņš neatbildēja, Zans nemanīti izvilka no savas somas vienu no diviem sausiņiem, labsirdīgi melodams:

—   Lūk, es tev uzglabāju tavu daļu … Otru sausiņu es pirmīt jau apēdu.

Ausa diena, kad septītais korpuss atstāja Ošu, iedams uz Muzonu caur Bezāsu, kur viņam bija vajadzējis pārnakšņot. Vispirms bija aizgājis briesmīgais konvojs, pirmās divizijas pavadībā; un ja labi aizjūgtie vezumnieku rati tika ātri uz priekšu, tad citi, rekvizētie pajūgi, kas pa lielākai daļai bija tukši un nevajadzīgi, neturējās līdzi un ļoti novēlojās, pa Stonas gravas nogāzēm braucot. Ceļš iet pret kalnu, sevišķi aiz Berljēras ciema būdām, starp mežu apaugušiem pauguriem, kas paceļas tām pāri. Ap astoņiem, kad beidzot sāka kustēties pēdējās divi divizijas, parādījās maršals Mak-Mahons, kas vai izmisa, redzot vēl tepat karapulkus, kuriem, pēc viņa domām, bija jau no rīta jāatstāj Bezāsa, lai vienā pārgājienā veiktu nedaudzos kilometrus līdz Muzonai. Notika strauja izskaidrošanās ar ģenerāli Duē. Nolēma, ka pirmajai divizijai un vezumniekiem ļaus turpināt ceļu uz Muzonu, bet divas pārējās divizijas, lai netiktu no šiem tik smagiem un lēniem priekšpulkiem ilgāk atturētas, virzīsies uz Rokūru un Otrkūru, lai beidzot pārietu Māsu Vilērā. Tas nozīmēja no jauna pagriezties uz ziemeļiem, jo maršals steidzās, lai upe atrastos starp viņa un ienaidnieka armiju. Ko tas arī maksātu, vakarā vajadzēja būt labajā krastā. Un arjergards bija vēl Ošā, kad kāda prūšu baterija no tālas kalnu galotnes pie Sen-Pjermontas izšāva, atjaunojot vakardienas paņēmienu. Sākumā nodarīja kļūdu un atbildēja, bet tad arī pēdējie pulki devās tālāk.

Līdz pulksten vienpadsmitiem simt sestais pulks virzījās pa ceļu, kas kā čūska vijās pa Stonas gravu starp augstajām kraujām. Pa kreisi kalnu muguras cēlās kailas un stāvas, kamēr pa labi lēznas nogāzes līdz pat lejai bija apaugušas kokiem. Parūdījās atkal saule, šaurā un drūmi vientuļā ielejā kļuva karsti. Pcc Berljēras, pār kuru izslējās kāds augsts un skumīgs pakalns, tālāk nebija nevienas mājas, neviena cilvēka, pļavās neganījās neviens kustonis. Un kareivji, noguruši un izsalkuši jau no vakardienas, maz gulējuši un nekā ēst nedabūjuši, tikko vilka kājas, dūšu zaudējuši, un sirds tiem pārplūda apspiestās dusmas.

Pa atpūtas laiku turpat ceļmalā, pēkšņi nodārdēja lielgabals pa labi. Šāvieni bija tik skaidri, ka kauja nevarēja būt tālāk par pāris jūdzēm. Uz šiem no gājiena nogurušiem un gaidās satrauktiem cilvēkiem iespaids bija ārkārtīgs. Visi bija kājās, drebēja, aizmirsdami savu nogurumu: kāpēc negāja? Viņi gribēja kauties, labāk lai viņus apkauj, tikai neturpināt nekārtīgo bēgšanu, nezinot, kurp un kādēļ.

Ģenerālis Burgen-Defeijs patlaban bija uzjājis kādā pakalnā un paņēmis līdzi pulkvedi de Vineiju, lai papētītu apgabalu. Augšā, starp diviem mežu puduriem, viņus varēja redzēt ar tāļskašiem vērojam; un tūlīt viņi steidzīgi aizsūtīja lejup savu adjutantu un lika atvest brīvstrēlniekus, ja tie vēl nav projām. Daži kareivji, Zans, Moriss un citi, pavadīja brīvstrēlniekus, gadījumam, ja būtu vajadzīga kāda palīdzība.

Tikko ieraudzījis Sambiku, ģenerālis kliedza:

—   Kāds nelāga apgabals ar saviem pakalniem un nepārtrauktiem mežiem!… Jūs dzirdat, kur tas ir, kur kaujas?

Sambiks, kam Dikā un Kabass neatlaidās no papēžiem, klausījās, brīdi klusēdams pārbaudīja plašo apvārsni. Un arī Moriss, stāvēdams tam blakus, pārsteigts vēroja bezgalīgo ieleju un mežu virknes. Likās, ka bezgalīga jūra aizveļas ar vareniem un gausiem viļņiem. Meži raibināja dzeltenos laukus ar tumšu zaļumu, kamēr tālie pakalni saules tveicē grima rūsganā dūmakā. Un, kaut arī nevarēja nekā ieraudzīt, pat ne mazāko dūmu strūkliņu pie skaidrajām debesīm, lielgabali nemitīgi rūca kā tāls un pieaugošs pērkona negaiss.

—   Lūk, pa labi Somota, — beidzot sacīja Sambiks, rādīdams uz kāda augsta kalna galotni, ko vainagoja zaļums, — Jonka, lūk, tur, pa kreisi… Kaujas, ģeneraļa kungs, Bomonā.

—   Jā, Verniforē vai Bomonā, — apstiprināja Dikā.

Ģenerālis murmināja kādus nesaprotamus vārdus.

—  Bomonā, Bomona, nekā tu nevari saprast šai nolādētajā apgabalā!

Tad viņš skaļi turpināja:

-    Un cik tālu no šejienes līdz Bomonai?

—  Ap desmit kilometru, ja turas pa ceļu no Senas uz Stenē, kas iet, lūk, tur.

Lielgabalu troksnis nerimās, likās, ka tas virzās no vakariem uz rītiem kā nepārtraukta negaisa rūkoņa. Un Sambiks piebilda:

—  Velns! Tur tagad kurina! Bet es jau to sagaidīju. Es jums to, ģeneraļa kungs, jau šorīt ziņoju: tās noteikti ir tās baterijas, kuras mēs redzējām Djelē mežos. Tagad piektajam korpusam uz kakla visa tā armija, kas ienāca caur Bizansī un Boklērtt.

Iestājās klusums, pa kura laiku kaujas troksnis tālumā likās vēl diktāks. Un Moriss sakoda zobus, lai sašutumā neiekliegtos. Kāpēc nevirzījās pretī lielgabalu trokšņiem, nekavējoties, bez liekiem vārdiem? Nekad viņš nebija izjutis līdzīgu satraukumu. Katrs šāviens atbalsojās viņa krūtīs, viņu aizrāva, un gribējās tūlīt būt tur, kaujā, izbeigt visu. Vai atkal paies garām šai kaujai, pieduroties ar elkoni, bet neizšaujot nevienas patronas? Vai tā bija kāda noruna, ka kopš kara pieteikšanas viņiem tā bija jāvelkas apkārt un vienmēr jābēg? Vuzjē viņi bija dzirdējuši tikai arjergarda šāvienus. Oša ienaidnieks tikai brīdi apšaudīja no mugurpuses. Un viņi bēgs, viņi pat šoreiz nesteigsies biedriem palīgā! Moriss uzlūkoja 2anu, kas tāpat kā viņš bija pavisam bāls, drudzī spulgojošām acīm. Visiem sirdis krūtīs dauzījās, dzirdot lielgabalu trauksmīgo saucienu.

Bet apstājās atkal, pa paugura šauro eju kāpa augšup Stabs. Uztrauktu seju atsteidzās ģenerālis Duē. Un, kad viņš personīgi bija izjautājis brīvstrelniekus, no krūtīm viņam izlauzās izmisuma sauciens. Bet, ja arī jau šorīt viņš būtu saņēmis ziņu, ko viņš būtu varējis darīt? Maršala pavēle bija noteikta, vajadzēja līdz vakaram pāriet Māsu, vienalga, ko tas arī maksātu. Bez tam, kā apvienot uz Rokūru ejošās atsevišķās karaspēka daļas, lai ātrumā tās pārsviestu uz Bomonu? Vai, noteikti, nenonāktu par vēlu? Piektais korpuss laikam jau atkāpās uz Muzonu; uz to

skaidri norādīja lielgabalu grāvieni, kas vienmēr vairāk virzījās uz rītiem kā krusas un posta negaiss, kas iet un attālinās. Ģenerālis pacēla abas rokas kā bezspēcīgās dusmās pār lejām un pakalniem, laukiem un mežiem pie apvaršņa; un tika dota pavēle turpināt gājienu uz Rokūru.

Ak, šis gājiens pa Stonas ieleju starp augstām kraujām, kamēr pa labi, aiz meža turpināja rūkt lielgabali. Simt sestā pulka priekšā kā sastindzis jāja pulkvedis de Vineijs, bālu un augsti paceltu seju, trīcošiem plakstiņiem, it kā lai savaldītu asaras. Klusēdams kapteinis Boduēns košļāja ūsas, kamēr leitnants apspiestā balsī murmināja skarbus vārdus, lāstus pret visiem un pret sevi. Un pat starp tiem kareivjiem, kuri nemaz kauties nevēlējās, starp mazdūšīgajiem, auga prasība rēkt un uzbrukt, niknums par pastāvīgiem zaudējumiem, sašutums par to, ka viņi smagiem, ļodzīgiem soļiem gāja tālāk, kamēr tur, viņā pusē, viņu biedrus apkāva nolādētie prūši.

Pie Stonas pakājes ceļš sāka slīdēt lejup starp nelieliem pauguriem un kļuva plašāks, un karaspēks gāja pāri plašiem laukiem, kurus vietām pārtrauca nelieli meži. No Ošas simt sestais pulks gāja kā pēdējais un katru mirkli sagaidīja, ka tam uzbruks: jo ienaidnieks sekoja kolonai soli pa solim, to uzmanīja, gaidīdams tikai izdevīgu brīdi, lai uzbruktu no muguras. Izlietodama katru zemes gabalu, kavalērija centās tuvoties no sāniem. No kāda meža parādījās vairāki prūšu gvardes eskadroni, bet tie apstājās huzaru pulka priekšā, kās tuvojās, atbrīvodami ceļu. Un, pateicoties šim gadījumam, atkāpšanās varēja norisināties it labā kārtībā, kad, tuvojoties Rokūrai, kāds skats divkāršoja viņu nemieru un bailes, kareivjus galīgi demoralizēdams. Pēkšņi viņi ieraudzīja, ka pa šķērsceļu steidzas kāds pūlis, ievainoti virsnieki, sairušu vienību kareivji bez ieročiem, vezumnieku auļojošie pajūgi, posta brāzmā kā neprātīgi bēgošie cilvēki un kustoņi. Tās bija pirmās divizijas brigādes atliekas, kura pavadīja vezumniekus un no rīta gāja caur Bezāsu uz Muzonu. Kļūdīdamās ceļā, aiz kādas briesmīgas, liktenīgas sagadīšanās, ši brigāde un daļa no vezumniekiem Vaniforē, Bomonas tuvumā, sadūrās ar piekto korpusu, kas pilnīgā nekārtībā atkāpās. Pārsteigti ar uzbrukumu no sāna, pārsvara nomāktie kareivji bēga un panikā atgriezās, asiņaini, apjukuši, gandrīz kā prātu zaudējuši, ar savām šausmām ienesdami apjukumu starp saviem biedriem. Viņu stāsti izplatīja bailes, viņus šurp bija atnesis it kā lielgabalu pērkons, ko kopš pusdienas laika dzirdēja nepārtraukti rūcam.

Kad karaspēks gāja caur Rokūru, sākās bailes un šausmīgs apjukums. Vai bija maz jānogriežas pa labi uz Otrkūru, lai pārietu Māsu pie Vilēras, kā nolemts? Ģenerālis Duē apjucis vilcinājās, jo baidījās, ka tilts pārslogots, varbūt jau prūšu varā. Un viņš nolēma labāk turpināt ceļu taisni pa Ilarokūras gravu,, lai pirms nakts iestāšanās sasniegtu Remijī. Pēc Muzonas Vilēra, un pēc Vilēras Remijī: pulki virzījās arvien augšup, it kā dzirdēdami aiz sevis joņojam ulanus. Bija jānoiet vēl tikai seši kilometri, bet pulkstenis bija jau pieci, un kāds nomācošs nogurums! Jau kopš rīta gaismas kareivji bija kājās, divpadsmit stundu bija vajadzējis, lai noietu trīs jūdzes, tikko velkot kājas, nonīkstot bezgalīgā gaidīšanā, asā satraukumā un bailēs. Divas pēdējās naktis ļaudis gandrīz nebija gulējuši un, sākot no Vuzjē, nebija apklusinājuši savu izsalkumu. Viņi krita no kājām aiz izsalkuma. Rokūrā bija nožēlojami posta skati.

Mazā pilsētiņa ir bagāta ar savām daudzajām fabrikām, savu labi izbūvēto galveno ielu gar abām ceļa malām, savu baznīcu un skaisto pilsētas valdes namu. Tomēr nakts, ko šeit bija pavadījuši ķeizars un maršals Mak-Mahons ar galvenā štaba un ķeizara nama jūkli, un pēc tam viss pirmais korpuss, kas, cauriedams no rīta, plūda pa ceļu kā upe, visus krājumus bija izsmēluši, iztukšojuši maiznīcas un sīktirgotavas, izslaucījuši līdz pēdējai druskai pilsoņu dzīvokļus. Nevarēja vairs atrast ne maizes, ne vīna, ne arī cukura, ne nieka vairs ko dzert vai ēst. Durvju priekšās redzēja dāmas, kas izdalīja ar glāzēm vīnu un tasēm viru, līdz pēdējam pilienam mucas un katlus iztukšodamas. Un tad bija cauri, un, kad pulksten trijos sāka iet garām septītā korpusa pirmie pulki, varēja vai izmist. Kā, viss sākās atkal no jauna? Vienmēr nāca vēl kareivji! No jauna galvenā iela pildījās ar nomocītiem, putekļiem klātiem, no bada mirstošiem cilvēkiem, kuriem nebija ne kumosa ko pasniegt. Daudzi apstājās, pieklauvēja pie durvīm, izstiepa rokas pret logiem, lūdza, lai tiem nomet gabaliņu maizes. Un sievietes raudāja un zīmēm deva tiem saprast, ka viņas nevar palīdzēt, ka viņām'nekā nav.

Dis-Potjē ielas stūri Morisam satumsa acu priekšā un viņš sagrīļojās. Un, kad Zans piesteidzās, viņš teica:

—   Nē, laid mani, tagad beigas. Es labāk gribu te nobeigties.

Viņš bija atslīdzis uz kāda akmens ceļmalā. Kaprālis izlikās

bargs kā neapmierināts priekšnieks.

—   Dieva sods! Kas man šādu kareivi uzsūtījis… Vai vēlies, lai prūši tevi pievāc? Ejam, piecelties!

Bet redzēdams, ka jaunais cilvēks vairs neatbild, bāls, aizvērtām acīm, pussamaņā, viņš gan vēl lādējās, bet viņa balsi bija bezgalīga līdzcietība.

—   Velns ārā!

Un, pieskrējis pie tuvējās akas un piepildījis savu bļodiņu ar ūdeni, viņš atgriezās un apslacīja tam seju. Tad, šoreiz neslēpdamies, viņš izvilka no savas somas pēdējo, tik rūpīgi uzglabāto sausiņu, salauzīja to mazos gabalos un pielika Morisam pie mutes. Izsalkušais atvēra acis un norija.

—   Bet tu, — viņš pēkšņi jautāja atminēdamies, — tātad tu to neapēdi?

—  Ak es! man cietāka āda, es varu gaidīt… Malks varžu vīna un esmu atkal formā!

Viņš vēlreiz aizgāja un piepildīja no jauna savu bļodiņu un tad to ar vienu malku izdzēra, mēli noklakšķinādams. Bet ari viņa seja bija pelēka kā zeme un rokas izsalkumā drebēja.

—   Nu iesim, mans mazais! Mums jāpanāk biedri.

Moriss atbalstījās uz viņa roku un ļāva sevi aizvest kā mazu bērnu. Nekad sievietes roka nebija viņu tik silti pie sirds turējusi. Sai galīgajā poslā, kad viss sabruka un nāve acu priekšā, viņam bija mierīgs atspirdzinājums just Kādu buti, kas viņu mīl un par viņu rūpējas; un, varbūt, taisni doma, ka šī sirds, kas viņam bija pieķērusies, vienkārša zemnieka sirds, kurš palicis pie zemes un sākumā viņam bija pretīgs, tagad viņa pateicībai pievienoja bezgalīgu maigumu. Vai tā nebija kāda draudzība no pasaules pirmajām dienām, draudzība, sākusies pirms kulturas rašanās un sabiedrības sadalīšanās šķirās, šī divu cilvēku draudzība, kuri apvienojās un saplūda kopējā dziņā palīdzēt viens otram pret dabas naidīgiem draudiem? Viņš juta, ka viņa paša cilvēkmīla pukst Žana krūtīs, un viņš bija lepns, zinādams, ka tas par viņu stiprāks, gatavs palīdzēt, par viņu uzupurēties, kamēr Zans, nepētīdams savas jūtas, priecājās, ka var atbalstīt savā draugā daiļo dvēseli un prātu, kas pašam bija palikuši neattīstīti. Kopš varmācīgā nāvē bija mirusi viņa sieva, bojā iedama briesmīgā drāmā, viņš domāja, ka sirds tam pavisam vairs nav, viņš bija nozvērējies nekad vairs nepaskatīties uz šiem radījumiem, kas liek tik daudz ciest pat tad, ja nav tie nemaz ļauni. Un draudzība tiem abiem kļuva par butes paplašinātāju: ja arī viņi viens otru neapskāva, dziļumos viņi tomēr sapratās un saplūda, un, cik dažādi viņi ari bija, šai briesmīgajā Remijī ceļā tie balstīja viens otru un bija vairs tikai viena bute līdzcietībā un ciešanās.

Kad arjergards atstāja Rokuru, pa otru galu jau ienāca vāci; un divas viņu baterijas, tūlīt pa kreisi kalnos nostādītas,

sāka šaut. Šai brīdī simt sestais pulks, iedams pa ceļu lejup gar Emanas upi, nonāca apšaudes līnijā. Kāda granata notrieca upes krastā papeli, kāda cita ieurbās zemē pļavā, netālu no kapteiņa Boduēna, bet nesprāga. Tomēr ieleja līdz Harokūrai arvien vairāk sašaurinājās un nācās nokāpt šaurā gravā, kurai gar abām pusēm cēlās mežu apaugušas kalnu grēdas; ja augšā apslēpusies saujiņa prūšu, nelaime nenovēršama. Apšaudīts no muguras puses, apdraudēts pa labi un pa kreisi, karaspēks virzījās uz priekšu pieaugošās bailēs, steigdamies iziet cauri šai apdraudētai vietai. Pat visnogurušākos kareivjos uzliesmoja pēdējie spēki. Tie, kuri Rokūrā tikko bija vilkušies no vienām durvīm pie otrām, tagad pastiprināja soļus rosmigi kā atdzimuši, draudošu briesmu piešiem mudināti. Pat zirgi, likās, saprata, cik dārgi var maksāt katra novilcināta minūte. Kolonas priekšpulkiem vajadzēja atrasties Remijī, kad gājiens pēkšņi apstājās.

—   Nolādēts! Vai grib mūs pamest šeit?

Simt sestais pulks nebija vēl sasniedzis Harokūru, kad sāka jau līt granatas.

Kamēr pulks, gaidīdams, kad varēs iet tālāk, mīņājās uz vietas, kāda granata plīsa pa labi, laimīgā kārtā nevienu neievainojot. Aizritēja piecas bezgalīgi garas un briesmīgas minūtes. Vienmēr vēl nekustējās no vietas; laikam priekšā bija kāds šķērslis, kas aizsprostoja ceļu, kāda pēkšņi izveidojusies siena. Un pulkvedis, seglu kāpšļos pacēlies, drebēdams skatījās, juzdams, kā aiz viņa pamostas viņa ļaudīs panika.

—   Visiem zināms, ka mēs esam pārdoti, — gūto nikni noteica.

Sākās kurnēšana, izmisuma rūkoņa, kas pieauga, baiļu pātagas mudināta. Jā, jā, viņus atveduši šurp, lai pārdotu, nodotu prūšiem. Neveiksmju un izdarīto smago kļūdu sarūgtināti, viņi aprobežoto smadzeņu dziļumos bija uzglabājuši tikai vienu vienīgu domu par nodevību, kas vienīgā spēja izskaidrot visu nelaimju rindu.

—   Mēs esam pārdoti! — atkārtoja neprātīgas balsis.

Un Lubē ienāca kas prātā:

—   Tas ir vepris ķeizars, kurš tur priekšā nolicies šķērsām pār ceļu ar savām mantām, lai mūs aizturētu.

Šī ziņa tūlīt izplatījās. Apgalvoja, ka jukas sacēluši ķeizara personīgie vezumi, kas garām braukdami iegriezušies kolonā! Izlauzās riebums, neķītri vārdi, kas izteica visu to naidu, ko izsauca ķeizara galma ļaužu bezkaunība, kuri aizņēma pilsētas, kur nakti pārgulēt, savus krājumus, savus vīna kurvjus, savus sudraba traukus izsaiņoja kareivju priekšā, kam nebija nekā,

—   šie ļaudis, kas virtuvē sakūra milzīgas ugunis, kamēr nabaga kareivjiem, ārā stāvot, savilkās vēders. Ak, šis nožēlojamais ķeizars, kuram vairs nebija ne troņa, ne varas, līdzīgs pazudušam bērnam savā valstī, kuru veda kā nevajadzīgu saini karaspēka bagažā un kurš bija notiesāts izsmieklam vest līdzi sava ķeizariskā nama greznību, savu goda sardzi, savas karietes, savus zirgus, savus pavārus, savus furgonus, visu savu bitēm izrakstīto galma mēteļa greznību, kas mēza sakāves lielceļu asinis un dubļus!

Viena pēc otras nokrita vēl divas granatas. Šķēpele leitnantam Rošā norāva cepuri. Rindas saspiedās ciešāk kopā; izcēlās pēkšņa drūzmēšanās, viļņveidīga kustība, kas atvirzīdamās izplatījās tālu. Balsis aizsmaka no kliedzieniem. Lapuls kliedza kā traks, ka jāejot uz priekšu. Varbūt vēl kāds mirklis, un notiktu briesmīga katastrofa, kāds «glābjas, kas var», kas satriektu šausmīgā jūklī ļaudis šai ielejas šaurumā.

Pulkvedis atskatījās; viņš bija ļoti bāls.

—   Mani bērni, mani bērni, drusku pacietības! Aizsūtīju jau izzināt. Mēs ejam …

Bet negāja, un sekundes bija garas kā gadsimteņi. Zans bija paņēmis Morisu atkal pie rokas, savā lielajā aukstasinībā tam pie auss paskaidrodams, ka viņi, ja biedri spiedīsies virsū, atlēks pa kreisi sānis, lai pēc tam, starp kokiem līzdami, nonāktu viņpus upes. Acīm viņš meklēja brīvstrēlniekus, domādams, ka tiem vajag pazīt apkārtni, bet viņam pasacīja, ka, ejot cauri Rokūrai, tie nozuduši. Un pēkšņi gājiens atjaunojās, apgāja kādu ceļa līkumu un tā patvērās no vācu baterijām. Vēlāk dabūja zināt, ka tās dienas jukās septītā korpusa ceļu aizsprostojusi Bonmēna divizija, četri kirasieru pulki.

Kad simt sestais pulks gāja cauri Anžkūrai, tuvojās nakts. Pa labi kalnu kraujas turpinājās; bet pa kreisi grava paplašinājās, tālumā parādījās zilgana ieleja. Beidzot no Remijī augstienes vakara miglā ieraudzīja bālu, sidrabotu lenti starp bezgalīgām pļavām un laukiem. Tā bija Māsa, šī ilgotā Māsa, kur, likās, sagaida uzvara.

Un, izstiepis rokas pret mazajām, tālajām ugunīm, kas jautri iedegās koku zaļumā šai auglīgajā ielejā, kas vakara mijkrēslī likās maigi pievilcīga, Moriss sacīja Zanam ar priecīgu atvieglojumu kā cilvēks, kas atkal atradis savu mīļoto zemi:

—   Paskaties turp!… Lūk, Sedana!

Remijī ciemā šausmīgs cilvēku, zirgu un ratu jūklis aizsprostoja slipo ielu, kas lokiem nokāpj lejup līdz Māsai. Nogāzē pie baznīcas bija iestrēguši lielgabali un nelika uz priekšu, par spīti lāstiem un pātagu cirtieniem. Lejā, pie vērptuves, kur dun Emanas upes ūdenskritums, ceļu aizsprostoja vesela rinda apgaztu furgonu, kamēr bez aprimas pieaugošais kareivju pūlis lauzās «Maltas krusta» viesnīcā, nesaņemdams pat ne glāzi vīna.

Un šī šausmīgā spiešanās sasniedza savu augstāko pakāpi tālāk, ciema dienvidu galā, ko koku puduris atdala no upes, pār kuru sapieri šorīt bija uzcēluši pontontiltu. Pa labi atradās pārceltuve, pārcēlāja namiņš vientulīgi baltoja krūmu zaļumā. Abos krastos bija sakurti lieli ugunskuri, kuru liesmas, uz brīdi atdzīvodamās, uzkvēloja naktī, apgaismodamas ūdeni un stāvo krastu gaiši kā dienā. Un tad kļuva redzams karaspēka lielais sadrūzmējums, kas te gaidīja, kamēr pa laipām varēja pāriet reizē tikai divi cilvēki un pa tiltu, kas bija tikko trīs metri plats, kavalērija, artilērija, vezumnieki gāja nāvīgi lēnos soļos. Runāja, ka te vēl atrodoties viena pirmā korpusa brigāde un municijas aizsargātāju nodaļa, neieskaitot četrus Bonmēna divizijas kirasieru pulkus. Un aiz tiem nāca viss septītais korpuss, vairāk nekā trīsdesmit tūkstoš vīru, kuriem likās, ka ienaidnieks jau aiz muguras, un tie drudžaini steidzās atrast patvērumu viņā upes krastā.

Uz brīdi visus pārņēma izmisums — kas tad tas? Gāja kopš paša rīta neēduši, izglābās no Harokūras briesmīgās gravas, pateicoties savu kāju izturībai, un viss tas, lai šais jukās un šausmās atdurtos pret kādu nepārejamu šķērsli! Paies, varbūt, vēl stundas, kamēr pienāks pēdējo kārta; un katrs juta, ka prūši, kas neiedrošinājās tos vajāt naktī, dienai austot, būs klāt. Tomēr deva pavēli sasliet šautenes statiņos; apmetās plašajos, kailajos pakalnos, kas stiepās gar Muzonas ceļu, noslīgdami lejup līdz Māsas pļavām. Nopakaļ, kādas augstienes virsotnē, kaujas kārtībā nostājās rezerves artilērija, vērsdama lielgabalus pret gravu, lai vajadzības gadījumā varētu apšaudīt tās izeju. LIn atkal no jauna sākās gaidīšana, sašutuma un baiļu pilna.

Simt sestais pulks pa to laiku bija novietojies augšpus ceļa rugāju laukā, augstu pāri ielejai. Ne labprāt kareivji bija atlikuši savas šautenes un, bīdamies no uzbrukuma, nemierīgi skatījās atpakaļ. Skarbām, noslēgtām sejām viņi klusēja, tikai reti kādu niknu vārdu paklusām norūkdami. Pulkstenis nosita deviņi,

jau pagājušas divi stundas, kopš viņi bija šeit; un, kaut gan viņi bija nežēlīgi noguruši, daudzi nevarēja aizmigt; nogulušies pie zemes, viņi drebēja, tālumā ieklausīdamies vismazākajā troksni. Viņi vairs necīnījās ar mokošo izsalkumu; paēdīs tur lejā, viņpus upes, un ēdis kaut zāli, ja cita nekā neatradīs. Bet sastrēgums, likās, arvien vēl pieauga; virsnieki, kurus ģenerālis Duē bija norīkojis pie tilta, atgriezās ik pa divdesmit minūtēm ar vienu un to pašu uztraucošo ziņu, ka jāgaida vēl stundām. Beidzot ģenerālis nolēma pats sev atbrīvot ceļu līdz tiltam. Bija redzams, ka drūzmā viņš pūlas ātrāk tikt uz priekšu.

Nosēdies ar Zanu nokalnē, Moriss skatījās uz ziemeļiem un atkārtoja kā vakar:

—   Tur lejii ir Sedana… Un rau! tur ir Bazeija .. . Un tad Dūzī, un tad Kariņana, pa labi. Mēs, bez šaubām, sapulcēsimies Kariņanā. Ak, ja būtu diena, tu redzētu, kāds tur plašums!

Un viņš ar rokas mājienu aptvēra bezgalīgo, krēslaino līdzenumu. Debess nebija tik tumša, ka nebūtu iespējams saredzēt melno pļavu platībā upes bālo plūsmu. Atsevišķas koku grupas izveidoja tumšu masu, sevišķi kāda papeļu rinda pa kreisi, kas apkārtni noslēdza kā teiksmains valnis. Tālāk, pašā dibenā, aiz Sedanas, kur kā piespraustas dega mazas, gaišas guntiņas, sabiezēja tumsa, it kā visi Ardenu meži būtu tur nolaiduši savu simtgadīgo ozolu aizkaru.

Zans pievērsa skatienus pontontiltam lejā.

—   Paskaties jel! Viss sabrūk. Mēs pāri netiksim.

Ugunskuri abos krastos dega gaišāk, un to liesmas šai brīdī

kļuva tik gaišas, ka skaidri kā parādībā bija pārredzams viss drausmīgais skats. Zem kavalērijas un artilērijas smaguma, kuras virzījās pāri jau kopš rīta, prāmji, uz kuriem balstījās baļķi, beidzot bija iegrimuši, un tilta segums tādā kārtā atradās dažus centimetrus ūdenī. Patlaban tiltam gāja pāri nepārtrauktā rindā pa pāriem kirasieri, iznirdami no tumsas vienā krastā, lai nozustu otrā; un tilts vairs nebija redzams, viņi, likās, gāja pa ūdens virsu, kur spilgtā gaismā dejoja ugunskuru atspīdums. Zirgi zviedza; plīvojošām krēpēm, saspriegtām kājām bailēs tie virzījās uz priekšu pa šo grīļojošos ceļu, kas zuda zem viņu kājām. Stāvēdami seglu kāpšļos, pavadas pievilkuši, ietinušies savos lielajos, baltajos mēteļos, bez stājas jāja kirasieri, redzamas bija tikai viru sarkanā uguns atspīdumā uzliesmojošās bruņucepures. Un varēja likties, ka spokaini jātnieki ar liesmainiem matiem jāj karā pret tumsu.

No Zana sažņaugtās rīkles izlauzās dziļš vaids.

—   Ak, man gribas ēst!

Ļaudis ap viņiem, par spīti izsalkumā savilktiem vēderiem, pa to laiku bija aizmiguši. Pārāk lielais nogurums, pārvarēdams bailes, visus viņus bija izstiepis gar zemi kā miroņus, ar vaļējām mutēm, zem tumšās debess bez mēness. Kailie pakalni no viena gala līdz otram gaidās grima kā nāves klusumā.

—   Ak, esmu izsalcis, tik izsalcis, ka ēstu vai zemi!

Tā kliedza Zans, kas citkārt bija izturīgs un sāpes panesa klusēdams. Nespēdams vairs pretoties, kliedza pats pret savu gribu bada drudzī, jo trīsdesmit sešas stundas nebija nekā ēdis. Un, redzēdams, ka pulks varbūt ātrāk par divām vai trim stundām neies pāri Māsai, Moriss kaut ko apņēmās.

—   Paklausies, man te kāds tēvocis, Fušāra tēvs, par kuru es tev stāstīju … Tas tur kādus pieci vai seši simt metrus augstāk, un es vilcinājos turp iet; bet, tā ka tu esi izsalcis, tēvocis mums, droši vien, iedos maizi, velns ar’ ārā!

Un viņš veda savu biedru, kas viņam paklausīja. Fušāra tēva mazās lauku mājas atradās pie Harokūras gravas izejas, pakalnu tuvumā, kur rezerves artilērija bija ieņēmusi savas pozicijas. Tā bija zema māja ar diezgan prāvām blakuspiebūvēm, ar šķūni, kūti un zirgu stalli; un viņpus ceļa, kādā pašķūnī zemnieks bija iekārtojis savu apkārtbraukājoša miesnieka gaļas pārdotavu, savu kautuvi, kur pats kāva lopus, kuru gaļu izvadāja vēlāk savos divričos pa ciemiem.

Pienācis klāt, Moriss bija pārsteigts, ka nav redzama neviena uguns.

—   Ak, vecais skopulis būs aizbarikadējies un mums neatvērs!

Bet kāds skats viņam lika apstāties uz ceļa. Ap māju kustējās

ducis kareivju, izbadējušies sirotāji, kas gribēja izmēģināt savu laimi. Sākumā viņi sauca, tad klauvēja; un tagad, redzēdami, ka māja paliek tumša un klusa, dauzīja durvīs ar šauteņu laidēm, lai uzlauztu atslēgu. Rupjas balsis lādējās.

—   Deviņi pērkoni! Uz priekšu! Lai put viss, ja neviena te nav!

Pēkšņi bēniņu lūkas slēģi atsprāga vaļā, parādījās liels vecis blūzē, ar kailu galvu, sveci vienā rokā, šauteni otrā. Zem viņa cietajiem, baltajiem matiem iezīmējās četrstūrainā, dziļām grumbām izvagotā seja ar spēcīgu degunu, lielām, bālām acīm, stūrgalvīgu smakru.

—   Vai jūs esat laupītāji, ka visu sasitat! — kliedza viņš skarbā balsī. — Ko tad jūs gribat?

Kareivji, drusku apmulsuši, atkāpās.

—   Mēs mirstam no bada, mēs gribam ēst.

—        Man nekā nav, nav ne garozas… Vai jūs domājat, ka te ir krājumi, ar kuriem var pabarot simttūkstoš vīru? Šorīt te bija citi, ģeneraja Dikro ļaudis, kas gāja te garām un man visu paņēma.

Viens pēc otra kareivji pienāca atkal tuvāk.

—         Tomēr atveriet, mēs atpūtīsimies, jūs mums kaut ko tomēr •atradīsiet…

Un viņi jau atkal dauzīja durvis, kad vecis, nolicis sveci uz palodzes, pielika ieroci pie pleca.

—       Tik tiešām, kā man blakus šī svece, es nošaušu pirmo, kas skars durvis!

Un tagad būtu sācies cīniņš. Atskanēja lāsti, kāda balss kliedza, ka jānorēķinās ar šo cūku zemnieku, kurš tāpat kā citi savu maizi labāk ūdenī iemetot, nekā kādu kumosu kareivjiem atdodot. Un šauteņu stobri vērsās pret viņu, draudot viņu nošaut tieši uz vietas, bet viņš nemaz nevairījās, nikns un stūrgalvīgs, sveces gaismā labi saredzams.

—   Nav nekā! Pat ne garozas… Visu man paņēma!

Izbijies Moriss ar 2anu pieskrēja klāt.

—   Biedri, biedri! …

Viņš nolieca uz leju kareivju šauteņu stobrus un, galvu uz augšu pacēlis, lūdzošā balsī sacīja:

—        Klausieties, esiet prātīgs! Vai jūs mani nepazīstat? Tas esmu es.

—   Kas, tu?

—  Moriss Levasērs, jūsu māsasdēls.

Fušāra tēvs atkal paņēma sveci. Bez šaubām, viņš to pazina. Bet viņš stūrgalvīgi palika pie sava lēmuma nedot ne glāzi ūdens.

—       Māsasdēls vai arī ne, kas to lai tumšā naktī izšķir? … Taisieties visi prom, vai es šaušu!

Un, kamēr kareivji klaigāja, draudēdami viņu nošaut un pielaist uguni viņa būdai, viņam bija tikai viens sauciens, kuru viņš atkārtoja vai divdesmit reižu.

—   Taisieties prom visi, vai es šaušu!

—       Pat uz mani, tēv? — pēkšņi jautāja kāda spēcīga balss, pārvarēdama troksni.

Pārējie bija atkāpušies, sveces plīvojošā gaismā parādījās vaktmeistars. Tas bija Onorē, kura baterija atradās nepilnu HiviFimt metru attālu un kurš jau pāris stundas cīnījās ar neatvairāmu dziņu pieklauvēt pie durvīm. Viņš bija zvērējis nekad vairs nekāpt par šo slieksni, kopš četriem gadiem, kamēr atradās karaklausībā, nebija apmainījies vēstulēm ar šo tēvu, kuram viņš tik īsiem vārdiem tagad uzsauca. Sirotāji jau dzīvi apspriedas, ko darīt. Vecā dēls un apakšvirsnieks! Neko neizdarīsi, lieta iet uz jauno pusi, labāk pameklēt tālāk. Un viņi aizbēga, nozuzdami nakts tumsā.

Kad Fušārs saprata, ka viņš izglābts no laupīšanas, viņš vienkārši bez jebkāda saviļņojuma teica, it kā savu dēlu vēl vakar būtu redzējis:

—   Tas tu … Labi, es nokāpšu lejā.

Tas vilkās ilgi. Bija dzirdams, ka viņš mājā atslēdz un aizslēdz atslēgas, rīkodamies ka saimnieks, kas pārliecinās, ka viss savā vietā. Beidzot durvis atvērās, bet tikai drusku, spēcīgas rokas saturētas.

—   Nāc iekšā, bet neviens cits!

Tomēr viņš nespēja liegt naktsmāju savam māsasdēlam, kaut arī izjuta redzamu nepatiku.

—   Nu labi, nāc arī tu.

Un viņš cietsirdīgi aizcirta durvis Zana priekšā, Morisam nācās viņu lūgt. Bet viņš pretojās: nē, nē! Nepazīstami ļaudis viņam nav vajadzīgi, zagļi, kas sadauzītu viņa mēbeles! Beidzot Onorē ar pleca spiedienu ielaida iekšā biedru, un vecais, apspiestus draudus rūkdams, piekāpās. Savu šauteni viņš nebija izlaidis no rokām. Ievedis tos lielajā istabā, šaiiteni nolicis pie ēdienu skapja un sveci uz galda, viņš nogrima stūrgalvīgā klusēšanā.

—   Redziet, tēvs, mēs mirstam no bada, jūs pasniegsiet mums visiem vismaz maizi un sieru!

Viņš neatbildēja, likās nedzirdam, vienmēr atgriezās pie loga, lai paklausītos, vai netuvojas atkal kāda jauna banda apsēst viņa māju.

—  Tēvoci, redziet, Zans ir kā brālis. Viņš manis labā ir atrāvis sev pēdējo kumosu. Un mēs kopā esam tik daudz izcietušil

Vecais pagriezās, pārliecinājās, ka nekas nav nozudis, uz kareivjiem pat nepaskatīdamies. Un beidzot viņš bija nolēmis, vienmēr vēl ne vārda nerunādams. Pēkšņi viņš atkal paņēma sveci, pamezdams tos tumsā, noslēdza aiz sevis rūpīgi durvis, lai neviens viņam nesekotu. Bija dzirdams, ka viņš nokāpj pa pagraba kāpnēm. Tur viņš palika ļoti ilgi. Un, kad viņš atgriezās, visu aiz sevis no jauna aizsprostodams, viņš nolika galda vidū lielu maizes klaipu un sieru, vienmēr vēl klusēdams, bet pēc tam, kad dusmas bija pārgājušas, viņš klusēja tikai ar nodomu, jo nekad nevar zināt, kurp aizved runāšana. Pie tam trīs vīri rijīgi metās uz barību. Un dzirdams bija tikai viņu žokļu kustību troksnis.

Onorē piecēlās un atnesa pie ēdienu skapja nolikto krūzi.

—   Tēvs, jūs gan varētu mums pasniegt vīnu.

Apmierinājies un pašpārliecināts, Fušārs atguva savu valodu.

—  Vīnu! nē, tā man vairs nav, nav vairs ne pilītes!.. . Dikro ļaudis man visu izdzēra, visu apēda, visu izlaupīja!

Viņš meloja, un, kaut gan ļoti pūlējās to noslēpt, tas bija redzams no viņa lielo, bālo acu mirkšķināšanas. Kopš divām dienām viņš bija noglabājis savus lopus, savus mājlopus tāpat kā kautuvei paredzētos, aizvezdams tos naktī, un noslēpis nezin kur, kādā meža dziļumā, atstātās akmeņlauztuvēs. Un stundām viņš bija nodarbojies, lai visu mājās noslēptu, vīnu, maizi, pēdējos ēdamlietu krājumus, pat miltus un sāli, ka, tiešām, meklēt skapjos būtu bijis veltīgi. Maja bija tīra. Viņš pat bija atsacījies ko pārdot pirmajiem kareivjiem, kas ieradās. Nevareja zināt, varbūt būs izdevīgāki gadījumi, un šā viltīgā un pacietīgā skopuļa galvā neskaidri brieda doma par tirgošanos.

Moriss, kas bija paēdis, pirmais uzsāka sarunu.

—   Vai sen jau, kā esat redzējuši manu māsu Henrieti?

Vecais turpināja staigāt pa istabu, uzmezdams skatienus

Zanam, kas rija milzīgus maizes gabalus, un, nesteigdamies, kā pēc ilgas pārdomas, teica:

—   Henrieti, jā, pagājušā mēnesī redzēju viņu Sedanā. Bet šorīt redzēju Veisu, viņas vīru. Viņš pavadīja savu principālu Delaherša kungu, kas viņu bija paņēmis līdzi savā karietē, lai noskatītos, kā armija iet cauri Muzonai, tikai tā patikai, aiz ziņkārības …

Pa zemnieka noslēgto seju pārlidoja dziļa ironija.

—   Varbūt tomēr viņi šo armiju redzēja par daudz un nevarēja par to diezgan priecāties, jo, sākot no pulksten trijiem, ielās vairs nevarēja kustēties, tādā mērā tās aizsprostoja bēgošie kareivji.

Tai pašā mierīgajā un it kā vienaldzīgajā balsī viņš pastāstīja dažus sīkumus par to, kā sakauts piektais korpuss, ko bavarieši pārsteiguši pie Bomonas, viru gatavojot, piespieduši atkāpties un atspieduši līdz Muzonai. ‘Nekārtībā bēgošie un no panikas kā prātu zaudējušie kareivji, šķērsodami Remijī, viņam klieguši, ka de Feijī viņus atkal pārdevis Bismarkam. Un Moriss pārdomāja par pēdējo divu dienu neprātīgajiem gājieniem, par maršala MakMahona pavēlēm, kurš, steidzinādams atkāpšanos, par katru cenu gribēja pāriet Māsu, pēc tam kad neizprotamā nenoteiktībā %

8 E. Zolā — Sabrukums 1 ļ Q bija pazaudēts tik daudz dārga laika. Tagad bija par vēiu. Toreiz, kad maršals sašuta, atrodot septīto korpusu Ošā, kad tam pēc priekšraksta vajadzēja būt Bezāsā, viņš, bez šaubām, bija pārliecināts, ka piektais korpuss jau apmeties Muzonā, kamēr patiesībā, aizkavējies Bomonā, tas ļāva tur sevi iznīcināt. Bet ko varēja prasīt no slikti vadītas, gaidot un bēgot demoralizētas, badā mirstošas un nogurušas armijas?

Fušārs bija beidzot nostājies Zanam aiz muguras, izbrīnījies, redzot zūdam kumosu pēc kumosa. Auksti un izsmejoši viņš teica:

—   Hm? Iet labāk?

Kaprālis pacēla galvu un atbildēja ar tādu pašu zemnieka skarbumu:

—   Ja, iet jau uz labo pusi, pateicos.

Onorē, kopš bija šeit, kaut gan juta lielu izsalkumu, tomēr reizēm aprima est un klausījās kādā troksnī, ko iedomājas sadzirdējis. Ja viņš pēc iekšējas cīņas ar sevi tomēr bija lauzis savu zvērestu nekad vairs nepārkāpt šās mājas slieksni, tad tikai aiz neatvairāmas vēlēšanās redzēt Silvini. Viņš glabāja zem krekla pie krūtīm no viņas Reimsā saņemto vēstuli, šo mīļo vēstuli, kurā viņa tam pasacīja, ka vienmēr to mīlējusi, ka mīlēs arvien tikai viņu, neskatoties uz briesmīgo pagātni, uz Goliātu un mazo Šarlo, kas viņai bija no šā cilvēka. Un viņš domāja tikai par viņu, nemiera pilns, ka nav to vēl redzējis, viss sevī sastingdams, lai tēvs viņa satraukumu nepamanītu. Bet dziņa bija stiprāka, un viņš jautāja, cenzdamies runāt dabiskā balsī:

—   Un Silvīne, vai viņas te vairs nav?

Fušārs uzmeta dēlam greizu skatienu, kurā paspīdēja apslēpti smiekli.

—   Tomēr, tomēr.

Pēc tam viņš apklusa un ilgi klepoja; pēc brīža klusēšanas artileristam bija jāatsak no jauna:

—   Viņa, laikam, jau guļ?

—   Nē, nē.

Beidzot vecim labpatika paskaidrot, ka viņš šorīt kā arvien savos divričos aizbraucis uz tirgu Rokūrā un savu kalponi paņēmis līdzi. Ja karaspēks iet cauri pilsētai, tad tas vēl nav iemesls, lai cilvēki pārtrauktu ēst gaļu un tirgoties. Kā katru otrdienu, tā arī šoreiz viņš bija aizvedis aunu un vērša ceturksni; jau beidzis pārdot, kad septītā korpusa pienākšana to ierāvusi briesmīgā drūzmā. Skrējuši, grūstījušies. Baidīdamies, ka neatņem viņam raius un zirgu, viņš aizbraucis, pametot Silvīni, kurai ciemā vēl bijis kas jānokārto.

—   Gan jau viņa drīz atgriezīsies, — nobeidza viņš mierīgā balsī. — Būs iegājusi pie sava krusttēva, arsta Dališāna'. Viņa tomēr ir drošsirdīga meiča, kaut gan šķiet, ka prot tikai paklausīt… Tiešām, viņai daudz labu īpašību.

Vai viņš zobojās? Varbūt vēlējās paskaidrot, kāpēc paturējis pie sevis kalponi, kas viņu bija savedusi naidā ar dēlu, un turklāt kad viņai bija prūša bērns, no kura viņa atteicās šķirties? No jauna viņš glūnoši paskatījās, klusu sevī smiedamies.

—   Šarlo guj tur viņas istabā, un droši vien viņa drīz būs klāt.

Drebošām lūpām Onorē tik cieši paskatījās uz savu tēvu, ka

tas no jauna saka staigāt pa istabu. Un atkal iestājās bezgalīga klusēšana, kamēr Onorē mechaniski grieza maizi un vienmēr vēl pda. Ari 2ans turpināja ēst, nejuzdams vajadzību kādu vārdu pasacīt. Paēdis, elkoņiem uz galda atspiedies, Moriss pārlaida skatienu istabas iekārtai, vecajam ēdienu skapim, vecajam pulkstenim, atminēdamies tas vasaras brīvlaika dienas, ko kādreiz Remiji bija pavadījis ar savu māsu Henrieti. Laiks pagāja, pulkstenis nosita vienpadsmit.

—   Pie velna! Ka tikai citi neaiziet! — viņš norūca.

Viņš atvēra logu, pie kam Fušārs nepretojās. Visa ieleja viļņoja kā tumsas jūra. Tomēr, kad acis bija pieradušas, varēja skaidri saredzēt tiltu, ko no abiem krastiem apgaismoja ugunskuri. Vēl vienmēr gāja kirasieri savos lielajos, baltajos mēteļos, līdzīgi spokainiem jātniekiem, kuru zirgi, kā baiļu vēja pātagoti, soļoja virs ūdens. Un tā bez gala, nebeidzami lēni, virzījās tālāk spokainais gājiens. Pa labi, kailās nogāzes, kur gulēja karaspēks, palika nekustīgas kā nāves klusumā.

—   Ak, jā! — Moriss izmisis atmeta ar roku, — vajadzēs gaidīt līdz rītam.

Logu viņš bija atstājis plaši atvērtu. Fušārs, paķēris šauteni, atspiedies uz palodzes, ar jaunekļa veiklību izlēca ārā. Kādu brīdi bija dzirdams, ka viņš kā sargkareivis staigā noteiktiem soļiem turp un atpakaļ; pēc tam skanēja tikai tālais neskaidrais troksnis no pārslogotā tilta: bez šaubām, vecais bija apsēdies kaut kur ceļmalā un jutās tur mierīgāks, jo varēja redzēt briesmas tuvojamies un ar vienu lēcienu būt klāt, lai aizstāvētu savu māju.

Onorē tagad katru minūti skatījās pulkstenī. Viņa nemiers auga. No Rokūras līdz Rernijī bija tikai seši kilometri; jauna un spēcīga sieviete kā Silvīne varēja šo ceļa gabalu noiet kaut

stundā. Kāpēc viņa nebija vēl šeit? Jau pagājušas bija stundas, kopš vecis viņu bija nozaudējis vesela armijas korpusa burzmā, kas pārplūdināja apvidu un aizsprostoja ceļus. Droši vien, bija notikusi kāda nelaime; un viņam tēlojās kļūmīgas ainas, redzēja Silvīni laukos nomaldījušos un zirgu samītu.

Bet pēkšņi visi trīs piecēlās. Kāds skrēja lejup pa ceļu, un bija dzirdams, ka vecis sakārto savu šauteni.

—   Kas nāk? — viņš bargi uzsauca. — Vai tu tā, Silvīn?

'Atbildes nebija. Viņš draudēja šaut, jautājumu atkārtodams.

Beidzot aizelsusies, nomākta balss tikko izdvesa:

—   Jā, jā, Fušāra tēv, tā esmu es.

Tad tūlīt viņa iejautājās:

—   Un Šarlo?

—   Viņš guļ.

—   Ak, ļoti pateicos!

Tagad viņa vairs nesteidzās; ar dziļu nopūtu gaisa visas viņas bailes un viss viņas nogurums.

—   Iekāp pa logu! — piebilda Fušārs. — Tur viesi.

Un, ielēkusi istabā, viņa pārsteigta apstājās šo trīs vīru priekšā. Sveces plīvojošā gaismā viņa likās tumši iedegusi, kupliem, melniem matiem, lielām, skaistām acīm, kas darīja daiļu viņas iegareno seju, mierīgo un spēka pilno savā padevībā. Bet tikko Silvīne bija ieraudzījusi Onorē, visas viņas sirds asinis saskrēja tai vaigos; un tomēr viņa nebija pārsteigta, viņu te atrodam, skriedama no Rokūras visu laiku viņa bija par viņu domājusi.

Onorē juta, ka viņam aizžņaudzas kakls un pagurst sirds, bet izlikās pavisam mierīgs.

—   Labvakar, Silvīn!

—   Labvakar, Onorē!

Tad, lai nebūtu jāraud, viņa pagrieza savu galvu un uzsmaidīja Morisam, kuru viņa pazina. Zans viņu traucēja. Viņai trūka elpas, viņa noņēma no kakla zīda lakatu.

Onorē atsāka sarunu, bet izvairījās viņu uzrunāt ar «tu» kā senāk:

—        Mēs, Silvīn, bijām par jums norūpējušies daudzo prūšu pēc, kas tuvojas.

Pēkšņi viņa nobālēja, viņas seja pārvērtās; neapzinīgi vina pagriezās pret istabu, kur gulēja Šarlo, un, atgaiņādamās rokām kā no kāda riebīga rēga, nomurmināja:

—   Prūši! Ak jā, jā, es viņus redzēju!

Kā bez spēka viņa atkrita krēslā un stāstīja, ka, septītajam

korpusam Rokūrā ienākot, viņa patvērusies pie sava krusttēva, ārsta Dališāna, domādama, ka Fušāra tēvam ienāks prātā aizbraucot te paņemt viņu lidzi. Lielajā iela bijusi tāda drūzma, ka ne suns tur nebūtu iedrošinājies cauri tikt. Un līdz pulksten četriem viņa pacietīgi gaidījusi un mierīgi palīdzējusi dāmām plucināt šarpiju, jo ārsts, domādams, ka varbūt šurp atsūtīs ievainotos no Mecas un Verdenas, ja tur norisinātos kaujas, jau kopš divām nedējām nopūlējās ierīkot mērijas lielajā zālē ambulanci. Ieradās ļaudis, kas sacīja, ka ambulance drīz vien būšot noderīga; un tiešām, no pusdienas laika izdzirduši lielgabalu troksni Bomonas virzienā. Bet tas vēl bijis tālu, ļaudis nebaidījušies, kad pēkšņi, pēdējiem franču kareivjiem Rokūru atstājot, ar briesmīgu troksni kritis šāviņš, ielauzdams tuvējās mājas jumtu. Vēl divi sekojuši; kāda vācu baterija apšaudījusi septītā korpusa arjergardu. Ievainotie no Bomonas bija jau ieradušies mērijā; baidījās, ka kāda granata tos varētu nobeigt uz salmu paklāja, kur tie gaidīja, kamēr ārsts nāks tos operēt. Kā neprātīgi no šausmām, ievainotie cēlās augšā, gribēdami glābties pagrabos, kaut arī ievainotie locekļi lika tiem sāpēs iekliegties.

—   Un tad, — turpināja Silvīne, — es nezinu, kā tas notika, pēkšņi iestājās klusums. Es pakāpos logā, no kura varēja redzēt ielu un laukus. Neredzēju vairs neviena, sarkanās biksēs neviena vairs nebija, kad izdzirdu smagus soļus; kāda balss kaut ko kliedza, un tūlīt šauteņu laides atsitās pret zemi… Tur lejā ielā bija mazi, melnās uniformās, netīra izskata vīri, ar lielam galvām, bruņucepurēs kā mūsu ugunsdzēsējiem. Man sacīja, ka tie esot bavarieši… Kad atkal paskatījos, ak, ko es ieraudzīju! Es redzēju tos tūkstošiem un vēlreiz tūkstošiem slēgtās rindās pa ceļiem, pa laukiem, pa mežiem, bez gala. Drīz no tiem melnoja visa apkārtne. Tie nāca kā melni plūdi, melni siseņu bari, vēl un vēl, tā ka īsā laikā zeme vairs nebija redzama.

Viņa nodrebēja un atkārtoja savu kustību, it kā gribētu ar rokas mājienu aizbiedēt briesmīgās atmiņas.

—   Un to, kas notika pēc tam, to nevar nemaz iedomāties… Likās, ka šie ļaudis gājuši jau kopš trim dienām un kā traki kāvušies pie Bomonas. Viņi beidzās nost no bada, izvalbītām acīm, gandrīz ārprātīgi… Virsnieki pat nemēģināja viņus savaldīt, viņi iebruka mājās un veikalos, ielauza durvis, izdauzīja logus, sadauzīja mēbeles, meklēdami ko ēdamu un dzeramu, aprīdami vienalga ko, kas nāca tiem rokās. . . Pie tirgotāja Simono kunga es pati redzēju kādu, kas no mucas ar savu bruņucepuri smēla sīrupu. Daži grauza jēlu taukumu. Vel citi gremoja miltus. Runāja, ka kopš paris dienām, kamēr pilsētai gāja cauri kareivji, nekas vairs nav palicis, un prūši tomēr atrada, bez šaubām, noslēptos produktus; tādā kārtā satrakoti, viņi visu sadauzīja, domādami, ka viņiem liedz barību. Nepilnas stundas laikā sīktirgotavās, maiznīcās, gaļas tirgotavās, pat pilsoņu dzīvokļos bija izdauzīti visi logi, izlaupīti visi skapji, pagrabi ieņemti un iztukšoti… Pie ārsta, jūs līdzīgu lietu nevarēsiet iedomāties, es redzēju kādu resnu kareivi, kas apēda visas ziepes. Bet sevišķi tie postīja pagrabus. Mēs augšā dzirdējām, kā viņi gaudoja kā zvēri, dauzīja pudeles, atvēra mucām krānus, pa kuriem vīns šļācās ar strūklakas troksni. Viņi atgriezās augšup sarkanām rokām, it kā izlieto vīnu smēluši plaukstām .. . Un redziet, kas notiek, kad cilvēks pārvēršas par mežoni; Dališāna kungs veltīgi pulējas atturēt kādu kareivi izdzert litru opija sīrupa, ko tas bija atradis. Droši vien nelaimīgais jau miris, tik briesmīgi viņš mocījās, kad devos projām.

Silvīne šausmās nodrebēja un abām rokām aizsedza acis, lai vairs neredzētu.

—   Nē, nē! Par daudz esmu redzējusi, es nosmoku!

Fušāra tēvs, kas joprojām bija palicis uz ceļa, nostājās pie loga, lai klausītos; un stāsti par šīm laupīšanām viņu padarīja domīgu: viņam bija stāstījuši, ka prūši par visu samaksā, un tagad arī tie būs zagļi? Arī Moriss un Zans satraukumā noklausījās sīkumus par šo ienaidnieku, kuru bija redzējusi šī sieviete un kuru tie nebija varējuši sastapt visu mēnesi, kopš karoja; bet Onorē, sāpēs savilktām lūpām, klusēdams noraudzījās viņā, domādams tikai par viņu un par to seno nelaimi, kas viņus bija šķīrusi.

Bet tai brīdī atvērās blakusistabas durvis un parādījās mazais Šarlo. Viņš laikam bija izdzirdis mātes balsi un atskrējis vienā krekliņā, lai viņu noskūpstītu. Zēns bija sārti balts, ļoti ņiprs, gaišām, pinkainām matu cirtām un lielām, zilām acīm.

Silvīne nodrebēja, viņu tik pēkšņi ieraugot, it kā pārsteigta no tēla, ko viņš tai atgādināja. Vai viņa vairs nepazina sava mīļotā bērna, izbijusies to uzlūkodama kā savu murgu iemiesojumu? Tad viņa sāka raudāt.

—   Mans nabaga mazais!

Samulsusi viņa apskāva bērnu un spieda to pie savām krūtīm, kamēr Onorē, nobālēdams, konstatēja ārkārtīgo Sarlo līdzību ar Goliātu; tā bija tā pati četrstūrainā, gaišmatainā galva, īsta ģermāņu rase jaukā bērnības veselības stāvoklī, smaidoša un svaiga. Prūša dēls, prūsis, kā viņu saukāja Remijl zobgaļi! Un šī franču māte, kas spieda to pie savas sirds, vēl pilnīgi apjukusi, asiņojot no ienaidnieka iebrukuma ainas.

—   Mans nabaga mazais, esi prātīgs, ej atkal gulēt!… Čuči, mans nabaga mazais!

Silvīne aiznesa zēnu. Kad viņa atgriezās no blakusistabas, viņa vairs neraudāja, viņa bija atguvusi atkai savu mierīgo, padevīgo un drosmīgo seju.

—   Un ko tad prūši? — atsāka Onorē drebošā balsī.

—   Ak jā, prūši… Viņi visu salauza, visu izlaupīja, visu apēda un visu izdzēra. Viņi nozaga arī veļu, galdautus, palagus, pat logu aizkarus, saplēsdami tos garās strēmelēs, lai aptītu ap kājām. Es redzēju, ka dažiem no tiem kājas bija vienās vātīs, tik daudz viņi bija gājuši. Iepretim ārsta mājai, strauta mala, bija kada kareivju nodaļa, noāvušies tās kareivji tina savas kājas mežģinēm apšūtos sieviešu kreklos, kurus, bez šaubām, bija nozaguši rūpnieka sievai, skaistajai Lefevra kundzei… Laupīšana turpinājās līdz nak,tij. Namos nebija vairs ne durvju, ne logu, ar visiem saviem apakšstāva dobumiem tie rēgojās uz ielas pusi, un iekšā bija saredzamas mēbeļu drumslas, īsts grautiņš, kas saniknoja pat mierīgos… Es biju kā pratu zaudējusi un nevarēju ilgāk palikt. Velti viņi mēģināja mani aizturēt, sacīdami, ka ceļi esot aizsprostoti, ka mani droši vien nonāvēšot, es aizgāju un, atstādama Rokūru, tūlīt metos iekšā laukos, pa labi. No Bomonas brauca rati, kaudzēm pieblīvēti gan ar frančiem, gan prūšiem. Divi man pabrauca tumsā pavisam tuvu garām, un dzirdami bija kliedzieni un vaidi; un es skrēju, ak, kā es skrēju šķērsām pāri laukiem, cauri mežiem, nemaz vairs nezinu, kur, apmezdama lielu līkumu uz Vilēras pusi… Trīs reizes es noslēpos, jo likās, ka tuvojas kareivji. Bet satiku tikai vēl vienu sievieti, kas arī skrēja, glābdamās no Bomonas, un tā man pastastīja par lietām, no kurām mati uz galvas stāvus ceļas.. . Beidzot esmu šeit, ļoti nelaimīga, ak, cik ļoti nelaimīga!

Asaras no jauna aizrāva Silvīnei elpu. Pret savu gribu, kā apmāta, viņa atgriezās pie visām šīm lietām, viņa atkārtoja, ko viņai bija stāstījusi sieviete no Bomonas. šī sieviete, kas dzīvojusi ciema lielajā ielā, uznākot naktij, redzējusi, ka garām iet vācu artilērija. Gar abām ceļmalām kareivji gājuši ar degošām darvas lāpām rokas, apgaismodami šoseju ar sarkanu atspīdumu kā no ugunsgrēka. Un pa vidu kā straume vēlušies zirgi, lielgabali, municijas kastes, aizdrāžoties garām briesmīgā elles jonī. Tā bija satrakotā uzvarētāja steiga, franču karapulku velnišķīgāvajāšana, lai beidzot galīgi tos satriektu kaut kur kādā dzijā gravā. Nekā neievēroja, sadragāja visu, visam drāzās pāri. Ja nokrita kāds zirgs, streņģes tūlīt lika pārgrieztas un to novēla nost, aizslaucīja, aizmeta projām kā asiņainu vraku. Ja pārskriet pār ceļu mēģināja cilvēki, viņus tāpat samina un sakapāja riteņi. Šai orkānā izsalkušie zirgu vadītāji pat ne uz brīdi neapstājās, uztverdami gaisā maizi, ko viņiem meta, kamēr lāpu nesēji durkļu galos tiem snieguši lielus gaļas gabalus. Tad ar tiem pašiem durkļiem badījuši zirgus, tā ka tie kā ārprātīgi joņojuši vēl ātrāk. Un nakts ritējusi, bet artilērija vienmēr vēl joņojusi garām, vētras pieaugošā niknumā, mežonīgiem urā saucieniem atskanot.

Kaut gan Moriss veltīja uzmanību šim stāstam, tomēr, noguruma mākts, pēc bagātīgās maltītes, viņš ļāva galvai atslīgt uz galda rokās. Žans vēl kādu brīdi cīnījās ar miegu, tad arī viņu tas uzvarēja, un viņš aizmiga galda otrā galā. Fušāra tēvs atkal bija aizgājis uz ceļu, un Ono^ē palika viens ar Silvīni, kas tagad nekustīgi sēdēja pie plaši atvērtā loga.

Tad vaktmeistars piecēlās un piegāja pie loga. Nakts arvien vēl bija dziļa un tumša, pilna kareivju smagās elpas. Bet tad sākās citi, diktāki trokšņi, kaut kas atsitās un brakšķēja. Tagad lejā pa pusnogrimušo tiltu gāja pāri artilērija. Izbijušies no plūstošā ūdens, zirgi cēlās uz pakaļkājām. Municijas kastes sazvēlās, un tās bija pilnīgi jāiegāž upē. Un, vērodams šo tik lēno un grūto pāreju, kas sākās jau vakar un nebeigsies, droši vien, vēl nākamajā dienā, jaunais cilvēks domāja par kādu citu artilēriju, kuras mežonīgā straume gāzās caur Bomonu, visu sagraujot, cilvēkus un dzīvniekus samaļot, lai tiktu ātrāk uz priekšu.

Onorē piegāja pie Silvīnes un nakts tumsā, kas, likās, drebēja neapvaldāmās šalkās, klusu jautāja:

—   Jūs esat nelaimīga?

—   Jā gan, nelaimīga!

Viņa juta, ka viņš runās par riebīgo lietu, un nodūra galvu.

—   Sakiet, kā tas notika? … Es gribētu zināt.. .

Bet viņa nespēja atbildēt.

—   Vai jūs piespieda?… Vai jūs piekritāt?

Tad viņa aizsmakušā balsī nomurmināja:

—   Mans dievs! Es nezinu, es jums zvēru, ka es pati nezinu .. . Bet, redziet, būtu tik nejauki, ja es melotu! Nē, es nevaru taisnoties, nevaru sacīt, ka viņš mani būtu sitis.. . Jūs bijāt prom, biju kā prātu zaudējusi, un tas notika, nezinu, nezinu, kā!

Silvlnei aizrāvās elpa raudās, un viņš, bāls un ari ar sažņaugtu kaklu, kādu brīdi gaidīja. Tomēr doma, ka viņa negrib melot, viņu nomierināja. Viņš turpināja to izjautāt, viņa smadzenēs darbojās viss tas, ko nebija līdz šim izpratis.

—   Mans tēvs jūs tomēr paturēja šepat?

Viņa pat nepaskatījās, nomierinājās, atgūdama savu drosmīgo padevību.

—   Es strādāju viņa darbu, mans uzturs nekad nav daudz izmaksājis, un, tā kā tagad jābaro viena mute vairāk, viņš man tāpēc pamazināja algu… Tagad viņš it iabi zina, ka visu, ko viņš pavēl, esmu spiesta izpildīt.

—   Bet jūs, kāpēc jūs palikāt?

Pārsteigta viņa to uzlūkoja.

—   Bet kurp lai es būtu gājusi? Seit vismaz mēs, mans mazais un es, esam paēduši un mūs liek mierā.

Iestājās atkal klusums, tagad tie raudzījās viens otram acīs; tālumā pār tumšo ieleju cilvēku masu elpa cēlās spēcīgāk, kamēr lielgabalu rīboņa pa pontontiltu turpinājās bez gala. Bija dzirdams kāds spalgs kliedziens, cilvēka vai dzīvnieka vientuļš kliedziens, kas bezgalīgi žēls pāršķēla tumsu.

—   Klausieties, Silvīn, — lēni atsāka Onorē, — jūs atsūtījāt man vēstuli, kas mani tā iepriecināja. Nekad es nebūtu atgriezies. Bet šī vēstule, ko vēl šovakar pārlasīju, runā par lietām, kuras labāk neviens nebūtu spējis izteikt…

Dzirdot par to runājam, viņa nobālēja. Varbūt viņš dusmojās, ka viņa tam iedrošinājusies rakstīt kā nekrietna sieviete? Bet kad Onorē turpināja paskaidrot, viņa visa piesarka.

—   Es labi zinu, ka jūs negribat melot, un tāpēc arī ticu tam, kas šeit uz papīra uzrakstīts… Jā, tagad es pilnīgi ticu.. . Jums bija taisnība, kad domājāt, ka gadījumā, ja es kristu karā, jūsu neredzējis, man būtu bijis ļoti grūti šķirties no dzīves, domājot, ka jūs mani nemīlat. Un tā kā jūs mani mīlat vēl vienmēr un mīlējusi esat tikai mani…

Viņa valoda sajuka, ārkārtīga saviļņojuma pārņemts, viņš neatrada vairs vārdu.

—   Klausies, Silvīn, ja šie prūšu cūkas mani nenošauj, es gribu, lai tu atka'l kļūsti mana, jā, mēs precēsimies, tiklīdz es atgriezīšos no karadienesta.

Viņa izslējās taisna, iekliedzās un krita jaunā cilvēka rokās. Runāt viņa nespēja, visas asinis viņai saskrēja sejā. Onorē bija apsēdies uz krēsla un paņēmis viņu uz ceļiem.

—      Es daudz par to biju domājis, un tas bija tas, ko es tev gribēju pasacīt, šurp atnācis… Ja mans tēvs mums liegs savu piekrišanu, mēs no tā aiziesim, pasaule ir plaša… Un tavs mazais, — viņu nevar nogalināt, dieva dēļ! Augs citi, un es to beidzot viņu barā vairs nemanīšu.

Tā bija piedošana. Viņa cīnījās pret šo neaptveramo laimi, viņa beidzot murmināja:

—   Nē, tas nav iespējams, tas ir par daudz. Varbūt tu kādreiz to nožēlosi… Bet cik tu, Onorē, esi labs, un kā es tevi mīlu!

Ar skūpstu uz lūpām viņš lika tai apklust. Un viņai nebija vairs spēka noraidīt laimi, kas pie viņas bija atnākusi, visa laimīgā dzīve, kura likās zudusi uz visiem laikiem. Ar pēkšņu neatvairāmu aizrautību viņa to apvija abām rokām un pieglaudušies noskūpstīja savukārt ar visu savu sievietes spēku, kā savu atgūto dārgumu, kas tagad pieder tikai viņai, ko neviens viņai vairs neatņems. Viņš piederēja viņai no jauna, un viņa labāk nomirs, nekā ļaus viņu sev atņemt.

Bet tai brīdī cēlās kāds troksnis, lielais atmodas nemiers, kas pildīja tumsu. Izkliedza pavēles, skanēja signāltaures, un pa kailo apvidu saviļņojās ēnas kā neskaidra, kustīga jūra, kuras viļņi jau vēlās lejup uz ceļa pusi. Leja, abos krastos, dzisa ugunskuri, bija redzamas tikai juceklīgi soļojošas masas, un nevarēja saskatīt, vai pāriešana pār upi vēl turpinās. Un nekad vēl tumsai nebija cauri šalcis tāds nemiers un tādas bailes un šausmas.

Fušāra tēvs bija pienācis pie loga un uzsauca, ka visi dodas tālāk. Atmodušies, drebinādamies un sastinguši, Zans un Moriss piecēlās. Onore cieši satvēra Silvīnes rokas savējās.

—   Zvēru tev … Gaidi mani!

Viņa neatrada ne vārda, visa viņas dvēsele bija viņas pēdējā, ilgā skatienā, kad vēroja, kā viņš izlēca pa logu, lai skriešus sasniegtu savu bateriju.

—   Ardievu, tēvs!

—   Ardievu, mans dēls!

Un tas bija viss, zemnieks un kareivis šķīrās atkal tāpat, neapskaudamies, kā bija satikušies, šķīrās kā tēvs un dēls, kam nav vajadzīgs redzēties, lai dzīvotu.

Kad Moriss un Zans savukārt bija atstājuši lauku māju, viņi skrēja lejup pa stāvo nogāzi. Lejā simt sesto pulku viņi vairs neatrada; visi pulki jau virzījās; un viņiem bija vel jāskrien, viņus raidīja te pa labi, te pa kreisi. Beidzot, pazaudējuši briesmīgās jukās galvu, viņi uzdūrās rotai, ko vadīja Rosā. Kapteinis Boduēns un pats pulks, bez šaubām, atradās kur citur. Un

Moriss bija ļoti pārsteigts, kad pārliecinājās, ka visa šī cilvēku, dzīvnieku, lielgabalu drūzma izgāja no Remijī ciema un virzījās pa ceļu gar upes kreiso krastu uz Sedanas pusi. Kas tas? Kas noticis? Negāja pāri Māsai, bet atkāpās uz ziemeļiem!

Kāds strēlnieku virsnieks, kas nezin kā tur atradās, skaļā balsi teica:

—   Pie joda! Divdesmit astotajā augustā mums vajadzēja pasteigties atstāt nometni, kad bijām Senā!

Citas balsis izskaidroja karaspēka kustību, pienāca jaunas ziņas. Ap pulksten diviem no rīta kāds maršala Mak-Mahona adjutants ieradies ar ziņojumu ģenerālim Duē, ka visai armijai dota pavēle, ne mirkli nekavējoties, atkāpties uz Sedanu. Sakauts pie Bomonas, piektais korpuss bija savā nelaimē aizrāvis līdzi pārējos trīs korpusus, šai brīdī ģenerālis, kas uzraudzīja pārcelšanos pie pontontilta, izmisa, redzēdams, ka tikai viņa trešā divizija pārgājusi pār upi. Ausa diena, katru mirkli varēja uzbrukt. Viņš lika sev padotiem vadoņiem sasniegt Sedanu katram uz savu atbildību, pa vistaisnākajiem ceļiem, l'n pats atstāja tiltu, pavēlēdams to iznīcināt, un steidzās gar upes kreiso krastu ar savu pirmo diviziju un rezerves artilēriju; kamēr trešā divizija devās uz priekšu pa labo krastu un pirmā, pie Bomonas cietusī un sairusī divizija, bēga nezin kurp. No septītā korpusa, kas vēl nebija cīnījies, bija atlikušas tikai atsevišķas izkaisītas drumslas, kas tumsā joņoja pa ceļiem.

Pulkstenis nebija vēl trīs, un bija vēl tumša nakts. L'n, kaut gan Moriss pazina šo apgabalu, viņš nezināja vairs, kur atrodas, nespēja atjēgties šai pārplūstqšā straumē, šai prātu zaudējušā pūlī, kas, pārplūdinot ceļu, vēlās tālāk. Daudzi no Bomonas sakāves izbēgušie kareivji, no visām ieroču šķirām, skrandās, asinīm un putekļiem klāti, pievienojās pulkiem, izplatīdami šausmas. No visas ielejas viņpus upes, likās, cēlās līdzīgs troksnis, bija dzirdami citi soļi, bēga citi, pirmais korpuss, kas bija atstājis Kariņanu un Dūzī, divpadsmitais — Muzonu, ar piektā korpusa atliekām. Visus tos aizrāva līdzi viens un tas pats loģiskais un nepārvaramais spēks, kas, sākot no divdesmit astotā augusta, dzina armiju pret ziemeļiem, atsvieda to tai strupceļā, kur tai vajadzēja iet bojā.

Ausa rīts, kad Boduēna rota gāja caur Pon-Možī; un Moriss atjēdzās, pa kreisi bija Lirī pakalni. Māsa pa labi gar lielceļu. Bet šī pelēkā ausma kā bezgalīgās skumjās apgaismoja Bazeiji; un Balānu, kas izpeldēja no miglas aiz pļavām, kamēr zilgana Sedana, murgu un sēru Sedana, tikko bija saskatāma pie apvāršņa uz varenā tumšo mežu aizkara. Un pēc Vadlenkūras, kad beidzot bija sasniegti Torsi vārti, vajadzēja uzsākt sarunas, lūgt un dusmoties, gandrīz aplenkt cietoksni, lai komandants atjautu nolaist paceļamo tiltu. Pulkstenis bija pieci. Septītais korpuss iegāja Sedanā, noreibis aiz noguruma, bada un aukstuma.

VIII

Vadlenkūras šosejas galā, Torsī laukuma drūzmā Zans bija atšķīries no Morisa, un viņš skrēja, nomaldījās soļojošā pūlī, nevarēja vairs to atrast. Tā bija tīrā nelaime, jo viņš bija pieņēmis jaunā cilvēka priekšlikumu, kurš gribēja viņu aizvest pie savas māsas: tur viņi atpūstos, izgulētos pat labā gultā. Bija tādas jukas, pulki saplūda; nebija vairs ne noteiktu rīkojumu, ne vadoņu, ta ka kareivji bija gandrīz brīvi un varēja darīt, ko gribēja. Kad dažas stundas būtu nogulējuši, vēl vienmēr pietiktu laika orientēties un atrast savus biedrus.

Zans savā samulsumā atradās pie Torsī viadukta, virs plašajām pļavām, kuras komandants bija licis applūdināt ar upes ūdeņiem. Izgājis pa kādiem citiem vārtiem, viņš pārgāja pa tiltu pāri Māsai, un, kaut gan ausma pieauga, viņam tomēr likās, ka atkal atgriežas nakts šai šaurajā, savos nocietinājumu vaļņos iežņaugtajā pilsētā, ar mitrām ielām un augstiem namiem. Viņš pat neatminējās Morisa svaiņa vārdu, zināja tikai, ka viņa māsa saucas Henriete. Kurp iet? Kam jautāt? Kājas viņam vairs neklausīja un kustējās tikai automatiski, viņš juta, ka pakritīs, tiklīdz apstāsies. Kā slīcējs viņš dzirdēja tikai dobju rūkoņu un redzēja nepārtrauktu cilvēku un dzīvnieku straumi, kas aiznesa viņu sev līdzi. Rcmijī ciemā viņš bija paēdis un tagad sevišķi juta vajadzību gulēt; arī pie pārējiem, kas bija ap viņu, nogurums bija ņēmis virsroku pār izsalkumu; ēnu bari streipuļodami klīda pa nepazīstamām ielām. Ik uz soļa kāds kareivis atlaidās uz ietves vai pakrita pie kādiem vārtiem un palika tur guļot kā miris.

Pacēlis acis, Zans uz kādas plāksnes lasīja: Apakšprefekturas gatve. Ielas galā dārzā bija kāds piemineklis. Un gatves stūrī viņš ieraudzīja kādu jātnieku, Āfrikas strēlnieku, kas likās viņam pazīstams. Vai tas nebija Prospērs, puisis no Remijī, kuru viņš bija redzējis Vuzjē kopa ar Morisu? Viņš bija nokāpis no sava zirga, un zirgs, vājš, drebošām kājām, tā cieta no bada, ka, pastiepis kaklu, grauza furgona dēļus, kurš bija apstājies

tuvu pie ietves. Jau kopš divām dienām zirgi elpes rāciju vairs nesaņēma un krita aiz novārguma. Zirga stiprie zobi skrapstēja pret koku kā rīve, kamēr Āfrikas strēlnieks raudāja.

Kad Zans, pagājis gabalu tālāk, atgriezās, domādams, ka šis puisis varbūt zina, kur dzīvo Morisa radi, viņš to vairs neatrada. Kā izmisis viņš tagad klīda no vienas ielas otrā, atradās atkal pie apakšprefekturas, nogāja līdz Tirena laukumam. Tur uz brīdi viņš domāja, ka izglābsies, ieraudzīdams iepretim pilsētas valdei pie pašas pieminekļa pakājes leitnantu Rošā ar dažiem rotas kareivjiem. Ja nespēja atrast savu draugu, viņš pievienosies pulkam, izgulēsies vismaz teltī. Tā kā kapteinis Boduēns, aizrauts projām un aizturēts kur citur, nerādījās, leitnants pūlējās sapulcināt savus ļaudis, ievākdams ziņas un veltīgi izjautādams par divizijas atrašanās vietu. Bet, jo ilgāk viņi gāja pa pilsētas ielām, viņu rota vis nepieauga, bet samazinajās. Kāds kareivis, neprātīgi plātīdamies, iegāja dzertuvē un neatgriezās vairs. Trīs citi palika stāvam pie pārtikas preču tirgotāja durvīm, kur viņus aizturēja zuavi, kas bija ielauzuši dibenu mazai degvīna mucai. Daudzi jau gulēja šķērsām pār ielu notekām, citi gribēja iet, bet krita kā satriekti un apmāti. Sagrūdušies elkoņiem, Suto un Lubē nozuda kādā tumšā ejā pakaļ resnai sievietei, kas nesa maizes klaipu. Un ap leitnantu bija palikuši tikai Pašs un Lapuls un vēl kādi desmit biedri.

Pie Tirena bronzas pieminekļa Rošā ar lielām pūlēm mēģināja palikt stāvus vaļējām acīm. Ieraudzījis Zanu, viņš murmināja:

—   Ak, tas esat jūs, kaprāli Un jūsu ļaudis?

Zans nenoteikti pamāja, lai sacītu, ka nezina. Bet Pašs, rādīdams uz Lapulu, asarām acīs, teica:

—   Mēs šeit, tikai mēs divi… Lai dievs mums ir žēlīgs, jau pārāk daudz moku!

Otrs, lielais izēdājs, rijīgi vēroja Zana rokas un sašuta, redzēdams tās tagad tukšas. Varbūt viņš savā snaudā bija sapņojis, ka kapralis aizgājis uz produktu izdali.

—   Noīdēts liktenis! — viņš rūca,. — būs vēders jāsavelk atkal ciešāk.

Signaltaurētājs Gods, kas, atspiedies pret pieminekļa iežogojumu, gaidīja pavēli signalizēt uz sapulcēšanos, aizmiga, noslīdēdams gar zemi un izstiepdamies visā garumā uz muguras. Viens pēc otra iie pakrita, krāca ciešā miegā. Un tikai seržants Sapēns palika plaši atvērtām acīm, ar savu smailo degunu šaurā un bālā sejā, it kā lasīdams savu lēmumu pie šās nepazīstamās pilsētas apvāršņa.

Pa to laiku, nevarēdams vairs pretoties neatvairāmai tieksmei, Rošā bija atsēdies zemē. Viņš gribēja dot kādu pavēli:

—   KapraI, vajadzētu … vajadzētu …

Viņš neatrada vairs vardu, mēle nekustējās aiz noguruma; un pēkšņi arī viņš atkrita, miega pārvarēts.

Baidīdamies, ka ari viņš nenokrīt uz bruģa, Zans aizgāja. Stūrgalvīgi viņš gribēja atrast sev gultu. Viņpus laukuma «Zelta krusta» viesnīcas logā Zans pamanīja ģenerāli Burgen-Defeiju, kas bija jau bez svārkiem, gatavodamies palīst zem smalkiem, baltiem palagiem. Kāpēc lai viņš censtos ciest vēl vairāk? Pēkšņi viņš kļuva priecīgs, viņa atmiņā paspīdēja kāds vārds, vadmalas rūpnieka vārds, pie kura par ierēdni kalpoja Morisa svainis: Delalierša kungs, kā tad! Tā viņu sauca. Viņš apturēja kādu vecu vīru, kas gāja garām.

—   Delaherša kungs?

—   Makā ielā, gandrīz Bera ielas stūrī, liela, skaista māja ar skulpturām.

Pēc brīža vecais virs skriedams panāca Zanu.

—   Sakiet, jūs esat no simt sestā pulka?… Ja jūs meklējat savu pulku, tad jāsaka, ka tas aizgāja caur Šato, tur leja … Es nupat sastapu pulkvedi de Vineija kungu, kuru labi pazinu, kad viņš dzīvoja Mezjērā.

Bet Zans briesmīgā nepacietībā atmeta ar roku un gāja tālāk. Nē, nē! Tagad, kad viņš bija pārliecināts, ka atradīs Morisu, viņš neies gulēt uz cietas zemes. Bet sirds dziļumos modās pārmetums, jo viņš redzēja pulkvedi ar viņa garo stāvu, kurš, par spīti savam vecumam, bija tik izturīgs, ka gulēja teltī, pie saviem ļaudīm. Tūlīt viņš iegriezās Lielajā ielā, no jauna nomaldījās pilsētas augošā juceklī, līdz beidzot griezās pie kāda maza zēna, kas viņu izveda uz Makā ielu.

Šeit kāds no tagadējā Delaherša senčiem pagājušā gadsimtenī bija uzcēlis monumentālo fabriku, kas jau simt sešdesmit gadu atradās Delaheršu dzimtas īpašumā. Sedanā ir no Luija XV pirmajiem Valdīšanas gadiem vadmalas fabrikas, tik lielas kā Luvra, ar karaliski majestātiskām fasadēm. Fabrikai Makā ielā bija trīs stāvi ar augstiem logiem, stingra stila skulpturu iežogotiem; un fabrikas iekšpusē bija sēta kā pilī, kur auga milzīgas, vecas gobas, kas stādītas, fabriku nodibinot. Trīs Delaheršu: paaudzes te bija sasniegušas ievērojamu bagātību. Tagadējā īpašnieka Zila Delaherša tēvs fabriku bija mantojis no kāda brālēna, kam pēcnācēju nebija, tādā kārtā valdīja tagad ģimenes jaunākā līnija. Sis tēvs pavairoja ģimenes labklājību, bet viņš

savos tikumos bija vieglprātīgs un padarīja savu sievu ļoti nelaimīgu. K|uvusi atraitne un baidīdamās, ka dels varētu sākt staigāt tēva pēdās, viņa to centās pāri viņa piecdesmitajam gadam turēt atkarībā kā pieaugušu, labi audzinātu zēnu, saprecinājusi to ar ļoti vienkāršu un ļoti dievbijīgu sievu. Par nelaimi, dzīve briesmīgi atriebjas. Kad viņa sieva bija mirusi, Delaheršs, kam bija laupīta jaunība, iemīlējās kadā jaunā Šarlvilas atraitnē, skaistajā Mažino kundzē, par kuru gāja dažādas valodas un kuru viņš pērnruden beidzot pret mātes gribu apprecēja. Ļoti puritāniskā Sedana arvien bargi nosodīja šarlvilu, šo jautrības un svētku pilsētu. Pie tam šīs laulības nekad nebūtu notikušas, ja Zilbertas tēvocis nebūtu pulkvedis de Vineija kungs, kuram bija kārta kļūt par ģenerāli. Šī radniecība, šī perspcktiva iekļūt militāristu ģimene ļoti glaimoja vadmalas rūpniekam.

Dabūjis no rīta zināt, ka armija iet caur Muzonu, Delaheršs ar savu grāmatvedi Veisu bija izdarījis kabrioletā izbraukumu, par ko Morisam stāstīja Fušāra tēvs. Resns un liels, ar sārtu seju, spēcīgu degunu un biezām lūpām, viņš bija plašas dabas cilvēks ar jautru ziņkāri, kas īpatna franču buržuā, kam patīk skaistas kareivju parādes. Uzzinājis no Muzonas aptiekara, ka ķeizars uzturas Beiblas fermā, viņš devās turp, redzēja ķeizaru un gandrīz dabūja ar to runāt; tas bija lielisks notikums, par kuru, atgriezies, viņš neaprima stāstīt. Bet kāda briesmīga atgriešanās cauri paniskām jukām pēc Bomonassakāves, pa bēgļu aizsprostotiem ceļiem! Reižu divdesmit kabriolets tikko neiegāzās grāvī. Abi vīri bija atgriezušies tikai naktī, jo ceļa grūtības radās vienmēr no jauna. Un šis izpriecas brauciens, šī armija, ko Delaheršs bija braucis skatīt divas jūdzes tālu, garām ejot, un kas, tik strauji atkāpjoties, varmācīgi bija viņu aizrāvusi līdzi, — visa šī neparedzētā un traģiskā dēka, lika viņam ceļā atkārtot vai desmit reižu:

—   Un es domāju, ka armija atrodas ceļā uz Verdenu, un negribēju palaist garām gadījumu to redzēt! … Ak, es to redzēju, un man liekas, ka mēs to redzēsim Sedanā vairāk, nekā vēlamies! ,

Otrā rītā, ap pulksten pieciem, atmodies it kā no vaļā palaistu slūžu diktā trokšņa, ko sacēla, pilsētai cauri ejot, septītais korpuss, Delaheršs steidzīgi apģērbās; un pirmajā cilvēkā, ko sastapa Tirena laukumā, viņš pazina kapteini Boduēnu. Gadu iepriekš Šarlvilā kapteinis bija viens no skaistās Mažino kundzes tuvākajiem draugiem; tik tuvs, ka Zilberta pirms kāzām viņu ar to iepazīstināja. Toreiz runaja, ka kapteinis esot pilnīgi apmierināts un piekāpjoties fabrikanta priekšā aiz smalkjūtības, negribēdams laupīt savai draudzenei ļoti lielo bagātību, kas viņai gadījusies.

—   Kā, tas esat jūs? — izsaucās Delaheršs, — un kāds jūs izskatāties, mans dievs!

Parasti tik kārtīgais un tik skaisti ģērbtais Boduēns tiešām bija nožēlojams, uniforma notašķīta, seja un rokas melnas. Izmisis viņš bija gājis kopā ar tirkosiem, nevarēdams pats sev izskaidrot, kā pazaudējis savu rotu. Tāpat kā visi, viņš mira aiz bada un noguruma; bet ne tas bija viņa izmisuma smeldzošākais iemesls, visvairāk viņš cieta no tā, ka kopš Reimsas nebija varējis mainīt savu kreklu.

—   Iedomājieties tikai, — viņš tūlīt sāka sūdzēties, — Vuzjē nozaudēju savas lietas! šie muļķi un nelieši, kuriem es iedauzītu pakausi, ja dabūtu tos rokā! … Nekā man vairs nav, ne kabatlakata, ne zeķu pāra. Tur var kļūt traks, goda vārds!

Delaheršs gribēja viņu tūlīt paņemt sev līdzi uz mājām. Bet tas pretojās: nē, nē! viņam neesot vairs cilvēka sejas, viņš negribot cilus nobiedēt. Fabrikantam bija jānodievojas, ka ne māte, ne sieva nav vēl piecēlušās. Un pie tam viņš pats tam pasniegšot ūdeni, ziepes, veļu, visu, kas beidzot būs nepieciešams.

Pulkstenis nosita septiņi, kad kapteinis Boduēns, nomazgājies un sasukājies, ar Zilbertas vīra kreklu zem uniformas, parādījās ēdamistabā, kuras sienas bija izliktas ar pelēkām koka plāksnēm, ļoti augstiem griestiem. Vecā Delaherša kundze bija jau šeit, jo cēlās vienmēr ar ausmu, kaut gan viņai jau bija septiņdesmit astoņi gadi. Viņa bija jau pavisam sirma, deguns kļuvis ass, un mute vairs nesmaidīja viņas garenajā, vājajā sejā. Viņa piecēlās, izrādīdama lielu pieklājību, un aicināja kapteini piesēsties un izdzert tasi kafijas ar pienu, kas jau bija galdā.

—   Varbūt, jūs, kungs, pēc tādām grūtībām labāk vēlaties gaļu un vīnu?

Bet viņš izsaucās:

—   Tūkstošreiz pateicos, kundze, drusku piena un kāda sviestmaize man noderēs vislabāk.

Šai brīdī durvis jautri atvērās un, roku izstiepusi, ienāca Zilberta. Delaheršs laikam viņai bija pasacījis, jo parasti viņa pirms pulksten desmitiem nekad necēlās. Viņa bija liela, slaika un spēcīga, ar skaistiem, melniem matiem un skaistām, melnām acīm, pie tam ļoti sārtu sejas krāsu un jautru, drusku aušīgu skatu bez jebkādas ļaunprātības. Viņas nekrāsotas vilnas rītsvārki ar sarkana zīda izšuvumiem bija no Parīzes.

—      Ak kaptein, — viņa sajūsmināta izsaucās, jaunajam cilvēkam roku spiezdama, — cik jūs esat laipns, ka apstājaties mūsu provinces nabadzīgajā kaktā.

Un tūlīt viņa pati pirmā pasmējās par savu nepārdomāto valodu.

—  Hm? Cik es neprātīga! Līdzīgos apstākļos jūs gan Sedanā neapstātos! … Bet es esmu tik laimīga jūs redzēt!

Tiešām, viņas skaistās acis patikā iemirdzējās. Un Delaherša kundze, kurai vajadzēja zināt Šarlvilas ļauno mēļu valodas, abus tos cieši uzlūkoja ar stīvu skatienu. Bet kapteinis pie tam izturējās ļoti atturīgi, kā cilvēks, kam vienkārši palikušas labas atmiņas par viesmīlīgo māju, kurā viņš kādreiz uzņemts.

Viņi brokastoja, un Deiaheršs tūlīt atgriezās pie sava vakardienas brauciena, nevarēdams pretoties dziņai atstāstīt no jauna.

—   Jūs zināt, ka es redzēju Beiblā ķeizaru?

Un viņš sāka stāstīt, neviens viņu tagad nespētu apturēt. Vispirms viņš aprakstīja fermu, lielu četrstūru celtni ar iekšēju pagalmu, ko noslēdza iežogojums; tas viss kādā pakalnā, kas paceļas pāri Muzonai, pa kreisi no Kariņanas ceļa. Pēc tam viņš atgriezās pie divpadsmitā korpusa, kas bijis apmeties starp pakalnu vīndārziem un kam viņš braucis cauri, lieliski karapulki, 'kuri mirdzējuši saulē un kurus uzlūkojot viņu pārņēmusi liela patriotiska līksme.

—   Tā es tur stāvēju, kad uzreiz no fermas iznāca ķeizars, kas bija iegājis atpūsties un pabrokastot. Ģeneraļa uniformai viņš bija pārmetis pāri mēteli, kaut gan saule spīdēja ļoti silti. Kāds kalpotājs aiz viņa nesa saliekamo krēslu … Man likās, ka ķeizars neizskatījās labi, ak nē! Viņš bija salīcis, smagu gaitu, dzeltenu seju, galu galā, slims cilvēks… Un tas mani nepārsteidza, jo Muzonas aptiekars, ieteikdams man doties uz Beiblu, pastāstīja, ka kāds adjutants atsteidzies pie viņa pēc zālēm … jā, jūs zināt, pēc zālēm pret…

Savas mātes un sievas klātbūtnē viņš kautrējās noteikti nosaukt caureju, ar ko ķeizars slimoja kopš Senas un tāpēc bija spiests apstāties tuvējās muižās.

—   īsi sakot, lūk, kalpotājs noliek saliekamo krēslu labības lauka galā pie meža stūra, un ķeizars apsēžas… Tur nu viņš sēž nekustīgi kā mazs rantjē, kas saulē silda savus slimos locekļus. Ar drūmu skatienu viņš vēroja plašo apvārsni, zem viņa pa ieleju plūda Māsa; iepretim bija mežiem apaugušas pakalnes, kuru virsotnes zūd tālē, pa kreisi Djelē mežu galotnes, pa labi Somotas zaļganie pauguri… Ap viņu bija adjutanti un augstākie virsnieki, un kāds dragunu pulkvedis, kas man jau bija prasījis paskaidrojumus par šo apvidu, deva man zīmi, lai neaizeju, kad pēkšņi…

Delaheršs piecēlās, jo bija nonācis sava stāsta visaizraujošākā vietā un gribēja vārdus papildinat ar vaibstiem un kustībām.

—   Pēkšņi nodārd šāviens, un iepretim mums skaidri redzams, kā pār Djelē mežu uzšaujas pie debess granatas … Man likās, goda vārds, ka gaišā dienā kāds izšauj raķeti… Ap ķeizaru, protams, visi klaigā, visi uztraucas. Mans dragunu pulkvedis pieskrien man klāt un jautā, vai es nevarot tuvāk apzīmēt, kur kaujoties. Es tūlīt saku: «Tas Bomonā, nav ne mazāko šaubu.» Viņš atgriežas pie ķeizara, uz kura ceļiem kāds adjutants izklāj karti. Ķeizars negribēja ticēt, ka kauja noliek Bomonā. Es, vai ne? es tomēr paliku pie sacītā, vēl vairāk tāpēc, ka šāviņi uzlidoja debesīs un krita arvien tuvāk Muzonas ceļam … Un tad, kungs, kā es jūs redzu, tā redzēju es ķeizaru pagriežam pret mani savu bālo seju. Jā, viņš brīdi mani uzlūkoja ar savām neskaidrajām acīm neuzticīgi un skumji. Un tad viņa galva atkal noliecās pār karti, viņš vairs nekustējās.

Plйbiscita laikā vēl dedzīgs bonapartists, pēc pirmajām neveiksmēm Delaheršs atzina, ka ķeizarvalsts izdarījusi kļūdas. Bet viņš vēl aizstāvēja dinastiju un nožēloja Napoleonu 111, ko visi piemānot. Viņā noklausoties, varēja likties, ka nelaimes īstie vaininieki nav neviens cits kā republikāniskās opozicijas deputāti, kuri nobalsojuši pret karaspēka palielināšanu un nepieciešamiem kredītiem.

—   Vai ķeizars atgriezās fermā? — jautāja kapteinis Boduēns.

—   Tiešām nezinu, kungs, es viņu atstāju uz viņa saliekamā krēsla … Bija pusdienas laiks, kauja tuvojās, man bija jāpadomā par atgriešanos. Viss, ko es vēl varētu piebilst, ir tas, ka kāds ģenerālis, kuram es norādīju uz Kariņanu tālumā, ielejā aiz mums, likās ļoti pārsteigts, kad dabūja zināt, ka tur, dažu kilometru attaluma, Beļģijas robeža. Ak, šis nabaga ķeizars, ar tādiem palīgiem!

Zilberta, smaidīga un ļoti labā omā, kā savā salonā atraitnes laikos, kad agrāk pieņēma Boduēnu, rūpējās par kapteini, pasniedza tam grauzdētas maizītes un sviestu. Viņa noteikti vēlējās, lai viņš neatsakās no istabas un gultas, bet viņš šo priekšlikumu noraidīja, un viņi vienojās, ka viņš tikai pāris stundas atpūtīsies uz dīvana Delaherša kabinetā un tad uzmeklēs savu pulku. Tai brīdī, kad viņš no jaunās sievietes rokām ņēma cukurtrauku, vecā Delaherša kundze, kas viņu neizlaida no acīm,

noteikti redzēja, ka tie viens otram spiež pirkstus, un viņa vairs nešaubījās.

Ienāca kalpone.

—   Kungs, lejā ir kāds kareivis un lūdz Veisa kunga adresi.

Delaheršs nebija lepns, kā teica, labprāt sarunājās ar mazajiem ļaudīm, un viņam patika tērzēt, lai būtu populārs.

—   Veisa adresi? Tas ir savādi… Lai kareivis ienāk!

2ans ienāca tik novārdzis, ka grīļojās. Ieraudzījis savu kapteini pie galda ar divām dāmām, viņš izbrīnā drusku sarāvās un nolaida roku, ko mechaniski bija jau pastiepis, lai atspiestos pret kādu krēslu. Tad viņš aprauti atbildēja uz fabrikanta jautājumiem, kurš izlikās par lāga vīru, kareivju draugu. Pāris vārdos 2ans paskaidroja savu draudzību ar Morisu un kādēļ viņš to meklēja.

—   Tas ir manas rotas kapralis, — beidzot teica kapteinis, lai ātrāk beigtu sarunu.

Savukārt viņš izjautāja 2anu, gribēdams zināt, kas noticis ar pulku. Un, kad viņš pastāstīja, ka redzējuši pulkvedi izejam cauri pilsētai sava pulka atlikušās daļas priekšgalā, lai dotos uz nometni ziemeļos, 2ilberta no jauna ļoti strauji ierunājās, ar pacilātību, kas piemīt skaistām sievietēm, kuras nekā nepārdomā.

—   Ak, mans tēvocis! Kāpēc viņš neieradās šurp brokastot? Būtu iekārtojuši viņam istabu… Kā būtu, ja mēs viņu ataicinātu šurp?

Bet vecā Delahcrša kundze pamāja valdonīgi un noteicoši. Viņas dzīslās ritēja vecās pierobežas pilsētu buržuā asinis, visi skarbā patriotisma vīrišķīgie tikumi. Savu bargo klusēšanu viņa pārtrauca tikai, lai sacītu:

—   Lieciet mierā de Vineija kungu, kas izpilda savu pienākumu!

No šās piezīmes kļuva neomulīgi. Delaheršs aizveda kapteini uz savu kabinetu, gribēdams pats to noguldīt uz dīvana, un 2ilberta, par spīti saņemtai pamācībai, aizgāja jautra kā putniņš, kas plivina spārnus pat negaisā, kamēr kalpone, kurai bija uzticēts 2ans, vadīja viņu pāri fabrikas pagalmiem, pa eju un kāpņu labirintu.

Veisi dzīvoja Vojāru ielā; bet māja, kas piederēja Delaheršam, bija savienota ar monumentālo celtni Makā ielā. ļSī Vojāru iela bija viena no saspiestākām ielām Sedanā, šaura un rtiitra eja, ko aizēnoja tuvējais pilsētas nocietinājuma valnis, gar kuru tā vilkās. Augsto namu jumti gandrīz saskārās, tumšās ejas likās kā pagrabu mutes, sevišķi tur galā, kur pacēlās skolas augstā siena. Tomēr Veiss, kas saņēma dzīvokli un apkuri, aizņēma visu trešo stāvu, jutās šeit ērti, tuvu pie sava biroja, iā ka varēja turp nokāpt rītkurpēs, uz ielu nemaz neizejot. Viņš bija laimīgs vīrs, kopš apprecēja Henrieti, kuru tik ilgi bija iecerējis, jau no tā laika, kad ar viņu iepazinās Senā pie viņas tēva, muitas piedzinēja, kā ar sešus gadus vecu saimnieci mirušās mātes vietā, kamēr pats, iestājies galvenajā cukurfabrikā kā vienkāršs kalpotājs, izglītodamies sūrā darbā, bija kļuvis par grāmatvedi. Tomēr viņa ilgas pēc Henrietes varēja piepildīties tikai pēc viņas tēva nāves un pēc brāļa smagām kļūdām Parīzē, tā paša Morisa, kuram viņa bija dvīņu māsa un zināmā mērā kalpone, pati pilnīgi tam uzupurēdamās, lai tikai brālis kļūtu par kungu. Izaugusi kā pelnrušķīte, viņa tikko prata lasīt un rakstīt. Tēva māju un iekārtu viņa pārdeva, nevarēdama nolīdzināt jaunā cilvēka neprātīgos parādus, un tad labais Veiss piesteidzās viņai palīgā, tai piedāvādams visu, kas viņam bija, savas stiprās rokas un savu sirdi; un viņa bija piekritusi to precēt, aizkustināta līdz asarām par viņa mīlu, būdama ļoti prātīga un apdomīga, pilna maigas cienības jūtu pret vīru, bet bez kaislības. Labklājība viņiem tagad uzsmaidīja, Delaheršs solīja Veisu uzņemt par firmas līdzdalībnieku. Tā būtu laime, pēc tam, kad būtu radušies bērni.

—   Uzmanību! Kāpnes ir stāvas, — sacīja kalpone Zanam.

Un tiešām, viņi nonāca pilnīgā tumsā, kad kādas durvis, pēkšņi atvērdamās, uzmeta kāpnēm spilgtu gaismu. Un viņš dzirdēja maigu balsi, kas teica:

—   Tas ir viņš.

—   Veisa kundze, — sauca kalpone, — jūs meklē kāds kareivis.

Bija dzirdami klusi, priecīgi smiekli, un maigā balss atbildēja:

—   Labi, labi, es zinu, kas viņš ir!

Kad kapralis, samulsis un aizkusis, apstājās uz sliekšņa, viņa teica:

—   Nāciet iekšā, Zaņa kungs!. .. Lūk, jau divas stundas, kopš Moriss ir šeit un kamēr mēs jūs gaidām, ak! ar lielu nepacietību!

Telpas bālajā gaismā Zans redzēja, ka viņa ir ļoti līdzīga Morisam, ar to ārkārtīgo līdzību, kāda ir tikai dvīņiem, kad viena seja ir it kā otras atkārtojums. Henriete bija tikai mazāka auguma, tievāka un likās vēl trauslāka, ar palielu muti, smalkiem sejas vaibstiem zem apbrīnojami gaišiem matiem nobriedušu auzu krāsā. Bet kas viņu sevišķi atšķīra no brāļa, tās bija viņas pelēkās acis, mierīgas un drosmīgas, kurās atdzīvojās visa viņas vectēva, Lielās Armijas varoņa dvēsele. Viņa runāja maz, staigāja bez trokšņa, tik darbīga un veikla, tik smaidīgi jautra, ka garām ejot likās kā glāstoša dvesma.

—  Nāciet tikai iekšā, Zana kungs! — viņa atkārtoja. — Viss jau sagatavots.

Viņš stomījās, neatrazdams pat vārdus, lai pateiktos, tā viņu aizkustināja šī brālīgā uzņemšana. Pie tam viņa plakstiņi vērās ciet, viņš redzēja to tikai kā caur neuzvaramu miegu, kas viņu pārņēma, viņa peldēja kā miglā, nenoteikti, kā no zemes atrauta. Vai tā tikai nebija kāda burvīga parādība, šī palīdzīgā, jaukā sieviete, kas uzsmaidīja viņam ar tādu sirsnību? Viņam likās, ka tā pieskaras viņa rokai, viņš juta tās mazo, ņipro roku, kas uzticējās viņam kā vecam draugam.

No šā brīža Zans zaudēja noteiktu apziņu, kas ar viņu notiek. Viņš bija ēdamistabā, kur uz galda bija maize un gaļa, bet viņam pietrūka spēka pielikt kumosu pie mutes. Kāds cilvēks sēdēja turpat blakus uz krēsla. Tad viņš pazina Veisu, ko bija redzējis Mīlhauzenā. Bet viņš nesaprata, ko šis vīrs ar tik skumīgu, rūpju pilnu izskatu un gausām kustībām stāsta. Saliekamā gultā iepretim krāsnij jau gulēja Moriss, ar nekustīgu seju, kā miris. Un Henriete steidzīgi rīkojās ap dīvānu, uz kura bija uzmesta matrace; viņa atnesa pagalvi, spilvenu un segas; ar veiklu un prasmīgu roku uzklāja baltus palagus, apbrīnojamus baltus palagus, baltus kā sniegs.

Ak, šie baltie palagi, šie karsti ilgotie palagi, Zans redzēja vairs tikai tos! Viņš nebija izģērbies, nebija gulējis gultā jau sešas nedēļas. Tā bija kāda alkatība, bērnišķīga nepacietība, neatvairāma dziņa ieslīdēt šai baltībā, šai svaigumā un tur nozust. Tikko viņš palika viens, viņš jau tūlīt bija basām kājām, vienā kreklā, apgulās, ar labpatiku izstaipījās, noņurdēja kā laimīgs dzīvnieks. Bālā rīta gaisma ieplūda pa augsto logu, un, kad viņš, miegā grimdams, drusku pavēra acis, viņam vēlreiz parādījās Henriete, nenoteiktāka, gaisīgāka, tā ienāca uz pirkstu galiem, lai noliktu aizmirsto karafu un glāzi. Likās, ka viņa kādu brīdi palika, viņus abus uzlūkodama, brāli un viņu, ar savu mierīgo smaidu bezgalīgā labsirdībā. Tad viņa izgaisa. Un viņš gulēja baltos palagos kā nebūtībā.

Pagāja stundas, gadi pagāja. Zana un Morisa it kā nebija, nebija ne sapņu, ne apziņas, ka asinis vēl vāji pulsē viņu dzīslās. Desmit gadi vai desmit minūtes, laiks aprima; likās, ka pārpūlētā miesa prasīja gandarījumu, nogrimdama kā visas savas būtes nāvē. Pēkšņi tie abi spēji sakustējās un atmodās. Kas tas? Kas noticis? Cik ilgi viņi gulējuši? Tā pati bālā gaisma krita pa augstajiem logiem. Viņi jutās kā salauzti, stīvām locītavām, vēl vairāk nogurušiem locekļiem, vēl rūgtāku muti nekā gulēt ejot. Laime vēl, ka viņi gulējuši tikai kādu stundu. Un viņi nebrīnījās, ieraudzījuši sēžam uz tā paša krēsla Veisu, kas, salīcis kā zem smagas nastas, likās, gaidīja uz viņu atmošanos.

—   Pie joda, — murmināja Zans, — jāceļas vien būs un pirms pusdienas laika jāatrod pulks.

Viņš izlēca uz akmens plākšņu grīdas un, klusu no sāpēm iekliedzies, apģērbās.

—   Pirms pusdienas? — atkārtoja Veiss. — Bet vai jūs arī zināt, ka tagad jau ir septiņi vakarā un ka jūs nogulējāt apmēram divpadsmit stundas.

Pulkstenis septiņi, mīļais dievs! Viņi izbijās. Zans, jau pilnīgi apģērbies, gribēja skriet, kamēr Moriss, palikdams vēl gultā, sūdzējās, ka nevarot vairs kājas pakustināt. I<ā atrast biedrus? Vai armija nebija aizgājusi? Un abi dusmojās, nevajadzējis viņiem ļaut tik ilgi gulēt. Bet Veiss izmisis atmeta ar roku:

—   Ak, dievs! Tā dēļ, kas te notiek, jūs varējāt tikpat labi turpināt gulēt.

Kopš rīta viņš bija skraidījis pa Sedanu un apkārtni. Viņš tikko bija atgriezies, izmisis par bezdarbību karaspēkā, šai tik svarīgajā trīsdesmit pirmā augusta dienā, kas zuda neizskaidrojamās gaidās. Vienīgais iespējamais izskaidrojums bija kareivju ārkārtīgais nogurums, absolūti nepieciešamā atpūta; un tomēr viņš nesaprata, kāpēc pēc dažām stundām nepieciešamā miega neturpina atkāpšanos.

—   Protams, — viņš atsāka, — es neiedomājos, ka spēju saprast kara lietas, bet es jūtu, jā, es jūtu, ka armija Sedanā nav labi nostādīta . .. Divpadsmitais korpuss atradās Bazeijā, kur šorīt jau bijusi kāda maza sadursme; pirmais korpuss izvietots gar Zivonu, no Monseļas ciema līdz Garenas mežam, kamēr septītais — Fluai,ias augstienē, un piektais, pa pusei iznīcinātais korpuss, stāv sadrūzmēts zem nocietinājuma vaļņiem Sato tuvumā … Un taisni tas mani biedē, ka tā ap pilsētu sagrupējušies tie s*agaida prūšus. Es gan tūlīt atkāptos uz Mezjēru. Es pazīstu apgabalu, nav cita atkāpes ceļa, vai arī armiju var ietriekt Beļģijā … Bet panāciet šurp, paskatieties!…

Viņš paņēma Zanu pie rokas un pieveda viņu pie loga.

—   Paskatieties turp, uz pakalnu virsotnēm!

Pāri kalniem, pāri tuvējām ēkām logs vērās uz dienvidiem no Sedanas, Māsas ielejas virzienā. Tur pa plašām pļavām vēlās upe, Remijī bija pa kreisi, Pon-Možī un Vadlenkūra pretī, Frenuā pa labi; pakalni izstiepa savas zaļas nogāzes; vispirms bija LirI, tad Marfē un Kruā-Pio ar saviem varenajiem mežiem. Dienai dziestot, plašais apvārsnis ieguva kādu dziļu maigumu un kristālā dzidrumu.

—   Vai redzat tur gar viņām kalnu galotnēm tās kustīgās melnās rindas, virknēm ejošās melnās skudras?

Zans ieplēta acis, kamēr Moriss, uz ceļiem gulta stāvēdams, izstiepa kaklu.

—   Ak, jā! — izsaucās viņi abi reizē. — Lūk, viena kareivju rinda, lūk, otra, un vēl un vēl viena! Tās ir visur.

—   Nu jā! — atsāka Veiss, — tie ir prūši… Jau no paša rīta es tos vēroju, un viņu sarodas arvien vairāk un vairāk. Ak, es jums apgalvoju, ja mūsu kareivji tos gaidīs, tie pasteigsies ierasties… Visi pilsētas iedzīvotāji tiešām to redz tāpat kā es, un tikai ģenerāļiem acis ir kā aizsietas. Es patlaban sarunājos ar kādu ģenerāli, kas paraustīja plecus un sacīja, maršals MakMahons esot pilnīgi pārliecināts, ka viņa priekšā tikai kādi septiņdesmit tūkstoši vīru. Lai dievs dod, ka viņa ziņas būtu pareizas… Bet paskatieties tos tikai! Zeme ir to pārklāta, melnās skudras nāk un nāk!

Tai brīdī Moriss atkrita gultā un sāka skaļi raudāt. Hcnriete ienāca smaidīdama kā vakar. Uztraukta viņa žigli piegāja tam klāt.

—   Kas noticis?

Bet viņš to ar mājienu atbīdīja.

—   Nē, nē! Laid mani, atstāj mani, es vienmēr esmu tev tikai rūpes sagādājis. Ja es iedomājos, ka tev nebija drēbju un es biju augstskolā, jā, es! Jā, izglītība, kuru es skaisti izlietoju! … Un tikko neapkaunoju mūsu godīgo vārdu. Nemaz nezinu, kur es tagad būtu, ja tu nebūtu sviedros un asinīs strādājusi, lai izlabotu manas vieglprātības.

Viņa atkal pasmaidīja.

—   Tiešām, mans nabaga draugs, tu neesi pamodies jautrā omā. Viss tas jau garām un aizmirsts! Vai tu tagad ņeizpildi krietna franča pienākumu? Kamēr tu esi iestājies karaklausībā, es esmu ļoti lepna par tevi, to es tev saku.

Kā palīgu meklēdama, viņa pagriezās pret Zanu, kas viņu uzlūkoja drusku pārsteigts, jo viņam tā nelikās tik skaista kā šorīt. Tagad, kad viņš to neredzēja vairs caur sava noguruma pusmurgiem, tā bija sīkāka un bālāka. Palikusi bija vienīgi pārsteidzošā līdzība ar brāli, un tomēr šai brīdī izteicās viņu dziļākās būtības atšķirība: viņš bija sievišķīgi nervozs, laikmeta

kaites satricināts, padots savas rases vēsturiskām un sociālām krizēm, ik mirkli spējīgs uz viscēlāko sajūsmu un ļaunāko mazdūšību; viņa, tik trausla savā pelnrušķītes atturībā, ar mazas saimnieces padevīgo izskatu, nopietno pieri un drosmīgām acīm, bija no tā svētā koka, no kura darina mocekļus.

—   Lepna par mani! — izsaucās Moriss, — tiešām, nav par ko lepoties! Lūk, jau mēnesis pagājis, kopš mēs bēgam kā gļēvuļi, kas mēs arī esam.

—   Nu, mēs nebēgām vieni paši! — Zans sacīja prātīgi. — Mēs darām to, ko mums liek darīt.

Bet jaunā cilvēka dvēseles krize kļuva vēl spējāka.

—   Tiešām, man ar to pietiek! Vai tur nav jaraud asins asaras, vērojot šīs nepārtrauktās neveiksmes, šos vājprātīgos vadoņus, šos kareivjus, kurus akli dzen uz kautuvi kā lopu baru? .. . Tagad mēs nu esam sprostā. Jūs taču redzat, ka prūši nāk no visām pusēm; un mūs satrieks, armija ir zudusi… Nē, nē! Es palieku šeit, labāk lai mani nošauj kā dezertieri. Tu, Zan, vari iet viens. Nē, es turp vairs neatgriezīšos, es palikšu šeit!

Jaunā asaru lēkmē viņš bija atkritis uz spilvena. Tas bija neatvairāms nervu atslābums, pret ko nelīdzēja nekas, viena no tām izmisuma lēkmēm, kas viņu tik bieži piemeklēja, kad nicināja viņš visu pasauli un arī pats sevi. Māsa, viņu labi pazīdama, palika mierīga.

—   Mans labais Moris, tas būtu ļoti nekrietni, ja tu briesmu brīdī dezertētu!

Ar vienu rāvienu viņš uzslējās sēdus gultā.

—   Nu labi! Dod man manu šauteni, es sadragāšu sev galvu. Tas neies ilgi.

Tad, izstiepis roku un rādīdams uz Veisu, kas stāvēja nekus' tīgs un kluss, viņš teica:

—   Lūk, tikai viņš ir saprātīgs, jā, vienīgi viņš ir ar skaidru skatienu!… Tu atminies, Zan, ko viņš man sacīja mēnesi atpakaļ pie Mīlhauzcnas?

—   Tas tiešām taisnība, — apstiprināja kapralis, — Veisa kungs teica, ka mūs sakaušot.

Un atmiņā viņam nāca baigā nakts, baiļu pilnās gaidas, visa Frešveileras nelaime it kā pagāja garām pie drtimajām debesīm, kamēr Veiss izteica savas bažas, stāstīja par Vāciju, kas sagatavota karam, labāk vadīta, labāk apbruņota, lielas patriotiskas sajūsmas nesta, kamēr Francija — apjukusi, nekārtību pārņemta, atpalikusi, izvirtusi, bez vadoņiem, bez kareivjiem, bez nepieciešamiem ieročiem. Un briesmīgais pareģojums piepildījās.

Veiss pacēla drebošas rokas. Viņa seja, ka labam sunim, izteica dziļas sāpes.

—   Es gan par to nepriecājos, ka man toreiz bija taisnība, — viņš murmināja. — Esmu nejēga, bet tas bija skaidri redzams katram, kas pazina lietu stāvokli!… Tomēr, ja esam sakauti, vai tāpēc vēl nevaram kaut šos neciešamos prūšus? Tas ir mūsu mierinājums, es ticu, ka mēs vēl savas galvas noliksim kaujā, un es vēlētos, ka paliktu guļot arī prūši, klausieties! veselas kaudzes prūšu lai pārklātu zemi tur lejā!

Viņš bija piecēlies un rādīja ar rokas mājienu uz Māsas ieleju. Viņa lielās, tuvredzīgās acis, kuru pēc viņš nevarēja būt karaklausībā, liesmoja.

—   Deviņi pērkoni! Jā, arī es kautos, ja būtu brīvs… Nezinu, vai tas tāpēc, ka viņi tagad kungi manā dzimtajā zemē Elzasā, kur jau kazaki nodarīja tik daudz posta, bet es nespēju par tiem domāt, tos iztēlē redzēt pie mums, mūsu mājās, lai tūlīt mani nesagrābtu briesmīga dziņa likt noasiņot kādam ducim no viņiem. Ak, ja es nebūtu noraidīts, ja būtu es kareivis!

Tad, pēc īsas klusēšanas, viņš piebilda:

—   Pie tam, kas zina?

Šais vārdos bija cerība, nepieciešamība ticēt, ka uzvara vēl vienmēr iespējama, kura neatstāja pat visvairak vīlušos. Un Moriss, jau nokaunējies par savām asarām, klausījās Veisa runā, pieķerdamies šim sapnim. Tiešām, vai vēl vakar neklīda baumas, ka Bazēns Verdenā? Laime bija parādā kādu brīnumu šai Francijai, kuru tik ilgi bija darījusi slavenu. Henriete klusēdama bija atstājusi istabu; un, ienākusi atkal, nebrīnījās, redzēdama savu brāli stāvam saģērbušos un gatavu doties ceļā. Viņa noteikti vēlējās, lai viņi abi, Zans un viņš, paēd. Viņiem bija jāpiesēžas pie galda, bet kumosi tiem iespriedās rīklē un nelabums apņēma sirdi, ko māca vēl miega smagums. Kā cilvēks ar apdomu, Zans pārgrieza maizes klaipu divos gabalos, vienu ielika Morisa somā, otru savā. Diena grima, vajadzēja iet. Un, apstājusies pie loga, vērodama, kā tālumā, Marfē kalnā, prūšu pulki, šīs melnās, bez aprimas garām slīdošās skudras, pamazām zūd pieaugošā krēslā, Henriete negribot nopūtās:

—   Ak, šis karš, šis nežēlīgais karš!

Tad Moriss savukārt par viņu pajokojās.

—   Kā tad tā, māsiņ? Tu prasi, lai mēs kaujamies, un tu nolādi karu!

Henriete pagriezās un brīvi ar drosmi tam atbildēja sejā:

—   Taisnība, karš man derdzas, es atrodu, ka tas ir netaisns un

riebīgs… Bet varbūt tas vienkārši tāpēc, ka esmu sieviete. Šī cilvēku apkāve man pretīga. Kāpēc nevarētu izskaidroties un saprasties?

2ans, šis lāga puisis, viņai piekrita, ar galvu pamādams. Arī viņam, neizglītotam, nekas nelikās vienkāršāk kā saiet kopā un nospriest, kam taisnība, kam nē. Bet Moriss, zinību nomākts, domāja par karu kā par nepieciešamību, par karu, kas ir pati dzīve, pasaules likums. Vai žēlsirdīgais cilvēks nav pirmais nācis ar taisnības un miera idejām, kamēr bezjūtīgā daba ir nebeidzams kaujas lauks?

—    Saprasties! — viņš izsaucās, — jā! pēc gadu simteņiem. Ja visas tautas būs tikai vairs viena tauta, tad, nopietni ņemot, varētu runāt par zelta laikmeta tuvošanos; bet vai karu izbeigšanās nebūtu arī cilvēces beigas? Nupat es biju nesapraša, ir jākaujas, jo tāds ir dabas likums.

Viņš pasmaidīja savukārt un atkārtoja Veisa vārdus:

—   Pie tam, kas zina?

Atkal viņš bija spilgtas iedomas varā, savā slimīgā nervu juteklības pārspīlējumā, viņam vajadzēja pašam sevi apmānīt.

—   Starp citu, —viņš-jautri atsāka, — ko dara brālēns Ginters?

—    Brālēns Ginters, — sacīja Henriete, — bet viņš jau ir prūšu gvardē … Vai gvarde ir šeit?

Veiss neziņā sakustējās, un šo kustību, nezinādami, ko atbildēt, atkārtoja arī abi kareivji, jo pat ģenerāļi nezināja, kādas ienaidnieka daļas viņu priekšā.

—    Ejam, es jūs aizvedīšu, — sacīja viņš. — Patlaban dabūju zināt, kur simt sestais pulks apmeties.

Tad viņš pasacīja sievai, ka neatgriezīsies, bet pārgulēs nakti Bazeijā. Viņš tur bija nopircis mazu māju un nupat beidza to iekārtot, lai tur dzīvotu līdz pirmajiem saliem. Māja bija blakus krāsotavai, kas piederēja Delaberša kungam. Veiss bija norūpējies par pagrabā novietoto pārtiku, muciņu vīna un pāris maisiem kartupeļu; noteikti, viņš teica, marodieri izlaupīs māju, ja tā paliks tukša, kamēr, palikdams šonakt tur, viņš to aizsargās. Kamēr viņš runāja, sieva viņu nekustīgi uzlūkoja.

—    Esi mierīga, — viņš smaidīdams piebilda, — man nav cita nolūka kā pieskatīt mūsu mantas. Un es tev apsolu tūlīt atgriezties, ja ciemam uzbruks un ja draudēs kādas briesmas.

—   Ej, — viņa sacīja, — bet atgriezies, vai arī iešu tevi meklēt.

Šķiroties Henriete maigi apskāva Morisu. Tad sniedza roku

2anam un dažus mirkļus viņa roku draudzīgi turēja savējā.

—    Es jums atkal uzticu savu brāli… Viņš man izstāstīja, cik jūs pret viņu bijis laipns, un es jūs ļoti mīlu.

Zans tā samulsa, ka varēja tikai paspiest tās trauslo un ņipro roku. Un atkal Henriete viņam parādījās kā šorīt atnākot, šī tik vieglā, tik smaidīgā savā atturībā Henriete, kuras mati bija nobriedušu auzu krāsā un ap kuru gaiss pildījās kā ar glāstu.

Nokāpuši lejā, viņi atradās atkal sadrūmušā Sedanā kā šorīt. Šaurās ielas grima krēslā, juceklīgā kustība aizsprostoja ielas bruģi. Vairums veikalu bija slēgti, mājas likās kā izmirušas, kamēr ārā spieda viens otru nost. Tomēr bez sevišķām grūtībām viņi sasniedza pilsētas valdes laukumu, kad satikās ar Delaheršu, kas ziņkārīgi klīda pa pilsētu. Viņš skaļi iesaucās, likās, bija sajūsmināts, ka pazina Morisu, un stāstīja, ka aizvadījis kapteini Boduēnu līdz Fluaņai, kur atrodas viņa pulks; un viņa parastā labsajūta vēl pieauga, kad dabūja zināt, ka Vciss pārgulēs nakti Bazeijā, jo pats viņš, kā nupat bija sacījis kapteinim, arī bija nolēmis šo nakti pavadīt savā krāsotavā, lai to uzraudzītu.

—   Veis, mēs iesim reizē! … Bet pagaidām iegriezīsimies apakšprefekturā, varbūt mēs tur redzēsim ķeizaru.

Kopš Delaheršam Beiblā gandrīz bija laimējies runāt ar ķeizaru, viņš domāja tikai par Napoleonu III; un beidzot viņam izdevās aizvilkt līdzi pat abus kareivjus. Laukumā pie apakšprefekturas ļaudis stāvēja atsevišķās grupās un sačukstējās, kamēr laiku pa laikam aizsteidzās samulsuši virsnieki. Skumīga krēsla jau ietina kokus, bija dzirdams Māsas dobjais troksnis, kura vēla savus viļņus pa labi, tuvu gar mājām. Un pūlī kāds stāstīja, ka ķeizars, kas vakar vakarā ap pulksten vienpadsmitiem tikai pēc grūtām pārdomām nolēmis atstāt Kariņanu, absolūti atsacīdamies atkāpiies līdz Mezjērai, lai paliktu briesmās un nedemoralizētu savus karapulkus.' Citi apgalvoja, ka viņa te vairs neesot, esot aizbēdzis un pametis savā vietā kādu viņa uniformā ietērptu leitnantu, kura ļoti lielais līdzīgums maldinot armiju. Citi atkal deva savu goda vārdu, ka redzējuši apakšprefekturā iebraucam ratus, kas piekrauti ar ķeizara zeltu, simt miljoniem jaunos divdesmit franku gabalos. Patiesību sakot, šeit bija tikai ķeizara nama mantas un pajūgi, Iīnijrati, divas kalešas, divpadsmit furgoni, kas satrauca ciemus, Kurseiju, Senu, Rokūru, un, cilvēku fantazijā pieaugdami skaitā, pārvērtās bezgalīgā vezumu rindā, kas aizsprostoja ceļu armijai; šie nelaimīgie pajūgi, ar lāstiem un negodu apkrauti, beidzot bija nonākuši šeit un slēpās no ziņkārīgiem skatieniem aiz apakšprefekiuras ceriņu krūmiem.

Blakus Delaheršam, kas, pacēlies uz pirkstu galiem, skatījās apakšstāva logos, stāvēja kāda veca sieviete, kāda nabadzīga apkārtnes dienas strādniece, saliektu stāvu, savilktām un darbā nolietotām rokām, un rūca caur zobiem:

—   Ķeizars… es tomēr viņu gribētu redzēt, jā, lai būtu redzējusi…

Pēkšņi Delaheršs izsaucās, Morisa roku satvēris:

—   Lūk, tas ir viņš!… Tur, skatieties, logā pa kreisi! Ai, es nemaldos, es viņu esmu redzējis pavisam tuvu, es viņu labi pazīstu … Viņš pacēlis loga aizkaru, jā, tā bālā seja pie rūts.

Vecā sieviete, kas bija dzirdējusi, stāvēja kā mēma, muti atvērusi. Pie loga tiešām parādījās mironīga seja, izdzisušām acīm, pārvērstiem vaibstiem, nobālušām ūsām kā pēdējā nāves cīņā. Un vecā kā apstulbusi pagrieza tūlīt muguru un aizgāja, pamādama ar bezgalīgu nievu:

—   Tas esot ķeizars! Lops, ne ķeizars!

Klāt bija kāds zuavs, kāds no tiem atpalikušajiem kareivjiem, kas nesteidzās pievienoties saviem korpusiem. Lādēdamies un izgrūzdams draudus, viņš cilāja savu šauteni; un viņš sacīja savam biedram:

—   Pagaidi, es ietriekšu tam galvā kādu lodi!

Delaheršs sašutis iejaucās. Bet ķeizars jau bija nozudis. Dobjais Māsas troksnis turpinājās, likās, ka caur pieaugušo krēslu aizskan kāda bezgalīgi skumja žēlaba. Tālumā, drīz te, drīz tur, bija dzirdami citi skarbi saucieni. Vai tas bija sauciens: «Ej, ej!» — briesmīgā pavēle, ko kliedza no Parīzes, kura bija dzinusi šo viru arvien tālāk, vilkdama kā izsmieklu tam līdzi pa zaudēto Kauju soļiem viņa ķeizarisko pavadonību; tagad viņš bez izejas bija iedzīts briesmīgā nelaime, ko paredzēdams, bija atnācis šurp. Cik daudz drosmīgu cilvēku mirs viņa kļūdas pēc, kāds dziļš būtības apmulsums šim slimajam vīram, šim sentimentālajam sapņotājam, kurš klusēdams drūmi sagaida savu likteni!

Veiss un Delaheršs pavadīja abus kareivjus līdz Fluaņas augstienei.

—   Ardievu! — sacīja Moriss, savu svaini apskaudams.

—   Nē, nē! Pie velna! Uz redzēšanos! — priecīgi izsaucās rūpnieks.

Zans ar savu nojautu drīz vien atrada simt sesto pulku, kura teltis virknējās gar pakalni aiz kapsētas. Gandrīz bija jau klat nakts, bet vēl varēja saskatīt pilsētas tumšo jumtu lielās masas, tālāk Balānu un Bazeiju pļavās, kas aizstiepjas līdz Retnijī un Frenuā augstumiem, kamēr pa kreisi kā melns traips izpletās Garenas mežs un pa labi, lejā, laistījās Māsas upes platā, bālā lente. Mirkli Moriss vēroja, kā šis plašais apvārsnis nozūd miglā.

—   Ei, lūk, arī kapralis! — teica Šūto. — Laikam atgriežas no izdales?

Sākās troksnis. Visu dienu bija lasījušies kopā izklīdušie kareivji, gan pa vienam, gan pulciņos, tādās jukas, ka vadoņi pat atsacījās prasīt kādus paskaidrojumus. Viņi likās neredzam un bija priecīgi, saņemdami tos, kas vēlējās atgriezties.

Pie tam kapteinis Boduēns tikko bija ieradies, un leitnants Rošā bija atvedis ap pulksten diviem pilnīgi sairušo, par divām trešdaļām samazināto rotu. Tagad tā gan bija jau gandrīz pilnā skaitā. Daži kareivji bija iereibuši, citi bija palikuši neēduši, nevarēdami sev sagādāt kādu maizes gabalu, un izdale vēlreiz bija izpalikusi. Lubē tomēr bija nācis uz domām izvārīt kāpostus, kurus bija atnesis no tuvējā sakņu dārza; bet viņam nebija ne tauku, ne sāls. Tukšie vēderi kurca aiz bada.

—        Ko iesākt, mans kapral! — atkārtoja izsmiedams Šūto,

—  jūs esat gudrāks. Ai, es neprasu sev, mēs ar Lubē ļoti labi pabrokastojām pie kādas dāmas!

Izbaiļu pilnas sejas pievērsās Zanam, kopa viņu bija gaidījusi, visvairāk Lapuls un Pašs, kam pašiem nebija laimējies ko sameklēt, cerēdami uz viņu, kas, kā mēdza teikt, protot no akmeņiem miltus taisīt. Un līdzcietības un sirdsapziņas mocīts, ka atstājis savus ļaudis, Zans izdalīja tiem pusi no maizes, kas tam bija somā.

—   Kad tevi jods, kad tevi jods! — Lapuls rīdams atkārtoja, neatrazdams citus vārdus, kā izteikt savu apmierinājumu, kamēr Pašs pavisam klusu noskaitīja tēvreizi un «Ave», lai būtu drošs, ka debess arī rītu viņam vēl sūtīs barību.

Taurētājs Gods skaļi signalizēja uz pārbaudi. Jundas nebija, un nometne drīz nogrima dziļā klusumā. Un pārliecinājies, ka viņa pusvads pilnā skaitā, seržants Sapēns, ar savu šauro, slimīgo seju un smailo degunu, klusu teica:

—   Rītvakar dažu trūks.

Pēc tam, kad Zans viņu uzlūkoja, viņš piebilda mierīgā pārliecībā, tālumā krēslā skatīdamies:

—   Ak, rīt mani nogalinās.

Pulkstenis bija deviņi, nakts draudēja būt salta, jo no Māsas bija pacēlusies migla, aizsegdama zvaigznes. Un Moriss, nogulies blakus Zanam pie kāda žoga, drebēja, sacīdams, ka labāk būtu nogulties teltī. Tomēr viņi bija kā sadauzīti, vēl vairāk noguruši pēc šāsdienas atpūtas, tā ka ne viens, ne otrs nevarēja aizmigt. Viņi apskauda leitnantu Rošā, kas, nicinādams katru patvērumu, vienkārši ietinies segā, ģuleja uz mitras zemes un

krāca kā īsts varonis. Ilgi pēc tam viņi vēl vēroja mazo sveces liesmu, kas dega kādā lielā teltī, kur pulkvedis ar dažiem virsniekiem palika nomodā. Visu vakaru de Vineija kungs likās ļoti uztraukts, jo nebija saņēmis pavēli nākamajai dienai. Viņam likās, ka pulks atrodas kā gaisā, pārāk uz priekšu izbīdīts, kaut gan tas jau bija atkāpies, atstādams izvirzīto poziciju, ko ieņēma šorīt. Ģenerālis Burgen-Defeijs nebija rādījies, kā stāstīja, tas guļot slims «Zelta krusta» viesnīcā; un pulkvedis beidzot nolēma sūtīt pie viņa kādu virsnieku, lai darītu zināmu, ka jaunā pozicija liekas apdraudēta, jo septītais korpuss ir saskaldīts un spiests aizstāvēt pārāk garu līniju, no Māsas līkuma līdz Garēnas mežam. Nebija šaubu, ka, dienai austot, sāksies kauja. Atlika vēl tikai kādas septiņas vai astoņas stundas lielā un melnā klusuma. Tikko svece pulkveža teltī bija nodzisusi, Mori?s ar izbrīnu redzēja, ka kapteinis Boduēns paiet tam gar žogu garām zaglīgiem soļiem un nozūd Sedanas virzienā.

Nakts sabiezēja arvien vairāk, no upes cēlās biezi izgarojumi un ietina visu necaurredzamā, drūmā miglā.

—   Zan, vai tu guli?

Zans bija iemidzis, un Moriss palika viens. Doma, ka jāiet būtu teltī pie Lapula un pārējiem, viņu nomāca. Viņš dzirdēja, kā tie krāca, sacenzdamies ar Rošā, un viņš tos apskauda. Ja lielie karavadoņi guļ labi kaujas priekšvakarā, tad, laikam, vienkārši tāpēc, ka tie ir noguruši. Pār visu milzīgo, miglā grimušo nometni viņš dzirdēja tikai šo spēcīgo miega elpu kā varenu un maigu dvesmu. Vairāk nekas nebija manāms; viņš tikai zināja, ka piektajam korpusam jāatrodas tur zem cietokšņa vaļņiem; ka pirmais izstiepies no Garenas meža līdz Monseļas ciemam, kamēr divpadsmitais, viņpus pilsētas, ieņēma Bazeiju, un visi gulēja, kā lena trīsma plīvoja no pirmās telts līdz pēdējai, nākdama no neskaidriem tumsas dziļumiem, vairāk nekā jūdzi tālu. Tur tālāk bija otrs nezināmais, no kura laiku pa laikam bija pamanāmi tik tāli, tik viegli trokšņi, ka varēja likties kā vienkārša sanoņa ausīs: it kā aizjoņoja kavalērija,klusu vēlās lielgabali, bet visvairāk bija sadzirdami cilvēku smagie soļi, melnā skudru pūžņa kustība augstienēs, iebrukums, ielenkšana, kas neaprima pat naktī. Un tur, lejā, vai pēkšņi nenodzisa kādas ugunis, neatskanēja atsevišķi kliedzieni, augošs nemiers, kas piepildīja šo pēdējo nakti, bailēs sagaidot dienu?

Moriss taustīja pēc Zana rokas. Beidzot satvēris, viņš nomierinājās un aizmiga. Viss apklusa. Tikai pulkstenis Sedanas tornī sita stundu pēc stundas.

OTRĀ DAĻA

I

BAZEIJĀ, mazā, tumšā istabā, spējš satricinājums lika Veisam pielēkt no savas gultas. Viņš klausījās: tas bija lielgabala šāviens. Taustīdamies viņš aizdedzināja sveci, lai paskatītos, cik pulkstenis: bija četri, gaisma tikko ausa. Steigšus viņš paķēra binokli un uzmeta skatienu Dūzī ceļam, kas šķērsoja ciemu; bet tas tinās biezos putekļos, nekas nebija saskatāms. Tad viņš iegāja otrā istabā ar logiem uz pļavu pusi, pret Māsu, un tagad viņš saprata, ka tā ir migla, kas cēlās no upes un aizsedza apvārsni. Tur lejā, upes viņā pusē, aiz miglas plīvura, lielgabali dārdēja arvien spēcīgāk. Pēkšņi kāda no franču baterijām atbildēja tik tuvu un ar tādu troksni, ka mazās mājas sienas nodrebēja.

Veisu māja atradās pret Bazeijas centru, pa labi, nenoejot līdz Baznīcas laukumam. Fasade nelielā attālumā iepretim ielai, viens vienīgs stāvs ar trim logiem, virs tā bēniņi, bet aiz mājas bija diezgan plašs dārzs, kas pa nokalni lejup sasniedza pļavas un no kurienes atklājās bezgalīgs skats uz pakalniem no Remijī ciema līdz Frenuā. Un Veiss, ar jauniem īpašniekiem piemītošu dedzību, bija aizgājis gulēt tikai ap pulksten diviem rītā, kad visus savus krājumus bija noglabājis pagrabā un pārdomājis, kā pēc iespējas aizsargāt mēbeles no lodēm, logiem aizliekot priekšā matraces. Dusmas sagrāba viņu, iedomājoties, ka prūši varētu sagraut šo māju, pēc kuras viņš tā bija ilgojies, kuru ar tādām grūtībām bija ieguvis un no kuras bija pieredzējis vēl tik maz prieka.

Kāda balss no ielas viņu sauca.

—   Sakiet, Veis, vai jūs dzirdat?

Lejā viņš sastapa Delaheršu, kas arī tāpat bija gribējis pārnakšņot savā krāsotavā, lielā ķieģeļu celtnē, kuras viena siena bija kopēja ar Veisa māju. Jāsaka, ka visi strādnieki bija aizbēguši cauri mežiem, sasniegdami Beļģiju; un kā sargs bija palikusi tikai vārtniece, mūrnieka Kitāra atraitne, vārdā Fransuaza. Arī viņa, bailēs, tfīcēdama, būtu aizbēgusi līdzi citiem,, ja viņai nebijis dēlēns, mazais Augusts, desmit gadus vecs zēns, tik slims ar tifa drudzi, ka nebija aizvedams.

—   Dzirdiet! — atkārtoja Delahcršs. — Tas ir sākums. Būtu prātīgi tūlīt atgriezties atpakaļ Sedanā.

Veiss savai sievai bija noteikti apsolījis ar pirmajām nopietnām briesmām atstāt Bazeiju, un viņš bija cieši nolēmis savu soIijujuu turēt. Bet tā vēl bija tikai artilērijas kauja, lielā attālumā un drusku uz labu laimi, miglā, gaismai austot.

—   Pie joda, nogaidīsim! — viņš atbildēja. — Nav ko steigties.

Delaherša ziņkāre bija tik dzīva, tik satraukta, ka viņš gandrīz.

kļuva drošsirdīgs. Interesēdamies par aizstāvēšanās priekšdarbiem, viņš visu nakti nebija acis aizdarījis. Dabūjis zināt, ka rīta agrumā sagaidāms ienaidnieka uzbrukums, ģenerālis Lebrēns, divpadsmitā korpusa komandieris, bija izlietojis nakti, lai nostiprinātos Bazeijā, jo viņš bija saņēmis pavēli neparko neļaut to ieņemt. Barikades aizsprostoja ceļu un ielas; Katrā mājā bija novietoti daži kareivji, katra ieliņa, katrs dārzs bija pārvērsts nocietinājumā. Un pulksten trijos, melnā naktī, bez trokšņa uzmodinātie kareivji bija nostādīti savās kaujas vietās ar tikko ieeļļotām šautenēm un reglamentā paredzētam deviņdesmit patronām patronnīcās. Pirmais ienaidnieka lielgabala šāviens tāpēc nevienu nebija pārsteidzis, un franču baterijas, kas bija nostādītas nopakaļ, starp Balānu un Bazeiju, tūlīt atbildēja, vairāk gan, lai apliecinātu savu klātieni, jo bija bieza migla un šāva vienkārši pēc nojautas.

—   Jūs zināt, — ierunājās atkal Delaheršs, — ka krāsotavu stipri aizstāvēs. Man vesela kareivju nodaļa. Nāciet paskatīties.

Tur tiešām bija novietoti pāri par četrdesmit kareivju, jūras infanteristi, ar garu, blondu virsnieku priekšgalā, ļoti jaunu, pēc izskata ļoti enerģisku un neatlaidīgu. Viņa ļaudis māju bija jau ieņēmuši, vieni ierīkoja lūkas mājas pirmā stāva slēģos uz ielas pusi, otri izroboja sētas zemo mūra sienu, aiz kuras bija pārskatāmas pļavas.

Sētas vidū Delalieršs un Veiss sastapa leitnantu, kas raudzījās tālumā, pūlēdamies redzēt cauri rīta miglai.

—   Nolādētā migla! — viņš norūca. — Nevar taču kauties, tumsā taustīdamies.

Tad, brīdī klusējis, bez redzama sakara jautāja:

—  Kāda šodien mums diena?

—   Ceturtdiena, — atbildēja Veiss.

—   Ceturtdiena, pareizi… Velns lai mani rauj! Dzīvojam bez kādas sajēgas, it kā pasaules nemaz vairs nebūtu!

Bet šai brīdī, lielgabaliem nerimstoši rūcot, pļavmalā atskanēja spraiga šauteņu sprakstoņa, pieci vai seši simti metru attālumā. Un aina mainījās kā teātrī: lēca saule, Māsas migla aizlidoja kā smalka plīvura lēveri, parādījās zila debess un vērsās spožumā, bez neviena traipa. Iestājas brīnišķīgs jaukas vasaras dienas rīts.

—   Ak! —iesaucās.^ Delaheršs. — Viņi pāriet par dzelzceļa tiltu. Vai jūs redzat, kā viņi traucas tikt uz priekšu gār stigu … Bet tā ir nejēdzība, ka tilts nav uzspridzināts!

Leitnants mēmās dusmās atmeta ar roku. Tilts jau bijis mīnēts, viņš stāstīja, tikai vakar, pēc četru stundu ilgas cīņas, lai atgūtu tiltu atpakaļ, piemirsuši pielikt tam uguni.

—   Tā jau mūsu laime, — virsnieks strupi nobeidza.

Veiss vēroja, mēģināja sev noskaidrot stāvokli. Bazeijā franči ieņēma ļoti stipru poziciju. Abpus Dūzī lielceļam celtais ciems pacēlās pāri līdzenumam, un, lai nokļūtu līdz ciemam, bija tikai viens ceļš, kas nogriezās pa kreisi un gāja garām pilij, kamēr otrs, pa labi, kas veda uz dzelzceļa tiltu, sazarojās Baznīcas laukumā. Tādā kārtā vāciem vajadzēja šķērsot pļavas un apstrādātos laukus, kuru plašais un atklātais klajums robežojās ar Māsu un dzelzceļa līniju. Viņu parastā apdomība bija labi pazīstama, likās maz ticams, ka īstais uzbrukums sāksies no šās puses. Tomēr pār tiltu nāca blīvas kareivju masas, kaut ari pie Bazeijas ieejas nostādītā mitreļeza sēja nāvi viņu rindās; un tie, kuri pārkļuva pāri, tūlīt metās kā strēlnieki starp vītoliem, veidoja kolonas un devās uz priekšu. No turienes arī nāca arvien pieaugošā šauteņu sprakstoņa.

—    Rau, tie ir bavarieši! — piezīmēja Veiss. — Es it labi saredzu viņu kāpurveida bruņucepures.

Bet viņš, likās, bija arī nopratis, ka citas kolonas, pa daļai slēpdamās aiz dzelzceļa stigas, tuvojās no labās puses, cenzdamās aizsniegt attālos kokus, lai tadā veida vēlāk, apņemošā kustībā, vērstos pret Bazeiju. Ja viņiem tādā kārtā izdotos patverties Montiviljē parkā, ciemu varēja ieņemt. Tas viņam neskaidri ienāca prātā, bet, kad frontalais uzbrukums pastiprinājās, šī doma izgaisa.

Atri viņš pagriezās pret Fluaņas augstieni, kas bija redzama ziemeļos pāri Sedanas pilsētai. Kāda baterija no turienes bija atklājusi uguni, dūmi cēlās saulainās debesīs, un sprādzieni bija sadzirdami ļoti skaidri. Pulkstenis varēja būt pieci.

—   Nu, palūk! Sāksies īstā deja, — viņš murmināja.

Jūras infanterijas leitnants arī paskatījās un teica, pamādams pilnīgā pārliecībā:

—   Jā, Bazeija ir svarīgs punkts. Te izšķirsies kaujas liktenis.

—   Jūs domājat? — izsaucās Veiss.

—  Par to nav ko šaubīties. Tā noteikti domā arī maršals, kurš šonakt pie mums bija ieradies, lai pateiktu, ka labak kauties līdz pēdējam vīram, nekā ļaut ienaidniekam ieņemt ciemu.

Veiss pakratīja galvu, pārlaida skatienu apkārt apvārsnim, tad nedrošā balsī iesāka, it kā sarunātos pats ar sevi:

—  Nu labi! Nē, ne to es gribēju teikt. Es baidos no cita kā, jā! Bīstos to pat izrunāt…

Un viņš apklusa. Viņš vienkārši izpleta ļoti plati rokas kā knaibļu spārnus, un, pagriezies pret ziemeļiem, viņš tās savilka, it kā knaibļu žokļi būtu noslēgušies.

Sākot no vakardienas par to viņš baidījās. Viņš pazina šo apgabalu un par abu armiju kustību bija skaidrībā. Un arī tagad, kad plašā ieleja izpletās mirdzošos saules staros, viņa skatieni vērsās pret pakalniem upes kreisajā krastā, kur cauru dienu un nakti bija kustējies vācu karaspēks, līdzīgs melniem skudru bariem. Kāda baterija šāva no Remijī augstienes. Kāda otra, kuras pirmās granātās jau atlidoja šurp, bija novietojusies pie PonMožī, upes krasti;. Viņš divkāršoja savu degunkniebi, uzlika vienu stiklu pār otru, lai labāk izpētītu kokiem apaugušās kalnu nogāzes; bet saskatīja tikai nelielus, bālus lielgabalu dūmus, kas minūti pēc minūtes vainagoja nokalnes: kur gan patlaban drūzmējās ļaužu masa, kas turp bija plūdusi? Tikai virs Nuaijē un Frenuā, Marfē kalna viņš beidzot saskatīja priežu meža stūrī kādu grupu formās un zirgus; bez šaubām tie bija virsnieki, kāds štābs. Tālāk bija Māsas līcis, kas aizsedza skatu uz vakariem, un no šās puses nebija uz Mezjēru citas atkāpes līnijas kā tikai šaurais ceļš, kas gāja gar Sen-Albēras gravu starp upi un Ardenu mežu. Vakar viņš bija iedrošinājies ieminēties par šo vienīgo atkāpšanās līniju kādam ģenerālim, kuru tam bija gadījies sastapt izbrauktā ceļa iegulā Zivonas ielejā un kurš, kā viņš vēlāk uzzināja, bijis ģenerālis Dikro, pirmā korpusa komandieris. Ja armija pa šo ceļu neatkāpsies tūlīt, ja tā gaidīs, kamēr prūši, pāriedami' pie Donšerī Māsu, nogriež atkāpšanos, tad karaspēkam laupīs kustības brīvību, piespiežot to pie robežas.

Jau vakarā bija par veļu, apgalvoja, ka ulani tiltu ieņēmuši, vēl vienu tiltu, kas nebija uzspridzināts, šoreiz tāpēc, ka nebija iedomājušies atnest pulveri. Un Veiss izmisis sev sacīja, ka ļaužu straumei, šiem melnajiem skudru bariem, patlaban vajadzēja būt Donšerī ielejā, ceļā uz Sen-Albēras gravu, raidot savus priekšpulkus pret Sen-Manžu un Fluaņu, kurp vakar viņš bija aizvadījis 2anu un Morisu. Gaišā saules gaismā Fluaņas baznīcas smaile viņam likās ļoti tālu, kā smalka, ibalta adata.

Austrumos bija otrs knaibļu spārns. Ja viņš vēroja ziemeļos no Illī augstienes līdz Fluaņai septītā korpusa kaujas līniju, kuru vāji atbalstīja piektais korpuss, kas bija rezervē zem pilsētas nocietinājumiem, viņam nebija iespējams zināt, kas notiek austrumos gar Zivonas ieleju, kur bija nostājies pirmais korpuss no Garenas meža līdz Deņjī ciemam. Bet lielgabali dārdēja arī no šās puses, kauja, laikam, bija sākusies Ševaljē mežā, iepretim ciemam. Un Veisu uztrauca tas, par ko zemnieki jau vakar bija ziņojuši — prūšu ierašanas Franšvalē; tādā kārtā kustība, kas rietumos norisinājās caur Donšerī, austruinos virzījās caur Franšvali un knaibļu žokļi varētu saskarties tur ziemeļos, lllī augstienē, ja divkārtējo apiešanu neapturētu. Kara zinībās viņš nekā neprata, viņam bija tikai vesela cilvēka prāts, un viņš drebēja, vērojot šo milzīgo trijstūri, kuram vienā spārnā bija Māsa un pārējos divus ieņēma septītais korpuss ziemeļos, pirmais — austrumos, kamēr divpadsmitais korpuss dienvidos, Bazeijā, bija visattālākā trijstūra leņķī. Visi trīs korpusi stāvēja ar muguru viens pret otru un gaidīja, nezin kāpēc un kā, ienaidnieku, kas tuvojās no visām pusēm. Vidū kā dziļas bedres dibenā bija Sedanas pilsēta, bruņota nelietojamiem lielgabaliem, bez municijas, bez pārtikas līdzekļiem.

—   Jel saprotiet, — sacīja Veiss, atkārtodams savu žestu, izplezdams abas rokas un plaukstas saliekdams, — tā tas notiks, ja jūsu ģenerāļi nebūs piesardzīgi. Ar Bazeiju jūs izjoko …

Bet viņš runāja pīdamies un neskaidri, un leitnants, kas apgabalu nepazina, nevarēja viņa runu saprast. Nepacietīgi viņš paraustīja plecus, saīdzis par šo buržuā mētelī un acenēs, kurš gribēja būt gudrāks par maršalu. Sapīcis, dzirdot Veisu atkārtojam, ka uzbrukumam Bazeijai varbūt nav cita nolūka kā maldināt un noslēpt patiesos nodomus, viņš beidzot izsaucās:

—   Lieciet mūs mierā! Gan mēs visus jūsu bavariešus ietrieksim Māsā, tad viņi redzēs, kā ar mums jokojas.

Kādu brīdi jau likās, ka ienaidnieka strēlnieki pienākuši tuvāk.

lodes ar dobju troksni atsitās krāsotavas ķieģeļu sienā; un, patvērušies aiz sētas zemā mūra, kareivji tagad atbildēja. Katru mirkli sprāga kāds šāviens, sausi un spalgi.

—  Ietriekt Māsā, jā, bez šaubām! — murmināja Veiss. — Doties pāri viņu līķiem, lai atgūtu Kariņanas ceļu, tas būtu ļoti jauki!

Pēc tam Veiss griezās pie Delahcrša, kas bija paslēpies aiz sūkņa, lai izvairītos no lodēm, un teica:

—   Lai nu kā, bet pareizāk tomēr būtu bijis vēl vakar vakarā atkāpties uz Mezjēru; un viņu vietā man labāk patiktu būt tur … Tagad atkāpties nav iespējams, un nekas cits neatliek 'kā kauties.

—   Vai jūs nāksiet? — jautāja Delaheršs, kas, ar visu 6av.u lielo ziņkāri, kļuva arvien bālāks. — Ja kavēsimies vēl ilgāk, nevarēsim vairs atgriezties Sedanā.

—   Jā, tikai mirkli, un es jums sekoju.

Nevērojot briesmas, Veiss stiepās uz augšu, stūrgalvīgi gribēdams noskaidrot stāvokli. No labās puses pilsētu aizsargāja uz gubernatora pavēli applūdinātās pļavas, — ezers, kas kā nekustīgs, maigi zils galdauts rīta 6aulē izpletās no Torsī līdz Balānai. Bet līdz Bazeijas vārtiem ūdens nesniedzās, un bavarieši tiešām pa pļavām bija pienākuši tuvāk, izmantodami katru mazāko iedobumu un koku. Viņi varēja būt pieci simti metru attālumā; un Veisu visvairāk pārsteidza viņu lēnās kustības, pacietība, ar kādu tie virzījās uz priekšu, cenzdamies cik vien iespējams izvairīties no briesmām. Pie tam viņus atbalstīja spēcīga artilērija, svaigo un skaidro gaisu pildīja šāviņu svilpieni. Pacēlis acis, viņš redzēja, ka Pon-Možī baterija nobijā vienīgā, kas apšaudīja Bazeiju: vēl divas citas Lirī nogāze norīkotās baterijas bija atklājušas uguni pret Bazeiju un šāva pat pāri Monseļas kailajam laukumam, kur atradās divpadsmitais rezerves korpuss, un līdz kokiem apaugušajai Deņjī nogāzei, ko aizņēma kāda pirmā korpusa divīzija. Tad uzliesmoja visi kalnu kumbri kreisajā krastā. Likās, ka lielgabali izaugtu no zemes, tā bija kā’josta, kas bez apstajas pagarinās; kāda baterija Nuaijē apšaudīja Balānu, baterija Vadlenkfirā — Sedanu, baterija Frenuā, zem Marfē kalna, briesmīgā baterija, kuras šāviņi lidoja pāri pilsētai, lai sprāgtu starp septītā korpusa kareivjiem Fluaņas augstienē. Šie pakalni, kurus viņš mīlēja, šī pauguru rinda, kas tālumā noslēdza ieleju ar tik jauku zaļumu, arvien viņam bija likusies radīta acu priekam, tagad viņā modināja stindzinošas bailes, it kā pēkšņi tā būtu ■pārvērtusies briesmīgā milzu cietoksnī, kas gatavojās iznīcināt nederīgos Sedanas nocietinājumus.

Ar vieglu troksni nobira mūra apmetums, un Veiss pacēla galvu. Kāda lode bija ķērusi viņa māju, kuras fasade viņam bija saredzama pāri vidus mūrim. Par to viņš ļoti saniknojās un norūca:

—   Vai arī manu māju šie laupītāji grib nopostīt?

Bet tad viņš ar izbrīnu izdzirda aiz sevis kādu citu noslāpētu troksni. Pagriezies, viņš ieraudzīja kādu kareivi, kam lode bija ieurbusies taisni sirdī un kas krita atmuguriski. Noraustījās īsu mirkli kājas, seja palika jauneklīga un mierīga kā pēkšņi pārsteigta. Tas bija pirmais kritušais, un Veisu visvairāk satricināja troksnis, kas atskanēja, šautenei atsitoties pret pagalma bruģi.

—   Ak nē, es eju! — stostījās Delaheršs. — Ja jūs nenākat, es eju viens pats.

Leitnants, kuru viņi satrauca, piebilda:

—   Protams, kungi, jūs darītu prātīgāk, ja aizietu … Kuru katru brīdi mums var uzbrukt.

Vēlreiz pārlaidis skatienu pāri pļavām, kur tuvojās bavarieši, Veiss noiēma sekot Delaheršam. Bet viņā pusē, no ielas, viņš gribēja noslēgt savu māju; un, kad beidzot viņš panāca savu pavadoni, kāds jauns skats piespieda viņus abus apstāties.

Ielas galā, ap trīssimt metru attālu, Baznīcas laukumam tai brīdī uzbruka stipra bavariešu kolona, kas nāca pa Dūzī ceļu. Jūras infanterislu pulks, kuram bija uzdots laukumu aizstāvēt, likās, uz brīdi mazināja šaušanu, it kā ļaudams tai pievirzīties tuvāk. Tad pēkšņi, kad ienaidnieku kolona bija sadrūzmējusies tā priekšā, notika kāds ārkārtīgs un neparedzēts manevrs: kareivji bija pašķīrušies uz abām ceļa malām, daudzi gulēja pie zemes; un telpā, kas pēkšņi tā atklājās, otrā ielas galā norīkotā mitreļezu baterija spļāva ložu krusu. Ienaidnieku kolonu kā noslaucīja. Franču kareivji piecēlās kājās un ar durkļiem rokās sāka vajāt izkaisītos bavariešus, lai galīgi tos atsistu un sakautu. Divas reizes šis manevrs atkārtojās ar tiem pašiem panākumiem. Kādā šķērsielas stūrī, mazā mājiņā, bija palikušas trīs sievietes, un viņas pie kāda loga mierīgi smējās un priecīgi aplaudēja kā izrādē.

—   Sasodīts! — pēkšņi izsaucās Veiss, — aizmirsu aizslēgt pagraba durvis un paņemt atslēgu. Pagaidiet mani, tūlīt būšu atpakaļ. ~ 1 1 11

Pirmais uzbrukums likās atsists, un Delaheršs, kuru atkal pārņēma ziņkāre, vairs nesteidzās. Viņš stāvēja pie krāsotavas un sarunajās ar vārtnieci, kura uz brīdi parādījās savas apakšstāva apdzīvotās istabas durvīs.

—   Mana nabaga Fransuaza, jums vajadzētu nākt mums līdzi. Sieviete viena pati šais šausmās, tas ir briesmīgi!

Viņa pacēla savas drebošās rokas.

—   Ak, kungs, protams, es būtu aizbēgusi, ja nebūtu slims mans mazais Augusts.. . Ienāciet iekšā, kungs, paskatieties uz viņu!

Viņš neiegāja, bet, pabāzis galvu, pamāja, ieraudzījis tīrā, baltā gultā drudzī sasarkušu zenu, kas kvēlojošām acīm stīvi uzlūkoja savu māti.

—    Nu labi! — atsāka Delaheršs. — Kāpēc jums nepaņemt viņu līdzi? Gan es jūs Sedanā ierīkošu. .. Ietiniet viņu siltā segā un nāciet mums līdzi.

—   Ak nē, kungs. Tas nav iespējams. Ārsts noteikti pasacīja, ka es viņu nogalinātu … Ja būtu vēl dzīvs viņa nabaga tēvs! Bet mēs esam tikai divi, un mums jāturas vienam pie otra … Un tad var būt, ka šie prūši nenodarīs ļaunu sievai ar viņas slimo bērnu.

Tai brīdī pienāca Veiss, apmierināts, ka visu savā mājā aizsprostojis un aizbultējis.

—   Lai iekļūtu iekšā, viss būs jasalauž! — viņš teica. — Tagad nu ejam! Un tas nebūs nemaz tik viegli. Mums jāturas cieši gar mājām, ja negribam ko ļaunu piedzīvot.

LJn tiešām, ienaidnieks, likās, gatavojās jaunam uzbrukumam, jo šauteņu uguns kļuva stiprākā un granatu svilpieni vairs nerima. Divas jau bija nokritušas uz ceļa kādu simt metru attālumā; kāda cita ieurbās tuvējā dārza mīkstajā zemē un nesprāga.

—   Ak, paklausieties, Fransuaza, — atsāka Veiss, — es gribu noskūpstīt jūsu mazo Augustu.. . Zēns vairs nav tik slims, vēl pāris dienas, un briesmas bUs pāri… Nezaudējiet dūšu, par visām lietam, ejiet tūlīt iekšā un nerādieties vairs.

Beidzot abi vīri aizgāja.

—   Uz redzēšanos, Fransuaza!

—   Uz redzēšanos, kungi!

Un tai pašā mirklī atskanēja briesmīgs sprādziens. Kāda granata, sagrāvusi Veisa mājas dūmeni, nokrita uz ietves, kur tā sprāga ar tādu spēku, ka visās apkārtējās mājās izbira logu stikli. Biezi putekļi un smagi dūmi sākumā neļāva nekā saskatīt. Tad kļuva redzama mājas iegrautā fasade; un tur uz sliekšņa šķērsām gulēja nonāvētā Fransuaza ar salauztu muguru un satriektu galvu, cilvēka atliekas, visas briesmīgās asinīs.

Satracinātais Veiss pieskrēja klāt. Viņš stomījās, spēja izgrūst vēl tikai lāstus.

—  Deviņi pērkoni! Deviņi pērkoni!

Jā, viņa bija mirusi. Viņš noliecās un aptaustīja viņai rokas, un, kad atkal piecēlās, sastapa mazā Augusta sasarkušo seju, kurš bija pacēlis galvu, lai ieraudzītu savu māti. Viņš nekā nesacīja, neraudāja, tikai viņa drudžainās acis, nedabiski ieplestas,, vērās šai briesmīgajā ķermenī, ko viņš vairs nepazina.

—   Žēlīgais dievs! — beidzot izsaucās Veiss — tagad viņi slepkavo jau sievietes!

Viņš saslējās un draudēja ar dūri bavariešiem, kuru bruņucepures sāka atkal parādīties baznīcas tuvumā. Redzedams, ka dūmenis krītot ielauzis arī labu daļu mājas jumta, Veiss izmisumā kļuva kā negudrs.

—   Neķītrie neģēļi! Jūs nonāvējat sievas un sagraujat manu māju!… Nē, nē! Tas nav iespējams, es nevaru ta aiziet, es palieku!

Viņš metās projām un atgriezās vienā lēcienā ar krituša kareivja šauteni un patronām. Svarīgiem gadījumiem, kad gribējās redzēt skaidri, viņam vienmēr bija klāt acenes, kuras viņš pastāvīgi nenēsāja, aizkustinošā kautrībā vēlēdamies patikt savai jaunajai sievai. Ar ātru roku viņš norāva degunkniebi un atvietoja to ar acenēm; un šis resnais buržuā mētelī, ar apaļu, labsirdīgu, tagad dusmu pārvērstu seju, gandrīz smieklīgs un reizē lielisks savā varonībā, sāka raidīt šāvienus bavariešu drūzmā, kas parādījās ielas galā. Tas viņam esot jau asinīs, mēdza viņš teikt; viņam niezot āda nolikt kādus gar zemi, kopš tiem stāstiem par 1814. gadu, ar kuriem ieaijāja viņu bērnībā, tur, Elzasā.

—   Ak nelieši, nelieši, nekrietnie nelieši!

Un viņš nepārtraukti šāva, tik ātri, ka ieroča stobrs sakarsa un sāka dedzināt pirkstus.

Uzbrukums bija paredzams nikns. No pļavu puses šauteņu sprakstoņa bija aprimusi. Nostiprinājušies pie kāda šaura strauta, kuram gar malām auga papeles un vītoli, bavarieši gatavojās uzbrukt ar joni mājām, kas aizsargāja Baznīcas laukumu; un viņu strēlnieki bija ar apdomu atkāpušies, tikai saules gaišums kā zelta sega klājas pār pļavu plašumu, kur kā tumši plankumi atdalījās kritušie kareivji. No krāsotavas sētas tagad iznāca leitnants, pamezdams tur tikai vienu sargkareivi, nojēgdams, ka turpmāk visas briesmas draud no ielas puses. Steigšus viņš nostādīja savus kareivjus gar ietvi, pavēlēdams, gadījumā, ja ienaidniekam izdotos ieņemt laukumu, nostiprināties mājas pirmajā stāvā un aizstāvēties līdz pēdējai patronai. Nogulušies pie zemes, slēpdamies aiz ielas stabiņiem, izmantodami mazāko izcilni, kareivji šāva, kā gribēja; un gar plato, saules apmirdzēto un tuksnesīgo ceļu tagad bija kā svina orkāns ar dūmu strūklām, kā liela vēja dzīta krusas gāze. Jauna meitene kā apskurbusi pārskrēja pāri šosejai un palika neievainota. Tad kāds vecis zemnieka svārkos, kas stūrgalvīgi gribēja iedzīt stallī savu zirgu, dabūja lodi taisni pierē un ar tādu sparu, ka viņu atsvieda ielas vidū. Kāda granata krītot ielauza baznīcas jumtu. Citas divas bija aizdedzinājušas mājas, kas, baļķiem sprakstot, dega gaišām liesmām. Un šī nožēlojamā, blakus slimajam bērnam sašķaidītā Fransuaza, zemnieks ar lodi galvā, viss šis posts un ugunsgrēki galīgi noveda izmisumā un saniknoja iedzīvotājus, kas labāk bija nolēmuši še mirt, nekā glābties Beļģijā. Buržuā, strādnieki, |a.udis mēteļos un uzmetņos šāva no logiem kā traki.

—   Ak, šie bandīti mūs ielenkuši! — kliedza Veiss. — Es gan redzēju, ka tie skrēja gar dzelzceļa stigu. Klau, vai jūs tos dzirdat tur lejā pa kreisi?

Tiešām, šāvieni tagad atskanēja aiz Montiviljē parka, kas sniedzās līdz ceļam. Ja ienaidnieks nostiprināsies šai pusē, Bazeija būs ieņemta. Tomēr nikna apšaudīšanās liecināja, ka divpadsmitā korpusa komandieris šo kustību paredzējis un ka parku aizstāvēs.

—   Uzmanieties, neveiklais! — kliedza leitnants, likdams Veisam piespiesties pie sienas. — Jūs sašaus gabalos!

Šis resnais, drošsirdīgais vīrs ar savām acenēm beidzot bija viņu ieinteresējis, kaut gan viņš par to smaidīja; un, kad viņš dzirdēja tuvojamies granatu, brālīgi bīdīja Veisu pie malas, šāviņš nokrita kādus desmit soļus attālu, sprāga, apbērdams viņus abus šķembām Buržuā palika stāvam bez mazākās skrambiņas, kamēr leitnantam bija sadragātas abas kājas.

—   Nu tā! — viņš murmināja. — Es savu daļu esmu saņēmis.

Nogāzts uz ietves, viņš lika sevi atbalstīt ar muguru pret durvīm, blakus sievietei, kas tur jau gulēja šķērsām pāri slieksnim. Un viņa jaunā seja vēl uzglabāja spraiguma un neatlaidības izteiksmi.

—   Tas nekas, mani bērni, uzklausiet mani labi! šaujiet pēc patikas, nesteidzieties! Es jums pateikšu, kad vajadzēs viņiem uzbrukt durkļiem.

Un viņš turpināja komandēt, galvu augstu pacēlis un ienaidnieku tālumā uzmanīdams. Taisni iepretim atkal bija aizdedzies kāds nams. Šauteņu sprakstoņa un granatu sprādzieni plosīja gaisu, ko pildīja putekļi un dūmi. Katras ieliņas stūrī krita nonāvētie kareivji, daži atsevišķi, citi kaudzēs kā tumši plankumi, aptraipīti sarkanām asinīm. Un pāri ciemam auga kāds briesmīgs kliedziens, cilvēku tūkstošu draudi, kas virzījās pret dažiem simtiem drošsirdīgo, kuri bija nolēmuši mirt.

Delaheršs, kas visu laiku bija saucis Veisu, tagad noprasīja pēdējo reizi:

—   Jūs nenāksiet? Jo ļaunāk! Es jūs pametu vienu, ardievu!

Bija apmēram septiņi, un viņš jau bija pārāk ilgi vilcinājies. Kamēr Delaheršs varēja virzīties uz priekšu gar mājām, viņš izmantoja katras durvis un katru iedobumu sienā, pie katra šāviena slēpdamies vismazākā ieplakā. Nekad viņš nebūtu ticējis, ka ir vēl tik jauns un manīgs, kā zalktis viņš staipījās un vijās gar namiem uz priekšu. Bet Bazeijas galā, kad vajadzēja iet kādus trīssimt metrus uz priekšu pa tukšu un kailu ceļu, kuru apšaudīja Lirī baterijas, viņu sāka kratīt drebuļi, kaut gan viņš mirka sviedros. Kādu mirkli vēl, zemu noliecies, viņš virzījās uz priekšu pa grāvi. Tad sāka skriet kā neprātīgs un joņoja taisni uz priekšu, .un ausīs viņam dārdēja šāvieni, līdzīgi pērkona grāvieniem. Acis viņam kaisa, un likās, ka viņš ietu cauri liesmām. Tas vilkās veselu mūžību. Pēkšņi viņš ieraudzīja pa kreisi mazu mājiņu un devās turp, un juta, ka šai patvērumā krūtis atbrīvojās no pārmērīgā smaguma. Viņu apņēma kāda drūzma, cilvēki, zirgi. Sākumā viņš neviena nepazina. Tas, ko pēc tam saskatīja, viņu pārsteidza.

Vai tas nebija ķeizars ar visu galveno štābu? Delaheršs šaubījās, kaut gan bija lielījies, ka viņu pazīst, kopš Beiblā gandrīz bija ar viņu sarunājies; tagad viņš palika samulsis stāvam. Tiešām tas bija Napoleons III, kas, zirgā sēdēdams, viņam likās lielāks; ūsas bija stingri sagrieztas, vaigi kā aktierim krāsoti, kas viņu darīja jaunāku. Redzams, viņš bija izkrāsojies, lai nerādītu armijai savu bālo, ciešanu izķēmoto seju, ar smailo degunu un neskaidrām acīm. Saņēmis pulksten piecos ziņu, ka Bazeijā kaujas, viņš bija ieradies šeit drūms un mēms kā rēgs, ar krāšļiem atdzīvinātu miesu.

Tuvumā bija ķieģeļu ceplis, kur varēja patverties. No otras puses ložu lietus kapāja sienas, un katru mirkli šāviņi krita uz ceļa. Viss eskorts bija apstājies.

—   Augstība, — murmināja kāda balss, — še tiešām ir bīstamif

Ķeizars pagriezās un ar rokas mājienu pavēlēja savam šta-

bam nostāties šaurā ieliņā gar ķieģeļcepli. Tur cilvēki un kustoņi varēja būt pilnīgā drošībā.

—   Tiešām, jūsu augstība, tas ir neprāts… Augstība, mēs jūs lūdzam …

Viņš vienkārši atkārtoja savu mājienu, it kā ar to teikdams, ka uniformu grupas parādīšanās uz šā kailā ceļa tiešām varētu vērst uz sevi baterijas uzmanību upes kreisajā krastā. Un gluži viens viņš nesteigdamies virzījās uz priekšu, zem lodēm un granatāin, savā drūmajā un vienaldzīgajā gaitā, iedams pretī liktenim. Bez šaubām, aiz sevis viņš dzirdēja nepielūdzamu balsi, kas viņu dzina uz priekšu, balsi, kas kliedza no Parīzes: «Ej! Ej! Mirsti kā varonis uz savas tautas līķu kaudzēm, liec cilvēcei apbrīna saviļņoties, lai tavs dēls var valdīt.» Viņš virzījās tālāk, dzina savu zirgu maziem soļiem. Tā viņš nojāja vēl kādus simt soļus. Tad viņš apstājās, gaidīdams galu, ko meklēja. Lodes svilpoja kā pasatu vēji, kāda granata sprāga, apbērdama viņu ar zemi. Viņš turpināja gaidīt. Viņa zirgam saslējās krēpes, visa tā āda drebēja, tas instinktivi rāvās atpakaļ no nāves, kas katru mirkli trauca garām, nevēlēdamās ņemt ne dzīvnieku, ne cilvēku. Tad, pēc šās bezgalīgas gaidīšanas, ķeizars savā padevīgajā fatalismā saprata, ka viņa liktenis te nepiepildīsies, un mierīgi atgriezās, it ka būtu vēlējies tikai izzināt vācu bateriju īsto stāvokli.

—  Augstība, kāda drosme! Dieva dēļ, neejiet vairs tādās briesmās …

Ar rokas mājienu viņš uzaicināja savu ģenerālštābu sekot; šoreiz viņš to nesaudzēja, ka nebija saudzējis sevi pašu; un jāja augšup pret Monseļu, šķērsodams laukus, pa Rapeijas kailo klajumu. Kadu kapteini nonāvēja, krita divi zirgi. Divpadsmitā korpusa pulki, kuriem viņi aizjāja garām, redzēja viņusnākam un pazūdain ka rēgus, bez sveiciena, bez kareiviska uzsauciena.

Dclaheršs visu to bija redzējis pats savām acīm. Viņš drebēja šausmās, domadams, ka, atstājot ķieģeļcepli, arī viņš atradīsies klajā laukā zem lodēm. Viņš vilcinājās, ieklausīdamies tagad virsnieku sarunās, kuru zirgi bija krituši un kuri tāpēc bija palikuši šeit.

—   Es jums saku, ka viņš uz vietas bija beigts, kāda granata viņu sarāva gabalos.

—   Bet nē, es redzēju, ka viņu aiznesa. Nenozīmīgs ievainojums, granatas šķēpele sēdvietā.

—   Cikos tas bija?

—   Ap pusseptiņiem, priekš kādas stundas… Tur augšā, netālu no Monseļas, kādā ceļa ieg.ultnē …

—   Tātad viņš tagad ir atgriezies Sedanā.

—   Noteikti, viņš ir Sedanā.

Par ko gan viņi runāja? Pēkšņi Delaheršs saprata, ka runā par maršalu Mak-Mahonu, kas bija ievainots ceļā uz priekšposteņiem. Maršals ievainots! Tā bija mūsu laime, kā jūras infanteristu leitnants bija teicis. Delaheršs vēl pārdomāja šā notikuma sekas, kad pilnā sparā aizjoņoja garām ziņnesis, kliegdams kādam biedram, kuru pazina:

—   Ģenerālis Dikro ir virspavēlnieks! Visa armija sapulcēsies Illī augstienē, lai atkāptos uz Mezjēru!

Ziņnesis bija jau tālu un tuvojās Bazeijai zem pastiprinātas uguns, kamēr Delaheršs, šo ārkārtīgo ziņu apmulsināts, kas sekoja viena otrai, baidīdamies nonākt atkāpjošās armijas vidū, izšķīrās un skrēja uz Balānu, no kurienes beidzot bez sevišķām grūtībām sasniedza Sedanu.

Ziņnesis joņoja pa Bazeiju, meklēdams priekšniekus, lai nodotu viņiem rīkojumus. Un jaunās ziņas arī joņoja: maršals Mak-Mahons ievainots, ģenerālis Dikro iecelts par virspavēlnieku, visa armija atkāpjas uz Illī.

—   Kas? Ko saka? — izsaucās Veiss, nomelnējis no pulvera dūmiem. — Tagad atkāpties uz Mezjēru! Bet tas ir neprāts, cauri nekad mēs netiksim!

Viņš bija izmisis un pārmeta sev, ka pats šo atkāpšanos vakar ieteicis tieši šim ģenerālim Dikro, kas tagad bija iecelts par virspavēlnieku. Jā, vakar tas bija vienīgais plāns, kuram vajadzēja sekot: atkāpšanās, tūlītēja atkāpšanās pa Sen-Albēras gravu. Bet tagad ceļš būs aizsprostots, visi prūšu melnie skudru bari bija devušies pa šo gravu uz Donšerī ieleju. Un, kad jau neprāts, tad neprāts līdz galam: atlika tikai viena izeja, izmisuma pilna un drošsirdīga, iedzīt bavariešus Māsā un, ejot tiem pāri, sasniegt ceļu uz Kariņanu.

Ar aprautu un īsu kustību ik brīdi atbīdot savas acenes, Veiss paskaidroja tagadējo stāvokli leitnantam, kas vienmēr vēl sēdēja ar muguru pret durvīm, sadragātām kājām, ļoti bāls un nāves mokās no zaudētām asinīm.

—   Leitnanta kungs, es jums apgalvoju, ka man taisnība … Sakiet saviem ļaudīm, lai neatlaižas. Jūs gan redzat, ka mēs uzvaram. Vēl viena piepūle, un mēs viņus iespiedīsim Masā!

Un tiešām, otrs bavariešu uzbrukums nupat bija atsists. Mitreļezas no jauna bija noslaucījušas Baznīcas laukumu, līķi kaudzēm tur gulēja uz bruģa karstā saulē, un no visām ieliņām ar durkļiem atsvieda ienaidnieku pļavās; tā bija juceklīga bēgšana uz upes pusi, un šī bēgšana būtu pēkšņi pārvērtusies sakāvē, ja svaigi spēki būtu pastiprinājuši nogurušos jūrniekus, kuru skaits bija jau samazinājies. Otra pusē, Montiviljē parkā, apšaudīšanās nevirzījās uz priekšu, kas norādīja, ka arī no šās puses pastiprinājumi atbrīvotu parku.

—   Sakiet saviem ļaudīm, leitnanta kungs: «Uz durkļiem! Uz durkļiem!»

Vaska bālumā, dziestošu balsi, leitnantam vēl pietika spēka nomurmināt:

—   Jūs dzirdat, mani bērni, uz durkļiem!

Un tas bija viņa pēdējais elpas vilciens, viņš mira ar paceltu galvu un neatlaidību sejā, vaļējām acīm, kas vienmēr vēroja kauju. Jau lidoja mušas un nometās uz Fransuazas sadragātās galvas, kamēr mazais Augusts savā gultā, drudža murgos, sauca, prasīja dzert klusā, lūdzošā balsī.

—   Māt, atmosties, piecelies! Man slāpst, man ļoti slāpst…

Bet pavēle bija noteikta, un virsniekiem ar izmisumu sirdī

bija jākomandē atkāpties, neizmantojot sasniegtos panākumus. Ģenerāli Dikro, acīm redzami, izbaidīja ienaidnieka aplenkšanas kustība, un viņš upurēja visu neprātīgajam mēģinājumam izbēgt no aplenkuma. Baznīcas laukums drīz vien bija evakuēts, kareivji atstāja vienu ieliņu pēc otras, un drīz jau ceļš bija tukšs. Redzēdami, ka viņus atstāj, vīri niknumā lādējās un draudēja dūrēm, sievas kliedza un raudāja. Daudzi ieslēdzās savās mājās,, nolēmuši tur aizstāvēties un mirt.

—   Es nu gan nebēgšu! — kliedza Veiss kā bez jēgas. — Nē, es savu ādu labāk atstāšu šepat… Lai tikai viņi nāk postīt manas lietas un dzert manu vīnu!

Viņā tagad bija tikai niknums, neizdzēšams cīņas trakums, iedomājoties, ka svešais ienāks viņa istabā, nosēdīsies viņa krēslā, dzers no viņa glāzes. Sašutums apvērsa visu viņa būti, aizrāva sev līdzi viņa parasto dzīvi, viņa sievu, darbu, viņa sīkburžuā apdomību. Un viņš ieslēdzās savā mājā, tur aizbarikadējās, kā zvērs savā sprostā skraidīja no vienas istabas otrā, lai pārliecinātos, vai visas spraugas labi aizdarītas. Viņš saskaitīja savas patronas, to bija vēl kādu četrdesmit. Kad pēdējo reizi viņš uzmeta skatienu Māsai, lai pārliecinātos, ka par uzbrukumu no pļavām nav jābaidās, kreisā krasta pakalnu aina viņu saistīja uz brīdi no jauna. Uzlidojošie dūmu mākonīši noteikti norādīja prūšu bateriju pozicijas. Un pāri Frenuā briesmīgajai baterijai, Marfē kalna mežiņa stūrī viņš atkal atrada uniformu grupu, tikai daudzskaitlīgāku un tik spožu saules staros, ka, uzlicis degunkniebi virs acenēm, viņš varēja saskatīt uzpleču un bruņucepuru zeltu.

—   Neķītrie nelieši, neķītrie nelieši! — atkārtoja viņš, dūri rādīdams.

Tas tur augšā, Marfē kalnā, bija ķēniņš Vilhelms ar savu ģenerālštābu. Ap septiņiem viņš bija te ieradies no Vandresas, kur bija pārlaidis nakti. Še augšā viņam nedraudēja nekādas briesmas un viņa priekšā, Māsas ielejā, atklājās bezgalīgais kaujas lauks. Varenā izciļņu virkne gāja no vienas debess malas līdz otrai, kamēr, stāvēdams pakalnā, ķēniņš to vēroja kā no troņa šai milzīgajā svētku izrādes ložā.

Centrā, uz Ardenu meža tumšā fona kā antika zaļuma aizkars atdalījās Sedana ar savu nocietinājumu ģeometriskajām taisnēm, ko no dienvidiem un vakariem apskaloja pārplūdinātās pļavas un upe. Bazeijā jau dega mājas, kaujas putekļi aizmigloja ciemu. Tālāk uz rītiem, starp Monseļu un Zivonu, bija redzami tikai daži divpadsmitā un pirmā korpusa pulki, kuri kā insektu rindas, kas kustas pa rugāja laukiem, laiku pa laikam nozuda šaurajās ielejās, kur slēpās atsevišķi ciemi; un iepretim iznira pavisam citāda aina — bālie lauki, kurus izraibināja Ševaljē meža tumšais zaļums. Ziemeļos labi saredzams bija septītais korpuss, kas ar saviem melnajiem, kustīgajiem punktiem ieņēma Fluaņas augstieni, platu rūsganu lauku joslu no Garēnas mežiņa līdz piekrastes pļavām. Aiz tām bija redzama vēl Fluaņa, Sen-Manža, Fleņjē, Illī ciemi, kuri zuda apkārtnes viļņveidīgās krokās šai nemierīgajā, kraujām sagraizītajā apgabalā. Un pa kreisi Māsas līcis, rāmi ūdeņi kā jauns sidrabs spožā saulē, kuri ieslēdza Ižas pussalu un ar savu plato un kūtro loku aizsprostoja ceļu uz Mezjēru, pamezdami starp upmalu un necaurejamiem mežiem vienīgos vārtus — SenAlbēras aizu.

Simt tūkstoš vīru un pieci simti franču armijas lielgabalu, bija še sablīvēti un sadzīti šai trijstūrī; un, kad prūšu ķēniņš pagriezās pret vakariem, viņš ieraudzīja kādu citu līdzenumu, Donšerī ieleju, kailus laukus, kas izpletās iīdz Briankūrai, Marankūrai un Vriņ-o-Buā, bezgalīgs līdzenums, pelēki, putekļaini lauki zem zilās debess; un, pagriezies pret rītiem, viņš atkal varēja redzēt — iepretim tik cieši savilktām franču līnijām — bezgalīgu brīvu telpu, ciemu jucekli, vispirms Dūzī un Kariņanu, tad tālāk augšup Ribekūru, Purī-o-Buā, Franšvali, Viler-Sernē, līdz La;Šapelai pie pašas robežas. Viss šis apgabals piederēja viņam, viņš varēja pēc savas iegribas virzīt divisimt piecdesmit tūkstoš kareivjus un astoņsimt savas armijas lielgabalus; ar vienu skatienu viņš aptvēra to neatvairāmo gājienu. No vienas puses jau vienpadsmitais korpuss virzījās uz Sen-Manžu, kamēr piektais korpuss stāvēja pie Vriņ-o-Buā un virtemberģiešu divīzija gaidīja Donšerī tuvumā; un, ja uz otru pusi koki un pakalni viņu traucēja redzēt, viņš iedomājās kustību gaitu, redzēja, ka divpadsmitais korpuss ielaužas Ševaljē mežā, zināja, ka gvarde bija jau sasniegusi Viler-Sernē. Tie bija knaibļu spārni, Prūsijas kroņprinča armija pa kreisi, Saksijas kroņprinča — pa labi, tie atdarījās un sniedzās neatturama kustībā uz augšu tālāk, kamēr bavariešu divi korpusi uzbruka Bazeijai.

Pie ķēniņa Vilhelma kājām, no Remijī līdz Frenuā dārdēja bez atslābuma gandrīz nepārtraukta bateriju rinda, apbērdama šāviņiem Monseļu un Deņjī un pāri Sedanas pilsētai apšaudīdama ziemeļu augstienes. Vēl nebija vairāk par astoņiem, un ķēniņš jau gaidīja kaujas nenovēršamo iznākumu, milzīgo šacha dēli vērodams, viņš vadīja šos ļaužu putekļus, šos nedaudzos melnos punktus, kas uzliesmoja kaujas niknumā, zuzdaini mūžīgās un smaidošās dabas klēpī.

II

Fluaņas augstienē, gaismai austot, biezā miglā taurētājs Gods pūta ar visu spēku rīta jundu. Bet gaiss biia tā mitruma piesātināts, ka taures līksmās skaņas noslāpa. Un rotas ļaudis, kuriem nebija pat bijis dušas uzcelt teltis, ietinušies audeklos, gulēja dubļos, ar bālam, pārgurumā sastingušām sejām kā miroņi, un nemodās. Jāmodina bija kairs atsevišķi, lai izrautu tos no nebūtības; un viņi pieceļas kā no miroņiem, zilgani bāli, raugoties dzīvē šausmu pilnām acīm.

Zans bija pamodinājis Morisu.

—   Kas ir? Kur mēs atrodamies?

Apmulsis viņš raudzījās, bet redzēja tikai šo pelēko jūru, kur peldēja viņa biedru ēnas. Divdesmit soļu attālumā nekā

nevarēja izšķirt. Pazaudējis katru orientāciju, viņš pat nespētu pateikt, kurā pusē atrodas Sedana. Bet šai mirklī kaut kur labi tālu atskanēja lielgabala šāviens.

—   Ak ja, šodien jākaujas! Jo labāk! Drīzāk būs beigas.

Citas balsis ap viņu izteica to pašu. Un tas bija drūms mierinājums, dziņa atbrīvoties no šiem murgiem, beidzot redzēt šos prūšus, kurus bija meklējuši un no kuriem tagad bēga jau tik daudzas nāvējošas stundas! Būs jāšauj, varēs atviegloties no patronām, kas atnestas tik tālu, pat nevienu neizšaujot. Šoreiz visi to juta, kauja bija neizbēgama.

Bet lielgabali no Bazeijas rūca arvien diktāk, un Zans stāvēja un klausījās.

—   Kur šauj?

—   Goda vārds, — atbildēja Moriss, — man liekas, ka tas ir no Māsas. Tomēr, lai nelabais mani parauj, ja es zinu, kur atrodos.

—   Klausies, mans mazais, — sacīja tad kapralis, — mani tu neatstāj, jo, tu redzi, jāprot, ja negrib dabūt kādu ļaunu triecienu … Es jau esmu ko redzējis, būšu modrs par tevi un sevi.

Kopas kareivji pa to laiku sāka kurnēt, saniknoti, ka nevar kuņģi pildīt ar ko siltu. Bez sausas malkas tādā nejaukā laikā uguni uzkurt nebija iespējams. Pat tai brīdī, kad sākās kauja, jautājums par vēderu atgriezās, pavēlīgi, izšķiroši. Varbūt viņi bija varoņi, bet vēders pirmajā vietā. Ēst, tā bija vienīgā lieta; un ar kādu maigumu viņi nosmalstīja no katla putas tais dienās, kad bija laba vira! Un kā bērni un mežoņi viņi dusmojās, kad trūka maizes!

—   Ja nav ko ēst, nevar kauties, — paziņoja Šūto. — Lai mani sasper deviņi pērkoni, ja es šodien riskēju ar savu ādu!

Šai garajā velnā, Monmartra krāsotājā un daiļrunātājā, kabareju filozofā, kas paris šur tur uzlasītās saprātīgās idejas samaitāja visbriesmīgākā nejēdzības uņ melu maisījumā, pamodās revolucionārs.

—   Pie tam, — viņš turpināja, — vai viņi par mums nesmejas, mums stāstīdami, ka prūši nobeidzoties no bada un sērgām, ka viņiem neesot vairs ne krekla mugurā un ka viņus sastopot pa ceļiem, netīrus, skrandās kā ubagus?

Lubē sāka smieties kā Parīzes ielas zēns, kas izmēģinājies jau visos sīkajos galvaspilsētas tirgus amatos.

—   Ak, jā! Tie esam mēs paši, kas ejam bojā savā postā un kam varētu pasniegt kādu su, kad ejam garām savās saplīsušajās tupelēs un ubagu skrandās… Un viņu lielās uzvaras! īstie jokdari, nudien, kad viņi mums stāstīja, ka Bismarks sagūstīts un vesela armija ietriekta kādās tur akmeņlauztuvēs… Nē, viņi par mums smējās!

Pašs un Lapuls klausījās, sažņaudza dūres un nikni kratīja galvas. Arī citi dusmojās; laikrakstu mūžīgie meli beidzot kļuva postoši. Katra uzticība bija nonāvēta, neticeja vairs nekam, šo lielo bērnu izdomas spēja, sākumā tik auglīga ar ārkārtīgām cerībām, tagad nogrima neprātīgos murgos.

—   Pie joda! Tas nav tik viltīgi izdomāts, — atsāka Šuto, — tas saprotams, jo mēs esam pārdoti… Jūs paši to labi zināt.

Lapuls sava zemnieka vientiesībā, šos vārdus dzirdot, katrreiz vai izmisa.

—   Pārdoti! Tad gan tie ir neģēļi!

—   Pārdoti, kā Jūdass to kungu pārdeva, — murmināja Pašs, kam nedeva miera atmiņas no svētiem rakstiem.

Šūto triumfēja.

—    Mans dievs! Tas pavisam vienkārši, zināmas summas… Mak-Mahons saņēmis trīs miljonus un pārējie ģenerāļi katrs pa miljonam, lai atvestu mūs šurp… Tas noticis Parīzē, pagājušā pavasarī, un šonakt viņi izšāvuši gaisā kādu raķeti, lai paziņotu, ka viss ir gatavs un ka var nakt un mus paņemt.

Moriss sašuta par šo nejēdzīgo izdomājumu. Senāk šūto viņam bija paticis, gandrīz viņu pat pārliecinājis ar savu priekšpilsētas zēna atjautību. Bet tagad viņš vairs nepanesa šo samaitātāju, šo nekrietno strādnieku, kas nozākāja katru darbu, lai arī citos izsauktu pret to riebumu.

—   Ko jūs stāstāt tādas nejēdzības? — viņš izsaucās. — Jūs labi zināt, ka tas nav taisnība.

—    Kā, nav taisnība? Tas lai nebūtu taisnība, ka esam pārdoti? … Saki, kundziņ, varbūt tu piederi pie šās neķītro nodevēju un cūku bandas?

Viņš tuvojās draudēdams.

—    Zini, tev tikai tas jāpasaka, buržuā kungs, un mēs tūlīt tiksim ar tevi galā, nenogaidot tavu draugu Bismarku.

Arī pārējie sāka kurnēt, un Zanam likās, ka viņam jāiejaucas.

—   Mierā! Ziņošu par katru, kas pirmais kustēsies!

Tomēr šūto par viņu ņirgājās. Viņš par šiem ziņojumiem varot nospļauties. Viņš kaušoties vai nekaušoties, kā tas viņam patikšot, un lai nedomājot viņu muļķot, jo viņa patronas esot tikai prūšiem domātas. Tagad, kad kauja bija sākusies, tās

disciplinas atliekas, kuras uzturēja ar baiļu palīdzību, ira: ko viņam varēja padarīt? Viņš aizbēgšot, kad viņam šī lieta apnikšot. Un viņš kļuva rupjš un musinaja citus pret kaprali, kas visus viņus mērdējot badā. Jā, tā viņa vaina, ka kopai jau trīs dienas nav ko ēst, kamēr citiem biedriem bijusi vira un gaļa. Kundziņš ar aristokratiņu uzjautrinājušies pie skuķēm. Viņi redzēti Sedanā.

—   Tu esi nodzīvojis mūsu kopas naudu! Vai iedrošinies apgalvot pretējo, neķītrais liekēdi!

Stāvoklis kļuva uzreiz ļaunāks. Lapuls vīstīja dūres, un Pašs, ar visu savu lēnību* izsalkuma satricināts, velējās, lai dod paskaidrojumus. Prātīgākais izrādījās Lubē, kas sāka smieties un, atjautīgu seju, sacīja, ka muļķīgi frančiem ēsties savā starpā, kamēr vēl te prūšu diezgan. 'Viņš nebija par ķildām, ne par dūrēm, ne par šautenēm un it kā par tiem pāris simt frankiem, kurus bija saņēmis kā aizstājējs, piebilda:

—   Tiešām, ja viņi domā, ka mana āda nav vairāk vērta … Es tiem to atdošu par viņu naudu.

Bet Moriss un Zans, nejēdzīgā uzbrukuma saniknoti, sašutuši atbildēja un aizstāvējās, kad pēkšņi no miglas atskanēja kāda balss.

—   Kas te notiek? Kas te notiek? Kas tie par netīriem jokdariem, kas te ķildojas?

Parādījās leitnants Rošā ar savu lietū nodzeltējušo kepiju galvā, mētelī, kuram trūka dažu pdgu, ar visu savu kalsno, nesaderīgo stāvu, nožēlojamā stāvoklī, nekopts un nabadzīgs. Nevērojot to, viņš bija lielīgā uzvaras noskaņojumā, viņa acis dzirkstīja, ūsas spurojās.

—   Mans leitnant, — atbildēja viņam Zans sašutis, — šie kareivji te kliedz, ka mēs esot pārdoti… Jā, mūsu ģenerāļi mūs esot pārdevuši…

Rošā aprobežotajam prātam šī doma par nodevību gandrīz varēja likties dabiska, jo darīja saprotamus zaudējumus, kurus citādi viņš nespēja izprast.

—   Nu labi! Kas viņiem vainas, ja tie pārdoti? Vai viņiem tur kāda daļa? … Tas netraucē, ka prūši ir šeit un ka mēs tiem sadosim tādu pērienu, ka viņi ilgi to atminēs.

Tālumā aiz biezā miglas aizkara nerima Bazeijas kanonade. Ar plašu mājienu, rokas izstiepis, Rošā rādīja tālumā un teica:

—   Lūk! Šoreiz nu ir sācies! Šauteņu laidēm aizvadīsim viņus mājup!

Tiklīdz viņš bija izdzirdis lielgabalu rūkoņu, viss viņam aizmirsās: gatisība, pārgājienu nedrošība, kareivju demoralizaciia, Bomonas katastrofa un pēdējās mokas — piespiestā atkāpšanās uz Sedanu. Tā ka jau kāvās, tad uzvara likās droša. Nekā viņš nebija mācījies un nekā aizmirsis, viņš bija uzglabajis savu lielīgo nicināšanu pret ienaidnieku, pilnīgu kara tagadējo apstākļu nepārzināšanu, savu stūrgalvīgo pārliecību, ka vecs Āfrikas, Krimas un Italijas kareivis nav uzvarams. Tas tiešām būtu pārāk jocīgi — viņa gados sākt no jauna!

Žokļi viņam pavērās pēkšņos smieklos. Viņu pārņēma kāds no tiem krietna vira maiguma uzplūdumiem, kuru pēc viņu tā dievināja viņa kareivji, kaut gan dažreiz viņš bija pret tiem bargs.

—   Dzirdiet, bērni! Ko ķildoties? Labāk kādu lāsīti iedzersim. Jā, es jūs pacienāšu, jūs dzersiet glāzīti uz manu veselību.

Un viņš izvilka no sava mēteļa dziļās kabatas pudeli degvīna, piebilzdams ar uzvarētāja smaidu, ka tā ir dāvana no kādas dāmas. Tiešām, vakar viņš bija redzēts sēžam pie galda kādā Fluaņas krodziņā, ļoti aizrāvies ar apkalpotāju, ko bija nosēdinājis sev uz ceļiem. Tagad kareivii smējās no visas sirds un pasniedza savas bļodiņas, kurās viņš jautri ieleja degvīnu.

—   Mani bērni, dzeriet uz savas meitenes veselību, kuram tāda ir, dzeriet Francijas slavai… Tikai to es zinu, lai dzīvo prieks!

—   Pareizi, leitnanta kungs! Uz jusu veselību, uz veselību — visiem!

Visi dzēra, samierināti, sasildīti. šis malciņš bija ļoti patīkams, — rīta svaigumā, kad nupat jāiet pretī ienaidniekam. Un Moriss juta, ka degvīns plūst viņam pa dzīslām, dodams siltumu un vieglu skurbu. Kāpēc gan prūšus nesakaut? Vai kaujās negadījās pārsteigumi, negaidīti pagriezieni, kurus vēsture pieminēja ar izbrīnu? Šis velna cilvēks vēl bija piebildis, ka Bazēns jau atrodoties ceļa, ka viņu sagaidot pirms vakara; jā, tā bija pilnīgi droša ziņa, ko viņš saņēmis no ģeneraļa adjutanta; un, kaut arī viņš bija rādījis uz Beļģijas pusi, apzīmēdams ceļu, pa kuru tuvojas Bazēns, Moriss tomēr ļāvās kādai no tām cerību krizēm, bez kurām viņš nespēja dzīvot. Varbūt, ka beidzot tomēr gandarījums?

—        Ko mēs gaidām, leitnanta kungs? — atļāvās jautāt Moriss.

—   Kāpēc mēs neejam?

Rošā pamāja, it kā lai sacītu, ka viņam nav pavēles. Tad, brīdi klusējis, piebilda:

—   Vai kapteini kāds ir redzējis?

Neviens neatbildēja. Zans atminējas, ka redzējis viņu nakti aizejam Sedanas virzienā, bet apdomīgam kareivim nekad nevajag redzēt savu priekšnieku ārpus dienesta. Viņš klusēja, bet pagriezies ieraudzīja kādu ēnu, kas tuvojās gar žogu.

—   Lūk, viņš!

Tas tiešām bija kapteinis Boduēns. Viņš parsteidza visus ar savu korekto izskatu, savu nosukāto formas tērpu, nospodrinātiem apaviem, kas bija tādā pretstatā nožēlojamai leitnanta Rošā ārienei. Un bez tam bija manāma vēlēšanās patikt; viņa baltās rokas bija rūpīgi koptas un ūsas sapostas, nenoteikts persiešu ceriņu aromats smaržoja pēc kādas daiļas dāmas labi iekārtotās tualetistabas.

—   Palūk! — zobojās Lubē, — kapteinis tātad savas mantas ir atradis!

Bet neviens nepasmīnēja, jo zināja, ka viņš to necieš. Vinu neieredzēja, jo no saviem ļaudīm viņš turējās savrup. Zaķpastala, — kā Rošā viņu sauca. Kopš pirmajām neveiksmēm viņam bija galīgi aizvainots izskats, un runāt par katastrofu, ko visi paredzēja, likās viņam pavisam nepieklājīgi. Būdams pārliecināts bonapartists, ar labām izredzēm uz paaugstinājumu, vairāku salonu atbalstīts, viņš nojauta, ka viņa laime nogrimst visos šais dubļos. Stāstīja, ka viņam esot ļoti jauks tenors, kuram jau daudz par ko viņš varot pateikties. Pie tam viņš nebija neinteliģents, kaut arī kara māksla nekā nejēdza, gribēdams vienīgi būt patīkams un ļoti drošsirdīgs, kad tas bija vajadzīgs, bet bez pārliekas centības.

—   Kāda migla! — viņš vienkārši teica, atvieglots, ka atradis savu rotu, kuru bija meklējis jau kādu pusstundu, baidīdamies nomaldīties.

Tai pašā brīdī bija pienākusi pavēle, un bataljons devās uz priekšu. No Māsas, laikam, bija pacēlušies jauni miglas viļņi, jo viņi gaja gandrīz taustīdamies bālganā rasas ņirbā, kas bija kā smalks lietus. Un Morisu pārsteidza kada paradiba; tas bija pulkvedis de Vineijs, kas pēkšņi iznira stūrī starp diviem ceļiem, nekustīgi savā zirgā sēdēdams, ļoti bāls, kā marmorā cirsts bezcerības tēls; zirgs drebēja rīta dzestrumā, vaļējām nāsīm pagriezies turp, lielgabalu virzienā. Bet soļu desmit aiz viņa augstu plīvoja pulka karogs, ko turēja dienesta apakšleitnants; jau izņemts no sava pārvalka, tas mīkstā un plūstošā miglas bālumā zem šās sapņainās debess likās kā slavas atspīdums, drebošs, gandrīz jau gaistošs. Zeltītais ērglis bija rasā samircis, kamēr trejkrāsainais zīds ar ierakstītiem uzvaru nosaukumiem bija izbalējis, nokvēpis, vecu skrambājumu caurumots, un tikai nopelnu krusts pie karoga saites visās šais nobālējušās krāsās ienesa dzīvu spožumu ar saviem cmaļas atzarojumiem.

Karogs un pulkvedis nozuda jaunā miglas vālā, bataljons gāja un gāja, nezinādams kurp, kā mitrā vatē. Viņi bija nokāpuši pa kādu nogāzi, tagad kāpa pa šauru ceļu augšup. Atskanēja pavēle stāt. Un viņi palika uz vietas, šauteni pie kājas, smago somu plecos, aizliegts bija kustēties. Viņi, laikam, stāvēja kādā augstienē, bet nebija vēl iespējams redzēt ne desmit soļus tālu, pilnīgi nekā vēl nevarēja saskatīt. Bija pulksten septiņi, kanonade likās tuvojusies, jaunas baterijas šāva no Sedanas otras puses, arvien tuvāk un tuvāk.

—   Ak, es šodien kritīšu! — pēkšņi sacīja seržants Sapēns Zanam un Morisam.

No šā rīta atmodas viņš nebija atdarījis muti; ar savu sīko seju, lielām, skaistām acīm un mazu, asu degunu, viņš likās iegrimis kādā sapņojumā.

—   Kāda iedoma! — izsaucās Zans, — vai tad kāds var pa teikt to, kas gadīsies? Jūs zināt, Katrs var iziet sveiks un katrs var krist.

Bet seržants pakratīja galvu un teica ar pilnīgu pārliecību:

—   Ak, es zinu noteikti, it kā tas būtu jau noticis, šodien es kritīšu.

Galvas pagriezās pret viņu, jautāja, vai viņš to nosapņojis. Nē, viņš nekā nebija sapņojis, tomēr juta, ka tā tas ir.

—   Un tomēr tas man šķiet nejēdzīgi: es biju nodomājis precēties pēc atgriešanās no kara mājās.

Viņa acis uzplaiksnīja no jauna, viņš atminējās savu dzīvi. Viņš bija kāda maza Lionas sīktirgotāja dēls, mātes izlutināts, kuru agri bija zaudējis; nevarēdams saprasties ar tēvu, viņš bija palicis pulkā; viss viņam bija apriebies, un izpirkties viņš nevēlējās; un tad, atvaļinājuma laikā, viņš bija sapraties ar kādu no savām māsīcām, un abi bija laimīgi cerējuši apprecēties un ar līgavas nelielo ietaupījumu uzsākt kādu veikalu pēc viņa atgriešanās dzīvē. Viņam bija izglītība, viņš rakstīja, pārzināja pareizrakstību, rēķināšanu. Jau kādu gadu viņš dzīvoja tikai savas nākotnes priekam.

Drebuļi viņam pārskrēja, un viņš nopurinājās, it kā gribētu tikt vaļā no uzmācīgās domas, un mierīgi atkārtoja:

—   Jā, tas ir nejēdzīgi, es šodien kritīšu.

Neviens vairs nerunāja, gaidīšana turpinājās. Nezināja pat, vai ienaidnieks aiz muguras vai priekšā. Laiku pa laikam nāca

nenoteikti trokšņi no miglas aizkara: riteņu dārdi, cilvēku soļi, attāla zirgu pakavu dimdoņa. Tās bija karaspēka pārvietošanās kustības, ko slēpa migla; pārveidojās viss septītais korpuss, nostādamies kaujas gatavībā. Bet jau kādu brīdi likās, ka migla kļūst rēnāka. Atsevišķi tās lēveri pacēlās kā plīvuri, atklājās apvāršņa stūris, gan neskaidri vēl, ar dziļu ūdeņu drūmo zilumu. Un kādā no šiem gaismas laukiem bija redzams, ka garām aiziet kā spokaini jātnieki Āfrikas strēlnieku pulki, daļa no ģeneraļa Margerita divizijas. Stingri seglos sēdēdami, dienesta tērpos ar platām, sarkanām jostām, viņi skubināja savus zirgus, sīkus lopiņus, kas pa pusei pazuda zem sarežģītiem saiņiem. Eskadrons pēc eskadrona nāca no nezināmā un atkal turpat atgriezās, it kā izkusdami sīkā lietū. Bez šaubām, viņi traucēja, viņus novadīja kaut kur tālāk, nezinādami, ko ar tiem iesākt, kā tas notika jau kopš karagājiena sākuma. Viņus bija lietojuši par izlūkiem un, kad kauja bija sākusies, kā pārāk dārgus un nelietderīgus viņus sūtīja no vienas ielejas uz otru.

Moriss skatījās, domādams par Prospēru.

—   Paklau! — viņš klusu teica,— varbūt arī viņš ir tur.

—   Kas tad? — jautāja Zans.

—   Tas puisis no Remijī ciema, tu gan zini, kura brāli mēs

satikām Ošā.

Bet strēlnieki bija jau garām, pēkšņi ātrā gaitā aizauļoja pa nokalni lejup galvenais štābs. Šoreiz Zans pazina savu brigādes ģenerāli Burgen-Defeiju, kas sirdīgi māja ar roku. Beidzot viņam bija labpaticis atstāt «Zelta krusta» viesnīcu, un viņa sliktā oma skaidri izteica nemieru par agro celšanos pie tik sliktas apgādes un pārtikas.

Gluži skaidri bija sadzirdama viņa skaļā balss.

—   Mans dievs! Kas tas tur beidzot ir par ūdeni, Mozele vai Māsa?

Migla kāpa arvien augstāk. Tāpat kā Bazeijā, dekorācijā pēkšņi mainījās kā aiz viļņojoša skatuves aizkara, kas palēnām ceļas augšup pret griestu dzegu. No zilajām debesīm strūkļodams krita gaišs saules spīdums. Un Moriss uzreiz pazina apvidu, kur viņi atradās.

—   Ak! — viņš sacīja Zanam, — mēs esam Alžiras augstienē … Tu redzi viņpus ielejas mums iepretim to ciemu? Tā ir Fluaņa un tur lejā — Sen-Manža, un vēl tālāk, tā ir Fleņjē… Tad tur pašā dibenā, Ardenu mežs, tie tievie koki pie apvāršņa — tā ir robeža . ..

Roku izstiepis, viņš turpināja. Alžiras augstiene, rūsgana, trīs kilometri gara zemes josla, no Garenas meža pamazām slīga līdz Māsai, no kuras to atdalīja p|avas. Te ģenerālis Duē bija nostādījis septīto korpusu, izmisis, ka viņam nav pietiekami daudz kareivju, lai aizstāvētu tik izstieptu frontes līniju un lai būtu ciešā saskarā ar pirmo korpusu, kas perpendikulāri viņa pozicijai ieņēma Zivonas ieleju, no Garēnas meža līdz Deņjī.

—  Hm? Tas tik’ ir plašums!

Un, pagriezies, Moriss ar vienu rokas mājienu apvilka ap visu apvārsni. No Alžiras augstienes viss kaujas lauks stiepās bez gala uz dienvidiem un vakariem: vispirms Sedana, kuras citadele bija redzama pāri jumtiem, tad Balāna un Bāzei ja necaurredzamos pastāvīgos dūmos; tālāk, dziļumā, pakalni kreisajā krastā, Lirī kalns, Marfē, Kruā-Pio. Sevišķi plašs skats atveras uz vakariem pret Donšerī. Māsas loks kā bāla lente apņēma fžas pussalu, un tur bija skaidri saskatāms Sen-Albēras šaurais ceļš, kas aizvilkās starp upes krastu un stāvo kalnu nogāzi, ko tāluma vainagoja nelielais Seņonas mežs, Falizetas mežu nobeigums. Augstu pakalnā, Mezonružas krustceļā sākās ceļš uz Vriņ-o-Buā un Donšerī.

—  Lūk, tur mēs būtu varējuši atkāpties uz Mezjēru!

Bet taisni tai mirklī no Sen-Manžas nodārdēja pirmais lielgabala šāviens. Pa ielejām vilkās vēl miglas plīvura atliekas, un redzama bija tikai kāda neskaidra masa, kas kustējās pa SenAlbēras gravu.

—   Lūk, viņi! — atsāka Moriss, instinkti vi pazeminādams balsi un prūšus neminēdams. — Mos esam nogriezti, nolādēta lieta!

Nebija vēl astoņi. Kanonade, kas pastiprinājās no Bāzei ias puses, dzirdama bija arī austrumos, Zivonas ielejā, kuru nevarēja redzēt. Tas bija brīdis, kad Saksijas kroņprinča armija pie Ševaljē meža izejas uzbruka pirmajam korpusam iepretim Deņjī. Un tagad prūšu vienpadsmitais korpuss, gājienā uz Fluaņu, atklāja uguni uz ģeneraļa Duē pulkiem, kauja bija sākusies visur šai milzīgajā lokā no dienvidiem uz ziemeļiem, jūdzēm tālu.

Moriss saprata nelabojamo kļūdu, kas bija nodarīta, neatkāpjoties naktī uz Mezjēru. Bet sekas viņam palika neskaidras. Tikai tumša briesmu nojauta lika nemierīgi uzlūkot tuvējās kalnu virsotnes, kas izslējās pāri Alžiras augstienei. Ja nebija bijis laika atkāpties, kāpēc nebija nolēmuši ieņemt šos augstumus, ar armijas aizmuguri pret robežu atspiežoties, lai sakāves gadījumā atkāptos Beļģijā? Sevišķi apdraudēti likās divi punkti, Hatuā virsotne pāri Fluaņai, pa kreisi, un lllī kalns ar akmens krustu starp divām liepām, pa labi. Vakar ģenerālis Duē gan bija licis Hatuā kalnu kādam pulkam ieņemt, bet, dienai austot, tas to bija atstājis, jo tur tas bijis pārāk redzams, lllī kalns bija jāaizstāv pirmā korpusa kreisajam spārnam. Lauki starp Sedanu un Ardenu mežu izpletās plaši un kaili, dziļām ielejām izvagoti; un pozicijas atslēga acīm redzot bija tur pie akmens krusta un divām liepām, no kurienes varēja apšaudīt visu apkārtējo apgabalu.

Atskanēja vēl trīs lielgabalu šāvieni. Tad sekoja vesela zalve. Šoreiz bija redzams, ka no neliela pakalna, pa kreisi no SenManžas, paceļas dūmi.

—   Nu tagad pienākusi mūsu kārta, — sacīja Zans.

Tomēr nekas nenotika. Kareivji, vienmēr vēl nekustīgi, šauteni pie kājas, stāvēdami, varēja izklaidēties, tikai vērojot labā kārtībā pret Fluaņu nostādīto otro diviziju, kuras kreisais spārns bija kruķveidīgi izveidots, ar pagriezienu pret Māsu, lai atsistu uzbrukumu no šās puses. Austrumos līdz Garēnas mežam, zem lllī augstienes, izvērsās trešā divizija, kamēr pirmā, kas stipri bija cietusi pie Bomonas, stāvēja otra līnijā. Visu nakti sapieri te bija cēluši nocietinājumus. Pat zem prūšu uguns turpināja rakt tranšejas un uzmest vaļņus.

Lejpus Fluaņas atskanēja šauteņu šāvieni, bet tūlīt aprima, un kapteiņa Boduēna rota dabūja pavēli trīssimt metru atkapties. Vtfi nonaca plašā, kāpostiem apdēstītā četrstūrī, kad kapteinis savā aprautā balsī uzsauca:

—   Visi pie zemes!

Bija jānoguļas. Kāpostgalviņas bija bagātīgi rasas slacītas, to biezās, zaļi zeltainās lapas uzglabāja pilienus, kas bija tik tīri un mirdzoši kā lieli dimanti.

—   Attālums četrisimt metru! — komandēja no jauna kapteinis.

Tad Moriss atbalstīja savu šautenes stobru uz kādas kāpostu

galviņas, kas bija viņa priekšā. Bet tā, pie zemes guļot, nekas vairājc nebija saredzams kā tikai saplūduši lauki, kurus vietām pārtrauca zaļumu svītras. Un viņš piegrūda ar elkoni Zanam, kas gulēja no viņa pa labi, jautādams, kas nu te tiek darīts. Zans kā vairāk pieredzējis viņam norādīja, ka tuvēja pakalnītē nostāda kādu bateriju. Acīm redzot viņi šurp bija atkomandēti šās baterijas aizsargāšanai. Ziņkāres pārņemts, Moriss piecēlās, vēlēdamies izzināt, vai nav te Onorē ar savu lielgabalu, bet rezerves artilērija atradās vēl iepakaļ kādā koku pudura patvērumā.

—   Pie joda! Vai jūs gulsieties pie zemes? — ierēcās Rošā.

Un Moriss nebija vēl nogulies, kad granata svilpdama pārskrēja pāri. Un no šā brīža granatas nerima. Šaušana nokārtojās tikai pamazām, pirmās granatas skrēja pāri baterijai, kas arī sāka šaut. Starp citu, daudzi šāviņi nesprāga, ieurbdamies zemes irdnē; un sakumā joku bija bez gala par sasodīto skābkāpostu rijēju prūšu neveiklību.

—   Nu ko! — sacīja Lubē, — uguņošana jums neizdevās!

—        Droši vien būs virsū uzlaiduši! — ņirgādamies piebilda Šūto.

Iejaucās pat leitnants Rošā:

—        Es jums teicu, ka šie bēdu brāļi neprot pat lielgabalu nostādīt!

Bet kāds šāviņš sprāga desmit metru attālumā, apbērdams rotu ar zemi. Un, kaut arī Lubē atļāvās pajokot un biedriem uzkliegt, lai paņem no somām sukas, Šūto nobālēja un apklusa. Viņš nekad nebija bijis kaujas ugunī, ne Pašs, ne Lapuls, neviens no visa vada, izņemot Zanu. Viņu plakstieni raustījās pār drusku aizmiglotām acīm, balsis kļuva sīkas, kā rīklē aizžņaugtas. Morisam vēl pietika pašsavaldīšanās, lai pats sevi novērotu: baiļu viņam vēl nebija, jo viņš nedomāja, ka draudētu briesmas, un tikai pakrūtē manīja tādu nelāgu sajūtu, kamēr galva kļuva tukša, nespējīga apvienot pāris domas. Tomēr viņa cerība auga kā noreibums no tā brīža, kad bija apbrīnojis skaisto kārtību karapulkos. Viņš nešaubītos par uzvaru, ja ienaidniekam varētu uzbrukt ar durkļiem.

—   Paklau! — viņš čukstēja, — gaiss pilns kā ar mušām.

Jau trīs reizes viņš bija dzirdējis kā bites pāri lidojam.

—   Bet nē, — sacīja Zans smiedamies, — tās ir lodes.

Vairākas reizes pārlidoja pāri viegla spārnu sanēšana. Visa

kopa ziņkāri pagrieza galvu. Tā bija neatturama dziņa, kareivji grozīja kaklus un nevarēja mierīgi palikt uz vietas.

—        Paklau, — ieteica Lube Lapulam, jokodamies par viņa vientiesību, — ja redzi, ka tuvojas lode, aizliec tikai — lūk, tā

—  savam degunam pirkstu priekšā, tas pāršķels gaisu, un lode aizlidos vai nu pa labi, vai pa kreisi.

—  Bet es tās nesaredzu, — sacīja Lapuls.

Briesmīgi smiekli atskanēja ap viņu.

—        Ak tu, viltnieks! Viņš tās neredzot! Atdari taču, muļķīti, savas acis. Paskaties, lūk, viena, rau, tur vēl viena. Vai tu to neredzēji? Tā bija zaļa.

Un Lapuls bolīja acis un lika pirkstu pie deguna, kamor Pašs, aptaustīdams skapularu, ko viņš nēsāja, labprāt būtu to gribējis izplest un pārklāt kā bruņas pār savām krūtīm.

Rošā, kas bija palicis stāvot, savā lielmanīgajā balsī izsaucās:

—   Mani bērni, jums nav aizliegts sveicināt granatas. Kas attiecas uz lodēm, tad tas būtu veltīgi, to ir pārāk daudz!

Tai brīdī granatas šķēpele sadragāja galvu kādam kareivim pirmajā rindā. Tas pat neiekliedzās, izšļācās asinis un smadzenes, un tas bija viss.

—   Nabaga zēns! — vienkārši sacīja seržants Sapēns, ļoti mierīgs un ļoti bāls. — Tagad kārta kādam citam!

Bet viņi vairs nevarēja viens otru sadzirdēt, sevišķi no briesmīgā trokšņa cieta Moriss. Tuvējā baterija šāva bez rimas, nemitīgā rūkoņa, no kuras drebēja zeme, un mitreļezas plosīja gaisu nepanesami. Vai ilgi nāksies še palikt, guļot starp kāpostiem? Nekas vairs nebija redzams, nekā vairs nevarēja sajēgt. Nebija iespējams par kauju iegūt kaut mazāko jēdzienu: vai tā maz bija īsta, liela kauja? Pāri kailajiem laukiem Moriss pazina vēl tikai ieapaļo, kokiem apaugušo Hatuā kalna virsotni: tā bija ļoti tālu un vēl neieņemta. Pie tam neviens prūsis pie apvāršņa nerādījās. Tikai pacēlās dūmi un uz brīdi lidoja saulē. Un, galvu pagriezis, viņš bija ļoti pārsteigts, ieraudzīdams kādā nomaļā, stāvā, kraujām aizsargātā ielejā zemnieku, kas nesteigdamies ara, arklā lielu, baltu zirgu aizjūdzis. Kāpēc gan zaudēt dienu? Tāpēc, ka kāvās, labība nenostāja augt un cilvēki pasaulē dzīvot.

Nepacietības mocīts, Moriss piecēlās. Ar vienu acu uzmetienu viņš ieraudzīja rūsganā miglā tinušās Sen-Manžas baterijas, kas viņus apšaudīja, un viņš vēroja pirmā kārtā Sen-Albēras ceļu, kas melnoja no prūšu virmojošās iekarotāju drūzmas. Zans bija jau viņu satvēris aiz kājām un piespiedis nogulties pie zemes.

—   Vai traks esi? Tu paliksi te uz vietas!

Un arī Rošā lādējās:

—   Vai liksieties beidzot guļus! Kāds velns man uzsūtījis šos nelgas, kas paši skrien nāvē, pavēli nenogaidījuši!

—   Mans leitnant, — sacīja Moriss, — arī jūs neesat nogulušies!

—   Ak es, tā cita lieta, man jāzina, kas notiek.

Arī kapteinis Boduēns drošsirdīgi stāvēja. Savrup no saviem ļaudīm, viņš, lūpas sakniebis, klusēja, un likās, ka viņš nespēj noturēties uz vietas, jo soļoja no viena lauka gala līdz otram.

Vēl vienmēr šī gaidīšana, nekas nenotika! Zem savas somas smaguma, kas lauza muguru un krūtis šai gulošā, uz ilgāku laiku tik apgrūtinošā stāvoklī, Moriss tikko elpoja. Kareivjiem stingri bija pavēlēts somu noņemt tikai ārkārtējas nepieciešamības gadījumā.

—   Vai tā te visu dienu pavadīsim? — beidzot viņš jautāja Zanam.

—   Ir iespējams… Pie Solferino mēs kādā burkānu laukā palikām piecas stundas, ar degunu zemē guļot.

Tad viņš kā praktiskas dabas cilvēks piebilda:

—   Par ko tu sūdzies? Te nav slikti. Vēl laika mums diezgan nonākt lielākās briesmās. Paliec mierīgs, katram pienāk sava karta! Ja visi liktos nonāvēties jau sākumā, beigām pietrūktu.

—   Ak! — pārtrauca viņu Moriss, — vēro šos dūmus Hatuā kalna virsotnē… Viņi to ieņēmuši, nu tikai sāksies jauka deja!

Uz brīdi viņa satrauktā ziņkāre, pirmo baiļu šalkās, guva jaunu barību. Viņš neizlaida vairs no acīm šo apaļo kalna virsotni, vienīgo paaugstinājumu apvidū, kas viņa skatiena līmenī pacēlās pāri plašajiem laukiem. Hatuā kalns bija pārāk tālu, lai varētu saskatīt baterijas apkalpi, ko prūši patlaban tur norīkoja; un patiesībā viņš redzēja tikai dūmus, kas pie katra šāviena cēlās pāri pauguram, aiz kura slēpās lielgabali. Kā jau viņš bija nojautis, šās pozicijas ieņemšana, no kuras aizstāvēšanas ģenerālis Duē bija spiests atsacīties, izrādījās svarīga lieta. Ta izslējās pāri apkārtējām augstienēm. Baterijas, kas tūlīt atklāja uguni pret septītā korpusa otro diviziju, nodarīja tai lielus zaudējumus. Tagad šāviena attālums bija jau uzņemts, un franču baterijai, kuras tuvumā gulēja pie zemes Boduēna rota, vienu pēc otra nonāvēja divus apkalpes kareivjus. Kāda šķēpele pat ievainoja šās rotas kareivi, kādu furjeru,[2] kam atrāva kreisās kājas papēdi un kas tik sāpīgi sāka vaimanāt, it kā pēkšņi būtu zaudējis prātu.

—   Lops, vai tu klusēsi! — atkārtoja Rošā. — Vai kāda jēga tā vaimanāt par mazu kājas biblti?

Vīrs pēkšņi nomierinājās un apklusa, iegrimdams trulā sastingumā, pie kam viņš kāju turēja rokās.

Un briesmīga artilērijas divkauja turpinājās, pieauga pāri zemē gulošiem pulkiem, sakarsušos un drūmos laukos, kur zem kvēlās saules stariem nerādījās neviena dzīva dvēsele. Bija tikai šis pērkons tin postošais viesulis, kas brāzās cauri kā tuksnesim. Pagāja stundas, apšaudīšanās nebeidzās. Bet iezīmējās jau vācu artilērijas pārākums, viņu šāviņi atsizdamies sprāga gandrīz visi, kamēr franču granatas ar degli, kur-u lidojums bija daudz mazāks, aizdegās pa lielākai dajai gaisā, pirms sasniedza mērķi. Un nebija nekāda cita glābiņa kā sakņupt un iespiesties vagā vēl dziļāk! Ja būtu iespējams atklāt šauteņu uguni, tas atvieglotu, drusku apskurbinot. Bet uz ko šaut, ja neviens nav redzams pie tukšā apvāršņa!

—        Vai beidzot mēs sāksim šaut? — Moriss sašutis atkārtoja.

—  Es dotu jums simt su, ja dabūtu redzēt kaut vienu prūsi. Tur var izmist, ja tevi sašauj gabalos, bet tu nevari atbildēt.

—   Gaidi vien, varbūt pienāks laiks! — mierīgi atbildēja Zans.

Bet pa kreisi viņi izdzirda joņojam zirgu un pagrieza galvas.

Viņi pazina ģenerāli Duē, ko pavadīja ģenerālštābs, kurš bija piesteidzies, lai pārliecinātos, vai šie karapulki zem briesmīgas Hatuā kalna uguns spēj vēl turēties. Likās, viņš bija apmierināts, deva dažas pavēles, kad savukārt parādījās ģenerālis BurgenDefeijs, izjādams no ceļa iegulas. Pēdējais, kaut arī bija īsts galma kareivis, pavisam bezrūpīgi rikšoja starp krītošām granatām, iedomīgs uz savu Āfrikas rutinu, no jauna nekā neiemācījies. Viņš kliedza un plātījās kā Rošā.

—   Es gaidu tos, gaidu katru mirkli, lai varētu nostāties kā vīrs pret vīru!

Ieraudzījis ģenerāli Duē, viņš piejāja tam klāt.

—   Mans ģeneral, vai taisnība, ka maršals ievainots?

—   Diemžēl, jā! Es patlaban saņēmu no ģeneraļa Dikro paziņojumu, ka maršals viņam uzdevis uzņemties armijas virspavēlniecību.

—   Ak, tad ģenerālim Dikro! Un kādas ir pavēles?

Ģenerālis izmisis atmeta ar roku. Jau no vakardienas viņš

juta, ka armija ir pazudināta, veltīgi viņš bija uzstājies, lai ieņem pozicijas pie Sen-Manžas un Illī, nodrošinot atkāpšanos uz Mczjēru.

—   Dikro pārņem mūsu plānu, viss karaspēks tiek savilkts Illī augstienē.

Un viņš atkārtoja savu žestu, it kā gribēdams sacīt, ka tagad jau par vēlu.

Lielgabalu troksnis pārskanēja vārdus, bet viņu nozīme skaidri sasniedza Morisa dzirdi, kurš apmulsa. Kā? Maršals MakMahons bija ievainots, ģenerālis Dikro viņa vietā kā virspavēlnieks, visa armija atkāpjas uz ziemeļiem no Sedanas! Un tik svarīgos notikumus nezināja šie nabaga velni kareivji, kas gatavojās atdot savu dzīvību! Un šī briesmīgā kauja tātad atkarīga no vienkārša gadījuma, no kādas jaunās virspavēlniecības iedomas! Viņš nojauta apjukumu, galīgo sairumu, kādā bija nonākusi armija, palikdama bez vadoņa, bez plāna, apšaudīta no visām pusēm, kamēr vāci tieši virzās uz savu mērķi ar mašīnas noteiktību.

Ģenerālis Burgen-Defeijs bija jau labā gabalā, kad noputējis huzars ģenerālim Duē nodeva jaunu paziņojumu.

—   Ģeneral, ģeneral! — viņš spēcīgi sauca to atpakaļ.

Viņa balss bija tik skaļa, tik skanīga no pārsteiguma un jūtu

saviļņojuma, ka pārvarēja artilērijas troksni.

—  Ģeneral, Dikro nav vairs virspavēlnieks, tas ir VimpfensL. Jā, viņš ieradās vakar pa Bomonas sakāves laiku, lai aizsiatu De Feilu, piektā korpusa komandieri. Un viņš man raksta, ka viņam esot kara ministra dienesta pavēle, kura ieceļot viņu par armijas vadoni gadījumā, ja virspavēlnieka viela būtu brīva … Mēs vairs neatkāpjamies, pavēlēts neatkāpties un aizstāvēt mūsu agrākās pozicijas.

Ģenerālis Burgen-Defeijs klausījās ieplestām acīm.

—   Pie joda, — beidzot viņš sacīja, — būtu jāzina … Bet kas man tur daļas!

Un viņš aizauļoja, sirds dziļumos patiesi bezrūpīgs, redzēdams šai karā tikai līdzekli, kā drīzāk kļūt par divīzijas ģenerāli, un viņa vienīga steiga bija, lai šī nejēdzīgā kampaņa, kas visiem darīja tik maz prieka, izbeigtos cik ātri vien iespējams.

Tad starp Boduēna nodaļas ļaudīm atskanēja smiekli. Moriss nesacīja nekā, bet viņš klusēdams pievienojās Suto un Lubē uzskatam, kuri nicīgi zobojās. Te turp, te šurp, ej vien, kurp dzen! Tie gan ir jauki vadoņi, kas nevelk segu uz savu pusi! Vai tiešām nav labāk likties gulēt, ja tev ir līdzīgi vadoņi? Trīs virspavēlnieki divās stundās, trīs nelgas, kas nezina pat īsti, kas darāms, un dod pretrunīgas pavēles! Nē, tiešām, tur var dusmās pārplīst un pats mīļais dievs varētu kļūt demoralizēts. Un atkal atkārtojās liktenīgais apvainojums nodevībā, Dikro un Vimpfens gribot saņemt trīs miljonus tāpat kā Mak-Mahons.

Ģenerālis Duē bija palicis viens sava ģenerālštābā priekšā un aplūkoja tālumā prūšu pozicijas ar sapņainu, bezgala skumju skatienu. Ilgi viņš pētīja Hatuā kalnu, no kura šāviņi krita viņam tepat pie kājām. Tad, pagriezies pret Illī, viņš pasauca kādu virsnieku, lai nosūtītu pavēli piektā korpusa brigādei, ko viņš vakar bija pieprasījis Vimpfenam un kas viņu savienoja ar ģeneraļa Dikro kreiso spārnu. Un skaidri bija dzirdams, ka viņš teica:

—   Ja prūši ieņem šo kalngalu, mēs nevarēsim noturēties ne stundu un mūs atsviedīs uz Sedanas pilsētu.

Duē aizjāja un nozuda ar saviem pavadoņiem ceļa iegulas

likumā, un uguns pastiprinājās divkārši. Viņu, bez šaubām, bija ieraudzījuši. Granatas, kas līdz šim nāca tikai no iepretējās puses, sāka līt arī iešķērsām, nākdamas no kreisās puses. Tās bija Frenuā baterijas un vēl kāda baterija Ižas pussalā, kas krustoja savas zalves ar šāviņiem no Hatuā kalna. Apšaudīja visu Aiziras augstieni. No šā brīža rotas stāvoklis kļuva šausmīgs. Līdz šim kareivjiem bija tikai jāvēro, kas notiek viņu priekšā, tagad vajadzēja rūpēties arī par to, kas notiek aiz muguras, un viņi nezināja, no kādām briesmām vairīties. Viens pēc otra krita trīs kareivji, divus ievainoja, un tie vaimanāja.

Un tā arī seržantam Sapēnam pienāca gaidītā nāve. Viņš bija pagriezies un redzēja granatu tuvojamies, bet nepaguva vairs izvairīties.

—   Ak, lūk, viņa! — viņš tikai vienkārši pateica.

Viņa šaurā seja ar lielajām, skaistajām acīm bija tikai dziļi noskumusi, bet bez bailēm. Viņam bija uzplēstas iekšas. Un viņš sūdzējās:

—   Ak, nepametiet mani, aiznesiet mani uz ambulanci, es jūs lūdzu … Aiznesiet mani!

Rošā gribēja viņu apklusināt. Rupji viņš gribēja tam pasacīt, ka ar tamlīdzīgu ievainojumu nav vērts apgrūtināt divus biedrus. Bet tad viņš iežēlojās:

—   Mans nabaga zēns, pagaidiet drusku, kamēr atnāk sanitari un jūs paņem.

Bet nelaimīgais turpināja vaimanāt, tagad viņš izmisis raudāja par laimes sapni, kas zuda reizē ar viņa asinīm.

—   Aiznesiet mani, aiznesiet mani!…

Un kapteinis Boduēns, kura nervi jau tā bija saspīlēti, neizturēja šīs vaimanas un uzaicināja divus kareivjus, kas brīvprātīgi aiznestu ievainoto uz tuvējo mežiņu, kur vajadzēja atrasties pārvietojamai ambulancei. Ar vienu lēcienu, ātrāk par citiem, Šūto un Lubē tūlīt bija augšā un satvēra seržantu viens pie pleciem, otrs pie kājām un aiznesa to ātriem soļiem. Bet ceļā tie juta, ka viņš sastingst un mirst, pēdējo reizi nodrebēdams.

—   Vai zini, viņš ir miris! — sacīja Lubē. — Pametīsim viņu.

Šūto nikni pretojās:

—   Vai tu nāksi vai nē, nelieti! Man nenāk ne prātā viņu pamest še, lai mūs atsauc atpakaļ!

Viņi turpināja ceļu ar mironi līdz mazajam mežiņam, nosvieda to zem kāda koka un aizgāja. Tikai vakarā viņi atkal parādījās.

Uguns kļuva divkārt spēcīga, tuvējo bateriju pastiprināja ar diviem lielgabaliem, un šai pieaugošajā troksnī Morisu pārņēma bailes, neprātīgas bailes. Sākumā viņam nebija šie aukstie sviedri, sāpīgs vājums pakrūtē, neatvairāmā dziņa piecelties un gaudojot aizbēgt. Bez šaubām, tās patlaban bija tikai pārdomu sekas, kā mēdz būt ar pārsmalcinātiem un nervoziem cilvekiem. Bet Zans, kas par viņu bija nomodā, satvēra viņu ar savu spēcīgo roku un pievilka cieši sev klāt, lasīdams šo mazdūšības krizi viņa apmulsušajās, ncskaidrajas acis. Viņš to klusu, tēvišķīgi norāja, straujiem vārdiem mēģināja sakaunināt, jo zināja, ka drošsirdība kareivim atgriežas ar kājas spērienu. Arī citi bailēs drebēja, Pašs asaru pilnām acīm klusu sūdzējās neatvairāmās žēlabās, raudādams kā mazs bērns, jo nespēja savaldīties. Un arī Lapulam uznāca tāda lēkme, tāds apvērsums zarnās, ka viņam bija jānolaiž bikses, nesasniedzot tuvējo žogmali. Viņu izsmēja, meta saujām zemi viņa kailumā, kas bija atsegts lodēm un granatām. Daudzus pārņēma tā pati kaite, un viņi atvieglojās, visapkārt saceļot varenu jautrību, kas visiem atdeva dūšu.

—   Mazdūšīgais puisi! — atkārtoja Zans, pagriezies pret Morisu, — tu taču nesaslimsi kā tie tur? Es tev iekraušu ar roku pa seju, ja tu neuzvedīsies labi.

Viņš to sakarsēja ar tamlīdzīgiem atgādinājumiem, kad pēkšņi četrisimt metru attālumā savā priekšā viņi ieraudzīja iznākam no mazā mežiņa kādus desmit vīrus, tērptus tumšās uniformās. Beidzot šie prūši, kurus viņi pazina pēc bruņucepuru smailēm, pirmie prūši, kurus viņi redzēja pec karagājiena sakuma, šautenes šāvienā attālumā. Pirmajai kopai sekoja citas, un viņu priekšā bija redzami mazie putekļu mākoņi, ko šāviņi sacēla zemē. Viss bija saskatāms smalki un noteikti, prūši bija skaidri saredzami, līdzīgi labā kārtību nostādītiem svina zaldātiņiem. Kad šāviņi sāka līt stiprāk, viņi atkāpās no jauna aiz kokiem.

Bet Boduēna rota viņus bija ieraudzījusi un redzēja tos tur vēl vienmēr, šautenes bija sākušas šaut pašas no sevis. Moriss izšāva pirmais. Z;iiis, P.išs, Lapuls un visi citi viņam sekoja. Bet pavēles nebija, kapteinis gribēja šaušanu apturēt, un viņš piekāpās tikai uz Rošfl plašo mājienu, kas lika viņam saprast, ka šis atvieglojums nepieciešams. Beidzot taču viņi šāva, izlietoja savas patronas, kuras bija nēsājuši jau vairāk nekā mēnesi, nevienas neizšaudami! Sevišķi Moriss kļuva kā atjaunots, kliedēdams savas bailes un apskurbinādamies no sprādzieniem. Mežmala palika nekustīga, nenolīgojās ne zars, neviens prūsis neparādījās, un viņi turpināja šaut uz nekustīgajiem kokiem.

Pacēlis galvu, Moriss bija pārsteigts, ieraudzīdams dažus soļus no sevis pulkvedi de Vineiju viņa lielajā zirgā, un cilvēks un dzīvnieks likās mierīgi, kā no akmens cirsti. Ar seju pret ienaidnieku, pulkvedis gaidīja uguns līnijā. Viss simt sestais pulks laikam bija te savilkts, citas rotas bija nogulušās tuvējos laukos, apšaudīšanās sākās arvien tuvāk. Un jaunais cilvēks tūlīt ieraudzīja, drusku nopakaļ, pulka karogu apakšleitnanta spēcīgajās rokās. Bet tas vairs nebija tā karoga rēgs, kas šorīt zuda miglā. Zem karstās saules staroja zeltītais ērglis, trejkrāsainais zīds mirdzēja gaiši, kaut gan slavenās kaujās bija novalkāts. Zem plašajām, zilajām debesīm kanonades vējā tas plīvoja kā uzvaras karogs.

Kāpēc gan tagad neuzvarēt, kad jau kāvās? Un Moriss un cili arvien vairāk iedegās kaujas niknumā, dedzināja savu pulveri, apšaudīdami attālo mežu, kur lēnām un klusi krita zemē sīku zariņu lietus.

111

Henriete nebija gulējusi visu nakti. Doma, ka viņas vīrs Bazeijā, tik tuvu vācu frontei, nedeva viņai miera. Velti viņa sev atkārtoja tā solījumu atgriezties pie pirmajām briesmām un katru mirkli klausījās, vai nedzirdēs viņu nākam. Ap pulksten desmitiem, kad vajadzēja iet gulēt, viņa atvēra logu, izliecās ārā, aizmirsās.

Nakts bija ļoti tumša, ar pūlēm viņa saskatīja lejā Vojāru ielas bruģi, šo šauro eju starp vecajiem namiem. Tāluma, skolas pusē, bija redzama tikai laternas dūmainā gaisma. Un no turienes" nāca kāds salpetra piesātināts pagraba gaiss, atskanēja saniknota kaķa ņaudi, kāda nomaldījušās kareivja smagie soļi. Un visā Sedanā ap viņu bija neparasti trokšņi, strauji auļi, nepārtraukta rūkoņa, kas virmoja kā nāves šalkas. Viņa klausījās, sirds sita strauji, un vienmēr viņa vēl nedzirdēja ielas stūrī sava vīra soļus.

Stundas pagāja, tagad viņu uztrauca blāzmojumi, ko bija ieraudzījusi laukos, ārpus pilsētas vaļņiem. Bija tik tumšs, ka tikai ar pūlēm varēja iedomāties apkārtni. Tur lejā, tā lielā, bālā sega, bija applūdinātās pļavas. Bet kas gan tā bija par uguni, kas te uzliesmoja, te dzisa tur augšā, bez šaubām, Marfē kalnā? Un no visām pusēm dega citas ugunis, pie Pon-Možī, Nuaijē, Frenuā, noslēpumainas ugunis, kas sprēgāja pār neskaitāmām ļaužu masām un drūzmu tumsā. Vēl vairāk Hcnrietei lika nodrebēt kādi ārkārtīgi trokšņi, it kā |aužu bara soļi gājienā, dzīvnieku elsas, ieroču dārdi, jātnieku bars šai elles tumsā. Pēkšņi lielgabala šāviens, viens vienīgs, briesmīgs un draudošs tam sekojošā klusumā. Henriete juta, ka asinis viņai sastingst Ko tas nozīmēja? Protams, tas bija kāds signāls par kādas kustības veiksmi, ziņojums, ka tie tur, viņā pusē, ir gatavi un ka saule nu var uzlēkt.

Bet ap pulksten diviem Henriete, tāpat neizģērbusies, iekrita savā gultā, aizmirsusi pat logu aizdarīt. Viņu māca nogurums un nemiers. Ko viņa tā drebēja kā drudzī, viņa, kas parasti bija tik mierīga un gāja tik viegliem soļiem, ka gandrīz nemaz nebija dzirdama? Un viņa gulēja, mokošā miegā iegrimusi, ar neatlaidīgu nelaimes nojautu, kas viņai draudēja pie tumšajām debesīm. Pēkšņi, kā murgos, kanonade sākās no jauna, neskaidra, tāla, bet nerima vairs, regulārā, neatlaidīga. Henriete drebēdama uztrūkās. Kur viņa atradās? Viņa nepazina vairs savu istabu, kas, likās, bija pilna bieziem dūmiem. Tad viņa saprata: migla, kas cēlās no tuvējās upes, bija ieplūdusi istabā. Arā kanonade kļuva spēcīgāka. Henriete pielēca no gultas, pieskrēja pie loga, lai klausītos.

Kādā Sedanas baznīcas tornī pulkstenis sita četri. Ausa gaisma, aizdomīga un neskaidra, rūsganā miglā. Nekas nebija saredzams, viņa pat neredzēja vairs skaidri dažu metru attālumā skolas ēku. Mans dievs, kur tad īsti šāva? Viņas pirmā doma bija par Morisu, jo šāvieni bija tik klusināti, ka likās nākam no ziemeļiem pāri pilsētai. Pēc tam viņa par to vairs nešaubījās, ka šauj tepat iepretim, un viņa drebēja par savu vīru. Šāva, droši vien, Bazeijā. Tomēr uz brīdi viņa nomierinājās, likās, ka reizēm šauj pa labi. Varbūt kāvās pie Donšerī, kur, kā viņai zināms, tilts nebija uzspridzināts Un tad viņu pārņēma briesmīgas šaubas: vai tas bija Donšerī vai Bazeijā? Viņa netika par to skaidrībā, jo galva dūca. Tad viņa sajuta tādas mokas, ka vairs nebija iespējams te palikt un gaidīt. Viņa drebēja pēkšņā nepieciešamībā zināt, kas notiek, pārmeta pār pleciem lakatu un izgāja, lai ievāktu ziņas.

Nonākusi lejā, Vojāru ielā, Henriete brīdi vilcinājās, tik tumšā vēl likās viņai blīvā miglā tītā pilsēta. Pirmā gaisma vēl neskāra mitro bruģi starp vecām, nokvēpušām māju fasadēm. Bera ielā, kādā šaubīga krodziņā, kur mirgoja svece, Henriete ieraudzīja divus iereibušus tirkosus ar kādu skuķi. Viņai bija jāiegriežas Makā ielā, lai nokļūtu apdzīvotākajā pilsētas daļā.

t

Pa ietvēm kā ēnas, kā slapstīdamies, steidzās atsevišķi kareivji, varbūt gļēvuļi, kas meklēja kādu patvertni; kāds nomaldījies gara auguma kirasieris meklēja savu kapteini un nikni dauzījās pie durvīm; vesels bars buržuā, svīzdami no bailēm novēloties, bija nolēmuši saspiesties kādā orītē, lai pamēģinātu, vai nevar vēl tikt uz Bujonu Beļģijā, kurp pēdējās divi dienas bija emigrējusi puse Sedanas. Instinktīvi viņa bija nogriezusies uz apakšprefekturu tai pārliecībā, ka saņems tur noteiktas ziņas; un viņai ienāca prātā iet pa sāņu ielām, lai izbēgtu no katras satikšanās. Tomēr pa Fura un Laburēra ielām viņa netika cauri: tur bija lielgabali, bezgalīga rinda, šāviņu kastes, lafetes, kas vēl vakar šai kaktā bija novietotas un, likās, bija te aizmirstas. Neviens kareivis tās neapsargāja. Viņai kļuva auksti ap sirdi, redzot visu šo artilēriju nelietderīgi un drūmi kā aizmirstības miegā guļam šais tuksnesīgajās ieliņās. Tad viņai vajadzēja griezties atpakaļ pa Skolas laukumu uz Lielo ielu, kur pie Eiropas viesnīcas raitnieki turēja pie pavadas zirgus, gaidīdami augstākos virsniekos, kuru skaļās balsis bija dzirdamas no spilgti apgaismotās ēdamistabas. Rivāža un Tirena laukumos ļaužu bija vēl vairāk; izbiedētu iedzīvotāju grupas, sievietes, bērni jaucās ar noklīdušiem, apmulsušiem kareivjiem. Un viņa te redzēja kādu ģenerāli, kas lādēdamies iznāca no «Zelta krusta» viesnīcas un kā traks aizauļoja, draudēdams visu savā priekšā satriekt. Uz brīdi viņai likās, ka būtu jāiet Pilsētas valdes nama; beidzot viņa nogriezās pa Māsas tilta ielu, lai sasniegtu apakšprefekturu.

Un nekad Sedana nebija uz viņu atstājusi tik traģiskas pilsētas iespaidu kā tagad, vājā rīta gaismā, miglā tīta. Mājas likās izmirušas, daudzas kopš pāris dienām bija atstātas tukšas, citas bija cieši noslēgtas, un aiz to sienām bija manāmi iemītnieki, kuri bailēs negulēja. Rīts drebēja šalkās šais tukšajās ielās, klīda tikai nemierīgas ēnas, pēkšņi kāds metās projām no aizdomīgajām grabažu kaudzēm, kas te gulēja jau no vakardienas. Kļuva arvien gaišāks, un pilsētā, kas slīga savā postā, sākās drūzma. Bija pulksten pusseši, lielgabalu dārdi tikko bija dzirdami, starp augstajām melno namu sienām klusināti.

Apakšprefekturā Henriete pazina vārtnieccs meitu Rozi, mazu gaišmati ar smalku, jauku seju; tā strādāja Delaherša rūpnīcā. Henriete iegāja pie vārtnieces. Māte nebija mājās, bet Roze saņēma viņu ļoti laipni.

—      Ak mana dārgā kundze, mēs neturamies vairs kājās! Māte aizgāja drusku atpūsties. Padomājiet tikai! Visu nakti vajadzēja palikt kājās ar šo nepārtraukto iešanu un nākšanu.

Un, jautājumu nenogaidījusi, viņa stāstīja, drudžaini uztraukta, par visu to ārkārtīgo, ko viņa kopš vakardienas bija redzējusi.

—   Pats maršals gulēja labi. Bet nabaga ķeizars! Nē, jūs nevarat iedomāties, kā viņš cieš. Iedomājieties, es vakar vakarā biju uzgājusi augšā, lai palīdzētu izsniegt veļu. Iedama cauri telpai, kas blakus viņa ģērbistabai, izdzirdu vaidus, — ak, kādus vaidus! It kā kāds mirtu. Un es drebēdama apstājos, kā ledū stingstošu sirdi, saprazdama, ka tas ir ķeizars… Liekas, ka viņam ir kāda briesmīga slimība, kas liek tā vaidēt. Kad cilvēki klāt, viņš apvaldās, bet, tikko paliek viens, tas pāri viņa speķiem; viņš kliedz un vaid, ka klausoties vai mati uz galvas stāvu ce|as.

—   Vai jūs nezināt, kur šodien no rīta kaujas? — jautāja Henriete, mēģinādama Rozi pārtraukt.

Bet Roze ar mājienu noraidīja šo jautājumu un turpināja:

—   Jūs saprotat, es gribēju izzināt, četras vai piecas reizes šonakt es uzgāju augšā, pieliku ausi pie sienas… Viņš vienmēr vaidēja, nepārtrauca vaidēt, nevarēdams kaut uz brīdi acis aizdarīt, par to esmu pārliecināta. Ai! Ir briesmīgi tā ciest, visā šai troksnī, kas viņam dun galvā, jo apkārt drūzma un nemiers! Dieva vārds, viņi izskatās visi kā prātu zaudējuši! Un vienmēr nāk ļaudis no jauna, klaudz durvis, nāk ļaudis, kas dusmojas, un atkal citi, kas raud, un mājā īsta laupīšana gaišā dienas laikā, virsnieki dzer no pudelēm, guļ gultās, zābakus nenovilkuši! … Taisnību sakot, pieklājīgākais no viņiem ir ķeizars un aizņem vismazāko telpu, noslēpjas savā kaktā un vaid.

Kad Henriete savu jautājumu atkārtoja, Roze teica:

—   Kur kaujas? Bazeijā. Tur kaujas jau kopš paša rīta! Kāds jātnieks ieradās pie maršala ar ziņojumu un tūlīt iegāja pie ķeizara, lai viņam pateiktu. . . Lūk, jau desmit minūtes, kamēr maršals projām, un man liekas, ka ķeizars tam sekos, jo viņu tur augšā jau ģērbj… Es pati nupat redzēju, ka viņam sukā un 6avij matus, dažādiem knišļiem izkrāso seju.

Dabūjusi beidzot zināt, kas viņai bija vajadzīgs, Henriete aiziedama teica:

—   Pateicos Roze! Man jāsteidzas.

Un jaunā meitene pavadīja viņu laipni līdz ielai un vēl piemetināja:

—   Vienmēr jums gatava pakalpot, Veisa kundze! Es labi zinu, ka ar jums var pārrunāt visu.

Henriete žigli atgriezās mājup Vojāru ielā. Viņa bija pārliecinata, ka atradīs savu vīru jau pārnākušu, viņa pat domāja, ka, nesastapdams viņu mājās, tas būs Joti nemierīgs, un tāpēc paātrināja soļus. Tuvodamās mājai, viņa pacēla galvu, cerēdama ieraudzīt tur augšā savu vīru, kas, izliecies pa logu, gaida viņu pārnākam. Bet logs, vienmēr vēl plaši atvērts, bija tukšs. IJn, kad viņa bija uzkāpusi un iemetusi skatienu visās trijās istabās, sažņaugtu sirdi viņa pārsteigta apstājās, atrazdama tanīs tikai ledainu miglu. Lielgabali dārdēja bez rimas. Tur leja vienmer vēl šāva. Uz mirkli viņa piegāja pie loga. Kaut arī rīta miglas mūris bija necaurredzams, saņēmusi norādījumus, Henriete tagad bija pilnīgā skaidrībā par to, ka kauja norisinās Bazeijā, par mitreļezu dārdiem un franču bateriju šāviņu grāvieniem, kuri atbildēja vācu baterijām tālumā. Likās, ka šāvieni tuvojas un kauja ar katru mirkli kļūst nopietnāka.

Kāpēc Veiss neatgriezās? Viņš bija tik noteikti apsolījis atgriezties pirmā uzbrukuma gadījumā! Un Henrietes nemiers auga, viņa iedomājās šķēršļus, iedomājās, ka ceļš nogriezts, šāviņi jau padarījuši atkāpšanos pārāk bīstamu. Bet varbūt viņam pat gadījusies kāda nelaime? Viņa noraidīja šo domu, razdama cerībā stipru atbalstu rīcībai. Tad pēkšņi viņa iedomājās steigties turp, savam vīram pretī. Tomēr nenoteiktība viņu atturēja: var notikt, ka ceļā viņi izšķiras, un ko lai viņa iesāk, ja vīru nesatiek? Un kādas viņam būs mokas, ja pārnācis viņš to neatradīs mājās! Tomēr pats pārdrošais gājiens uz Bazeiju taisni tagad viņai likās dabisks un bez jebkādas liekas varonības; viņa palika savā lomā: žigla sieva, kura visā klusībā izpilda savus namamātes pienākumus. Viņai vienkārši vajadzēja būt tur, kur ir viņas vīrs.

Bet pēkšņi viņa spēji sakustējās un, logu atstādama, skaļi teica:

—   Un Delaherša kungs. Iešu paskatīties…

Viņa atminējās, ka arī vadmalas rūpnieks bija palicis pārgulēt nakti Bazeijā un gadījumā, ja viņš būs atgriezies, viņa no tā dzirdēs ziņas. Atri viņa nokāpa lejā. Šoreiz viņa negāja pa Vojāru ielu, bet, šķērsojusi šauro mājas pagalmu, pa eju gar plašajām fabrikas celtnēm, kuru monumentālā fasade vērsās uz Makā ielu. Nonākusi kādreizējā mājas dārzā, kas tagad bija bruģēts un kur bija atlicis tikai zāļu laukums ar vareniem kokiem, simtgadīgām milzu gobām gar malām, viņa sākumā bija pārsteigta, ieraudzīdama kādas aizslēgtās pašķūnes priekšā stāvam sargkareivi; tad viņa atminējās, ka vakar tur nolikta septītā korpusa kara kase, un tas uz viņu atstāja savādu iespaidu.

Viss šis zelts, varbūt miljoni, kā teica, bija paslēpts šai pašķūnē, kamēr apkārt viens otru jau apkāva. Bet tai mirkli, kad viņa nonāca pie apkalpotāju kāpnēm, lai dotos augšā .uz Zilbertas istabu, viņai lika apstāties kāds cits pārsteigums, kāda tik neparedzēta sagadīšanās, ka viņa nokāpa atpakaļ jau trīs uzkāptos kāpienus, nezinādama, vai drīkst maz tur augšā pieklauvēt. Kāds karavīrs, kapteinis, viegls kā parādība, pagāja viņai garām un nozuda; viņai tomēr bija atlicis tik daudz laika, lai to pazītu, jo bija viņu redzējusi Šarlvilā pie Ziibertas, kad tā vēl bija Mažino kundze. Viņa pagāja dažus soļus pa pagalmu, paskatījās uz diviem augstajiem guļamistabas logiem, kuru slēģi vēl bija aizdarīti. Tad viņa izšķīrās un tomēr uzkāpa augšā.

Pirmajā stāvā viņa gribēja pieklauvēt pie ģērbistabas durvīm kā bērnības draudzene, pret kuru nav noslēpumu uri kura dažreiz no rīta mēdza atnākt patērzēt. Bet durvis steigā nebija labi aizslēgtas un palikušas pusvirus. Viņai vajadzēja tikai tās pagrūst, un viņa atradās jau kabinetā, pēc tam istabā. Tā bija telpa ar ļoti augstiem griestiem, no kuriem nokarājās plaši, sarkani samta aizkari, kas pilnīgi aizsedza lielo gultu. Un ne mazākā trokšņa, tikai laimīgas nakts maigais klusums, rāma, tikko uztverama elpa nenoteikti gaistošajā ceriņu smaržā.

—   Zilberta! — klusu pasauca Henriete.

Jaunā sieviete bija tūlīt atkal iemigusi; vājajā gaismā, kas spiedās cauri logu sarkanajiem aizkariem, viņas skaistā, apaļā galva bija noslīgusi uz pagalvja un dusēja apbrīnojamos vaļējos, melnajos matos uz kailās rokas.

—   Zilberta!

Viņa sakustējās, izstaipīja locekļus, acis neatvērdama.

—  Jā, ardievu! Ak, es jūs lūdzu …

Tad viņa pacēla galvu un ieraudzīja Henrieti.

—   Ak, tā esi tu! Cik tad ir pulkstenis?

Dabūjusi zināt, ka nositis seši, viņa jutās neērti un, lai to slēptu, jokodamās sacīja, ka tā gan neesot stunda, kad modina ļaudis. Tad, uz pirmo jautajumu par viņas vīru, viņa teica:

—   Bet viņš nav atgriezies, es domāju, viņš atgriezīsies tikai ap pulksten deviņiem .. . Kāpēc, tad viņam būtu ātrāk jāatgriežas?

Redzēdama viņu tik smaidīgu, laimīgā sapņa noreibumā, Henriete atgādināja:

—   Es jau tev sacīju, ka Bazeijā norit cīņas jau ar mazu gaismiņu, un, tā kā esmu ļoti norūpējusies par savu vīru…

—   Ak mana mīļā! — izsaucās Zilberta, — tas gluži lieki.

Manējais ir tik apdomīgs, ka viņš jau sen būtu šeit, ja draudētu mazākās briesmas. Kamēr tu viņu neredzi, vari būt pilnīgi mie-

rīga.

šī doma ļoti pārsteidza Henrieti. Tiešām, Delaheršs nebija tas cilvēks, kas bez vajadzības riskētu ar savu dzīvību. Henriete pilnīgi nomierinājās, viņa atbīdīja aizkarus, atdarīja slēģus, un istabā ieplūda gaiša, sārta gaisma. Saules stari jau lauzās cauri miglai, to zeltīdami. Kāds no logiem bija palicis pusaizvērts, un lagad bija dzirdama kanonade šai siltajā, vēl nesen tik noslēgtajā un klusajā telpā.

Pa pusei gultā piecēlusies, atspiedusies ar elkoņiem pret pagalvi, Ziiberta skatījās ar savām gaišajām, skaistajām acīm debesīs un murmināja:

—   Tātad, kaujas.

Viņas krekls bija noslīdējis, viens plecs bija kails, sārta, smalka miesa zem izkaisītām melno matu cirtām; un no viņas atmodas dvesa kāda neatlaidīga smarža, mīlas smarža.

—  Mans dievs, kaujas jau no paša rīta! Cik visa šī kaušanās smieklīga!

Bet šai brīdī Henrietes skatiens krita uz dienesta cimdu pāri, vīriešu cimdiem, kas bija aizmirsti uz galdiņa, un viņa nevi|us sakustējās. Ziiberta stipri nosarka un apmulsusi, pielabinādamās, pievilka Henrieti pie gultas malas. Tad, seju pie viņas pleca slēpdama, viņa teica:

—   Jā, es gan jutu, ka tu zināji, ka tu viņu biji redzējusi. Dārgā, tev nevajag mani bargi nosodīt. Viņš ir man vecs draugs, es tev kādreiz Šarlvilā atzinos savā vājībā, tu atminies …

Viņas balss kļuva klusāka un ar sevišķu maigumu, kam tomēr cauri skanēja it kā aizturēti smiekli.

—   Vakar, kad atkal redzējāmies, viņš mani tā lūdza … Padomā tikai, viņš šorīt iet kaujā, varbūt viņu nonāvēs… Vai es varēju atsacīt?

Un tas bija varonīgi un jauki šai maigajā jautrībā, šī pēdējā mīlas dāvana, laimīgā nakts pirms kaujas. Par to viņa smaidīja, nevērojot samulsumu, savā vieglprātībā bezrūpīga kā putniņš. Nekad viņai nebūtu pieticis dūšas viņam aizslēgt durvis, ja visi apstāk|i atviegloja satikšanos.

—   Vai tu mani nosodi?

Henriete viņā bija noklausījusies ļoti nopietni. Šīs lietas viņu pārsteidza, jo viņa tās nesaprata. Protams, viņa bija citāda. Sākot no rīta, viņas sirds bija pie viņas vīra, pie brāļa tur projām, zem lodēm. Kā gan var tik mierīgi gulēt, tīksmināties šais mīlas priekos, kad tie, ko mīli, atrodas briesmās?

—   Bet tavs vīrs, mana mīļā, un pat tas puisis, — vai sirds tev nesažņaudzas, ka nevari būt pie viņiem?… Tu tātad nedomā par to, ka katru mirkli viņus tev var atnest ar sadragātām galvām?

Ar savas daiļās, kailās rokas strauju kustību Zilberta atvairījās kā no briesmīga rēga.

—   Ak mans dievs! Ko tu tur runā? Cik tas no tevis ļauni, tā sabojāt man rītu! … Nē, nē, es negribu par to domāt, tas pārāk skumji!

Henrietei savukārt bija negribot jāpasmaida. Viņa atminējas viņu bērnību, kad Zilbertas tēvs, komandants de Vineijs, sakarā ar ievainojumu atbrīvots no karadienesta un iecelts par muitas direktoru Šarlvilā, savu meitu bija novietojis kādās lauku mājās Šen-Popilē tuvumā, jo uztraucās, dzirdot to klepojam, iebiedēts, kad viņa sieva vēl gluži jauna nomira ar diloni. Meitenei bija vēl tikai deviņi gadi, bet viņā bija jau pamodusies nevaldāma tieksme patikt; viņa spēlēja teātri, gribēdama vienmēr būt karaliene, apkārās visādām lupatām, kadas vien atrada, uzglabāja šokolādes sidrabpapīru, lai no tā pagatavotu brasletes un vainagus. Vēlāk viņa bija palikusi tā pati, kad divdesmit gadus veca apprecējās ar mežu inspektori! Mažino. Kalnos iespiestā Mezjēra viņai nepatika, un viņa turpinaja dzīvot Šarlvilā, kuras plašā dzīve un jautrie svētki viņai bija labāk pa prātam. Tēvs bija miris, viņa baudīja pilnīgu brīvību ar tik padevīgu viru, kura mazvērtība viņu pasargāja no sirdsapziņas pārmetumiem. Provinces ļaunas mēles runāja par viņas daudzajiem mīļākiem; patiesībā viņa bija aizmirsusies tikai ar kapteini Boduēnu, tai uniformu drūzmā, kurā viņa dzīvoja, pateicoties sava tēva senām attiecībām un radniecībai ar pulkvedi de Vineiju. Viņa nebija ne ļauna, ne samaitāta, viņa tikai dievināja izpriecas, un, iegādājoties sev mīļākos, viņa bija pārliecināta, ka padodas savai nepārvaramai dziņai būt skaistai un jautrai.

—   Tas ir ļoti slikti, ka esi atjaunojusi veco sakaru! — beidzot Henriete nopietni teica.

Bet Zilberta jau viņai aizsedza muti ar kādu no viņas jaukajām, glāstošajām kustībām.

—   Ak mīļā, es citādi nevarēju, un tas bija tikai vienīgo reizi. Tu to zini, es drīzāk mirtu, nekā pieviltu savu tagadējo vīru.

Ne viena, ne olra vairs nerunāja, sirsnīgi viņas apskāvās, kaut gan būtība bija tik dziļi tik dažādas. Viņas dzirdēja savus sirds pukstienus un bulu varējušas saprast to dažādo valodu, viena

—   pilnīgi padota savam priekam, dalīdamās starp diviem, otra — visa nogrimusi savā vienīgā padevībā, liela savā klusajā varonībā, kas piemīt stiprām dvēselēm.

—   Vai tiešām taisnība, ka viņi kaujas? — beidzot izsaucās Zilberta. — Man žigli jāģērbjas.

Kopš istabā bija iestājies klusums, tiešām likās, ka lielgabalu rūkoņa pieaug. Un viņa izlēca no gultas un ļāva sev palīdzēt, negribēdama saukt istabeni, žigli apāva kājas un tūlīt apģērbās, lai būtu gatava, ja vajadzētu kādu pieņemt un noiet lejā. Kad steigā viņa beidza sasukāt savus matus, pie durvīm pieklauvēja un viņa skrēja atdarīt, pazīdama vecās Delaherša kundzes balsi.

—   Jā, protams, mīļā māt, jūs varat ienākt!

Ar parasto bezrūpību viņa ieveda to istabā, nemaz neievērodama, ka dienesta cimdi vēl turpat uz galdiņa. Veltīgi Henrieto bija metusies, lai tos satvertu un aizsviestu aiz kāda krēsla. Delaherša kundze tyja tos ieraudzījusi, jo viņa dažas sekundes palika kā bez valodas, it ka nevarēdama elpu atņemt. Negribot viņas skatiens klīda pa telpu, apstiidamies pie sarkanajiem aizkariem ielokotās gultas, kas bija palikusi atklāta visā savā nekārtībā.

—  Tātad Veisa kundze uzkāpusi augšā jūs modināt. .. Un jūs varējāt gulēt, mana meita .. .

Acīm redzot viņa nebija nākusi, lai tikai to pateiktu. Ak šī laulība, kurā viņas dēls bija devies pret viņas gribu, savā niecdesmitgadnieka pārejas laikmetā, pēc divdesmit gadu saltas kopdzīves ar īgnu, sausu sievu! Viņš, līdz tam bijis tik prātīgs, tagad bija aizrāvies jauneklīgās ilgās pēc šās daiļās atraitnes, vieglprātīgas un jautras! Viņa bija apņēmusies būt nomodā par tagadni, un, lūk, atgriezās pagātne! Bet vai viņai bija jāsaka? Viņa jau šai mājā dzīvoja vairāk kā mēms pārmetums, palika vienmēr ieslēgusies savā istabā, nododamās stingri dievbijībai. Šoreiz aizvainojums bija tomēr tik smags, ka viņa nolēma ziņot par to savam dēlam.

Zilberta atbildēja nosarkdama:

—   Jā, es tomēr dažas stundas gulēju labi… Jūs zināt, ka Zils nav atgriezies …

Delaherša kundze to pārtrauca ar rokas mājienu. Kamēr rūca lielgabali, viņa uztraukta gaidīja atgriežamies savu dēlu. Bet viņa bija varonīga māte. Un viņa atminējās, kāpēc bija uznākusi šurp augšā.

—   Jūsu tēvocis pulkvedis atsūtīja pie mums majoru Burošu ar zīmīti, kas rakstīta ar zīmuli, prasīdams, vai mes neatļautu te iekārtot ambulanci… Viņš zina, ka telpu mums fabrika diezgan, un es jau nodevu šo kungu rīcībā pagalmu un kaltētavu. Tomēr, jums vajadzētu nonākt lejā.

—        Ak, tūlīt, tūlīt! — sacīja Henriete, pienākdama tuvāk.

—   Mēs gribam palīdzēt.

Arī pati Zilberta bija ļoti satraukta un ļoti sajūsmināta par šo jauno, ievainoto kopējas lomu. Viņa uzkavējās tikai, lai pārsietu savus matus ar mežģiņu lakatu, un visas trīs sievietes nokāpa lejā. Nonākušas plašajos vārtos, viņas redzēja pa atvērtajam divviru durvīm, ka ielā pulcējās ļaudis. Lēnām piebrauca kādi zemi, ķerrai līdzīgi rati, aizjūgti ar vienu zirgu, kuru zuavu leitnants veda pie pavadas. Un viņas domāja, ka tas ir pirmais ievainotais, kuru tām atveda.

—   Jā, jā! Tas ir šeit, iegriezieties!

Bet viņas bija vīlušās. Ievainotais, kas gulēja ratu dibenā, bija maršals Mak-Mahons ar pusatrauto kreiso gūžu, un viņu veda uz apakšprefekturu, pēc tam kad viņam kādā maza dārznieka mājā bija izdarīts pirmais pārsējums. Viņš bija kailu galvu, pa pusei izģērbts, un viņa uniformas zelta uzšuves bija notraipītas ar dubļiem un asinīm. Klusēdams viņš pacēla galvu un raudzījās nenoteiktiem skatieniem. Pamanījis trīs sievietes, kuras pārsteigtas, saliktām rokām stāvēja šās lielās nelaimes priekšā, it kā visa armija jau ar pirmajiem šāviņiem būtu ievainota tās vadoņa personā, — viņš viegli nolieca galvu ar vāju, tēvišķīgu smaidu. Daži ziņkārīgie ap viņu atsedza galvas. Citi atkal kā lietpratēji stāstīja, ka Dikro iecelts par virspavēlnieku. Bija pusastoņi.

—     Un ķeizars? — jautāja Henriete grāmatu tirgotājam, kas stāvēja sava veikala priekšā.

—   Priekš kādas stundas viņš aizjāja garām, — atbildēja kaimiņš. — Es viņu pavadīju, redzēju viņu izjājam pa Balānas vārtiem… Klīst baumas, ka lielgabala lode viņam norāvusi galvu.

Bet sīktirgotājs no iepretčjās puses sadusmojās:

—   Beidziet jel šos melus! Tikai drošsirdīgi ļaudis še savu ādu pametīs!

Pret Skolas laukumu rati, kas aizveda maršalu, nozuda arvien vairāk pieaugošā pūli, kurā jau gāja apkārt visārkārtīgākās ziņas no kaujas lauka. Migla klīda, ielās atspīdēja saule.

Kāda skarba balss sauca no pagalma:

—   Manas dāmas, nevis ārā, bet šeit iekšā jūs esat vajadzīgas!

Visas trīs atgriezās un stāvēja majora Buroša priekšā, kurš

kādā kaktā bija jau nometis savu uniformu, lai apliktu lielu, baltu priekšautu. Viņa varenā galva ar cietiem, izjukušiem matiem, viņa lauvas purns kvēloja no steigas un spara un spilgti atdalījās visā šai vēl neaptraipītajā baltumā. Un viņš tām likās tik bargs, ka tūlīt tās paklausīja katram viņa majienam, cenzdamās viņu apmierināt.

—   Mums nekā nav… Dodiet man veļu, mēģiniet sameklēt matraces, parādiet maniem ļaudīm, kur atrodas sūknis …

Un viņas skrēja, cenzdamās visur būt laikā, paklausīgas kā kalpones.

Ambulances vajadzībām fabrika bija ļoti noderīga. Sevišķi tas bija sakāms par kaltētavu, milzīgu telpu ar lieliem logiem, kur viegli varēja novietot kādas simt gultas; un blakus atradās šķūnis, kur ļoti ērti bija izdarāmas operācijās. Tur jau bija aizvests garš galds, sūknis atradās tikai dažu so|u attālumā, viegli ievainotie varēja uzgaidīt tuvējā maurā. Un tiešām bija patīkamas šīs skaistās, simtgadīgās gobas ar savu maigo ēnu.

Burošs bija atradis par pareizāko jau pašā sākumā iekārtoties Sedanā, paredzēdams sīvu kauju, kas ar briesmīgu triecienu atsviedīs šurp karaspēku. Viņš bija apmierinājies ar to, ka septītā korpusa tuvumā pirmajai palīdzībai, aiz Fluaņas, bija pametis tikai divas pārvietojamās ambulances, no kurām, pēc pirmā pārsējuma, ievainotos atsūtītu pie viņa uz pilsētu. Visas sanitarkopas bija tur, kaujas laukā,* lai uzlasītu kaujas līnijā ievainotos; viņu rīcībā bija rati un furgoni. Un Burošs no saviem ārstiem kaujas laukā bija atstājis tikai divus, pārējie visi bija pie viņa: divi jaunākie štaba ārsti un trīs praktikanti, ar kuriem, bez šaubām, pie operācijām pietiks. Bez tam viņam te bija trīs aptiekari un kāds ducis sanitaru.

Bet Burošs turpināja dusmoties, jo bez satraukuma viņš nebija spējīgs nekā darīt.

—  Ko jūs tur gan darāt? Sabīdiet matraces ciešāk! Sai stūrī var noklāt salmus, ja būs vajadzīgs.

Lielgabali rūca, viņš zināja, ka katru mirkli var sākties darbs, piebrauks rati, pilni asiņojošām miesām, un sirdīgi viņš kārtoja lielo, vēl tukšo telpu, šķūnī veica citus priekšdarbus: uz t kāda dēļa nolika atvērtās pārsienamā materiala un medikamentu kastes, šarpijas saiņus, saites, kompreses, veļu, skaliņus kaulu lūzumiem, kamēr uz kāda cita dēļa, blakus lielajam vaska ziedes podam un chloroforma pudelei, kastītēs izklāts mirdzēja

instrumentu tērauds, zondes, pincetes, naži, šķēres, zāģīši, vesels arsenals, dažāda veida asi un griezīgi rīki, kas vajadzīgi, lai izmeklētu, šķeltu, grieztu un amputētu. Bet skalojamo trauku nebija.

—   Jums droši vien būs māla bļodiņas, spaiņi, kubli vai kas tamlīdzīgs. Mēs nemaz negribam ar asinīm notriepties līdz deguna galam!… Un sūkļus, pagādajiet sukļus!

Delaherša kundze aizsteidzās un atgriezās ar trim kalponēm, kurām rokas bija pilnas ar dažādiem traukiem, ko viņa bija spējusi sameklēt. Nostājusies pie instrumentu kastēm. Zilberta pamāja Henrietei un, viegli nodrebēdama, viņai tos rādīja. Klusēdamas viņas turēja viena otru pie rokas. Viņu roku spiedienā bija mēmas šausmas, līdzjūtība un rūpes, kas viņas satricināja.

—   Ai! Mana mīļā, iedomājieties, ja jums ko nogrieztu! — teica Zilberta.

—   Nabaga cilvēki!

Burošs patlaban bija pavēlējis uz lielā galda uzlikt ar vaska drānu pārklātu matraci, kad vārtos kļuva dzirdami zirgu soļi. Pagalmā iebrauca pirmie ambulances rati. Bet tais bija tikai desmit viegli ievainotie, kas sēdēja viens iepretim otram, vairums ar saitē pārsietu roku, daži ar ievainotu galvu, pārsietu pieri. Viņi ar piepalīdzību izkāpa, un sākās apskate.

Kad Henriete kādam pavisam jaunam kareivim, kam lode bija izurbusies cauri plecam, saudzīgi palīdzēja noģērbt mēteli, pie kam viņš sāpēs iekliedzās, viņa ieraudzīja tā pulka numuru.

—  Bet jūs esat no simt sestā pulka? Vai jūs neesat Boduēna rotā?

Nē, viņš bija no Revo rotas. Bet viņš tomēr pazina kaprali Makāru un domāja, ka varot droši teikt, ka tā kopa kaujā vēl neesot bijusi. Un šīs tik nenoteiktās ziņas bija pietiekamas, lai iepriecinātu jauno sievieti. Viņas brālis tātad dzīvoja, un viņa būtu pilnīgi atvieglota, ja varētu apskaut savu viru, kuru tā katru mirkli gaidīja ierodamies.

Šai brīdī, galvu pacēlusi, Henriete bija pārsteigta, ieraudzīdama dažus soļus no sevis starp ļaudīm Delaheršu, kas stāstīja par visām tām briesmām, ko bija pārcietis no Bazeijas līdz Sedanai. Kā viņš te bija ieradies? Viņa nebija redzējusi to ienākam.

—   Un mans vīrs, vai viņš neatnāca jums līdzi?

Bet Delaheršs, kuru sieva un māte laipnā pļāpībā izjautāja,, nemaz nesteidzās.

—   Uzgaidiet, tūlīt!

Tad atsāka savu stāstu:

—   No Bazeijas līdz Balānai mani reižu divdesmit varēja nonāvēt. Kā krusa, kā ložu un granatu vētra!… Un es satiku ķeizaru. Ak, viņš ir ļoti varonīgs!… Pēc tam no Balānas es atsteidzos šurp…

Henriete paraustīja viņu aiz piedurknes.

—   Mans vīrs?

—   Veiss? Bet viņš palika tur, jā!

—   Kā tā tur?

—        Jā, viņš bija paņēmis kāda krituša kareivja šauteni, viņš kaujas.

—   Viņš kaujas, bet kāpēc tad?

—        Ak, viņš ir kā traks! Viņš nenāca un nenāca man līdzi, un es, protams, viņu pametu.

Henriete viņu uzlūkoja stingi ar ieplestām acīm. Visi klusēja.

—   Labi, es eju turp, — izšķīrusies viņa mierīgi teica.

Kā, viņa gribēja iet turp? Bet tas bija neiespējami, neprātīgi!

Delaheršs no jauna stāstīja par lodēm un granatām, kas krita uz ceļa. Zilberta satvēra viņas rokas, lai to atturētu, kamēr Delaherša kundze nopūlējās pierādīt šā nodoma aklo pārdrošību.

Henriete atbildēja vienkārši un sirsnīgi:

—   Nē, tas veltīgi, es eju turp.

Un viņa neatlaidās, paņēma tikai melno mežģiņu lakatu, kas 2ilbcrtai bija ap galvu. Cerēdams Henrieti vēl atrunāt no viņas nodoma, Delaheršs beidzot paziņoja, ka viņu pavadīs, vismaz līdz Balānas vārtiem. Bet viņš ieraudzīja sargkareivi, kas visā šai drūzmā, kāda cēlās, ambulanci iekārtojot, neaprimis staigāja maziem soļiem pašķūnes priekšā, kur atradās ieslēgta septītā korpusa kara kase; un, to atminoties, viņu pārņēma bailes, viņš <

gāja paskatīties, lai pārliecinātos, ka miljoni vēl vienmēr ir turpat. Pa to laiku Hfcnriete bija jau sasniegusi vārtus.

—       Jel uzgaidiet mani! Nudien, jūs esat tikpat neprātīga kā jūsu vīrs!

Piebrauca jauni sanitarrati, viņiem bija jāpalaiž tio garām.

Šie bija mazi divriči, kuros uz siksnu režģiem gulēja divi smagi ievainotie. Pirmais, ko izcēla ar visu iespējamo saudzību, bija tikai vairs asiņaina masa ar satriektu roku un granatas Šķembas saplosītu sānu. Otram bija sadragāta labā kāja. Un Burošs, licis to uzcelt uz matraces ar vaska drānu, tūlīt stājās pie pirmās operācijās, sanitariem un palīgārstiem nepārtraukti nākot un ejot. Delaherša kundze un Zilberta, nosēdušās pagalma maura malā, tina saites.

Panācis ārā Henrieti, Delaheršs teica:

—  Nu, mana dārgā Veisa kundze, jūs taču nedarīsiet šo neprātību … Kā jūs domājat Veisu tur atrast? Viņa tur pat vairs nav, viņš droši vien meties šķērsām pāri laukiem, lai tiktu atpakaļ. Es jums apgalvoju, ka Bazeijai klāt netiek.

Bet viņa vairs neklausījās, viņa steidzās, iznāca uz Menilas ielu, lai sasniegtu Balānas vārtus. Drīz jau bija pulksten deviņi, Sedanai nebija vairs tā drūmā izskata kā šorīt, kad tā modās biezā miglā, kā tuksnesī taustīdamās. Karstā saules tveicē asi atdalījās māju ēnas, ielās drūzmējās baiļu pilni ļaudis, starp kuriem bez rimas joņoja ziņneši. Ļaužu grupas sevišķi nostājās ap dažiem kareivjiem, kas bez ieročiem bija atbēguši jau šurp, daži viegli ievainoti, citi ārkārtīgā nervu satraukumā, tie māja ar rokām un kliedza. Un tomēr pilsētai vēl būtu tās parastais izskats, ja nebijis daudzo noslēgto veikalu ar aizdarītiem slēģiem un drūmo namu ar nolaistām žalūzijām. Bez tam šī kanonade, nepārtrauktā lielgabalu dārdoņa, no kuras drebēja akmeņi, zeme, sienas, pat jumtu šifera kārniņi.

Delaheršs pārdzīvoja ļoti nepatīkamu iekšķīgu cīņu starp krietna vīra pienākuma sajūtu, kas neļāva viņam Henrieti pamest vienu, un bailēm, ka vēlreiz zem šāviņiem būs jīiiet ceļš uz Bazeiju. Pēkšņi, kad viņi bija nonākuši līdz Balanas vārtiem, viņus izšķīra kāda virsnieku grupa zirgos, kas iejāja pilsētā. Ap vārtiem drūzmējās ļaudis, gaidīdami ziņas. Veltīgi Delaheršs skrēja un meklēja jauno sievieti: viņa droši vien bija jau ārpus apcietinājuma vaļņiem un steidzās pa ceļu tālāk. Viņš vairāk necentās un pats bija pārsteigts, kad skaļā balsī izsaucās:

—   Ak, vel ļaunāk. Par daudz tas viss nejēdzīgi!

Pēc tam Delaheršs klaiņoja pa Sedanu kā ziņkārīgs buržuā, kas neko negrib palaist garām neredzētu, tomēr vēl vienmēr viņu mocīja augošs nemiers. Kā viss tas beigsies? Un, ja armiju sakaus, vai tad necietis smagi arī pilsēta? Atbildes uz šiem jautājumiem palika neskaidras, pārak atkarīgas no notikumiem. Bet tomēr viņš sāka drebēt par savu rūpnīcu un nekustamo īpašumu Makā ielā, no kurienes bija gan aizvedis un noslēpis drošā vietā visas savas vērtības. Viņš gāja uz Pilsētas valdes laukumu, kur pilsētas domnieki nepārtraukti noturēja sēdes; palika tur ilgāku laiku, cita nekā jauna zināt nedabūjis kā tikai to, ka kauja pieņem ļoti ļaunu virzienu. Armija nezināja vairs, kam klausīt, atmesta atpakaļ uz ģeneraļa Dikro pavēli tais divās stundās, kad viņš bija komandējis, un ģeneraļa Vimpfena uz priekšu izvirzīta, kurš viņam sekoja; un šī neizprotamā svai

(līšanās, kur pozicijas bija jāatkaro pec tam, kad tās bija atstatas, šis plāna un enerģiskas rīcības trūkums paātrināja katastrofu.

Tad Delaheršs aizgāja līdz apakšprefekturai, lai uzzinātu, vai ķeizars nav atkal parādījies. Viņam varēja tikai pastāstīt par maršalu Mak-Malionu, kam chirurgs bija pārsējis samērā vieglo ievainojumu un kas tagad mierīgi gulēja savā gultā. Bet ap pulksten vienpadsmitiem, kad Delaheršs atkal klīda pa pilsētu, viņu uz brīdi apturēja Lielajā ielā pie Eiropas viesnīcas kāds noguris kortežs; jātnieki bija putekļiem klāti, un viņu drūmie zirgi gāja soļiem. Un priekšgalā viņš pazina ķeizaru, kas atgriezās, pēc tam kad bija pavadījis četras stundas kaujas laukā. Nāve noteikti negribēja viņu ņemt. Jājot pāri zaudētas kaujas laukam, baiļu sviedri bija nodzēsuši no viņa sejas mākslīgās krāsas, ieziestie ūsu gali bija atmiekšķuši un nokārušies, seja pelēka kā zeme, ar sāpīgu apmulsas izteiksmi kā mirējam. Kāds virsnieks, nokāpis no zirga viesnīcas priekšā, sāka paskaidrot ļaužu grupai, kas pulcējās ap viņu, noieto ceļu no Monseļas līdz 2ivonai, pa nelielo ieleju, kopā ar pirmā korpusa kareivjiem, kurus sakši atsvieduši uz upītes labo krastu; atgriezušies viņi pa Fon-de-2ivonas nelīdzeno ceļu, kur bijusi jau tāda drūzmēšanās, ka pat tad, ja ķeizars būtu vēlejies atgriezties pie kareivjiem frontē, viņš to spētu izdarīt tikai ar lielām grūtībām. Un kam gan to?

Kamēr Delaheršs noklausījās šai stāstā, briesmīgs sprādziens pēkšņi nodrebinaja visu iecirkni. Lielgabala šāviņš sagāza SenBarbas ielā, netālu no pilsētas torņa, kādu dūmeni. Pūlis bēga, sievietes vaimanāja. Delaheršs piespiedās pie kādas sienas, kad otrs sprādziens izsita logus tuvējā mājā. Būtu briesmīgi, ja bombardētu Sedanu. Un ātriem soļiem viņš steidzās uz Makā ielu. Viņu pārņēma tāda vēlēšanās zināt, kas notiek, ka neapstājies viņš pārskrēja mājās, ātri uzkāpa jumta terasē, no kuras varēja pārskatīt pilsētu un apkārtni.

'Tūlīt viņš drusku nomierinājās. Kauja risinājās aiz pilsētas, vācu baterijas no Marfē kalna un Frenuā, pāri namiem, apšaudīja Alžiras augstieni, un viņš pat ieinteresējās par šāviņu skrējienu, par vareno vieglo dūmu loku, kas no tiem palika virs Sedanas, it kā neredzami putni svītrotu gaisu ar savām pelēkajām spalvām. Sākumā viņam likās skaidrs, ka lielgabalu lodes, kas ap viņu bija sagrāvušas jumtus, bija tikai nomaldījušies šāviņi. Tātad pilsētu vēl neapšaudīja. Bet, kad viņš ieskatījās labāk, viņam likās, ka tie bija atbildes šāviņi uz retiem lielgabalu šāvieniem no Aiziras laukuma. Viņš pagriezās pret ziemeļiem un vēroja citadeli, visu šo sarežģīto un briesmīgo nocietinājumu masivu, melnganos mūrus, zaļos nokalnu laukumus, daudzos ģeometriski iekārtotos vaļņus, sevišķi trīs, Skotu, Lielā Dārza un Rošetcs milzīgos ragus, draudīgiem stūriem; tālāk vakara pusē kā kiklopisks turpinājums sekoja Nasavas forts, tad Palatinata forts augšpus Menilas priekšpilsētas. Viss likās skumīgs, nesamērīgi liels un tai paša laikā bērnišķīgs. Kam viss tas tagad derēja, kad lielgabalu šāviņi viegli lidoja no vienas debess malas līdz otrai? Pie tam citadele nemaz nebija apbruņota; nebija ne vajadzīgo lielgabalu, ne municijas, ne kareivju. Tikai priekš kādām trim nedēļām gubernators bija organizējis nacionalo gvardi no brīvprātīgiem pilsoņiem, kas bija gatavi apkalpot vēl noderīgos lielgabalus. Un tā arī notika, ka no Palatinata forta šava tikai trīs lielgabali, kad tai pašā laikā pie Parīzes vārtiem to bija vismaz kāds pusducis. Pie tam katram lielgabalam nebija vairāk kā septiņi vai astoņi šāviņi; bija jāievēro taupība, un šava tikai divi reizes stundā, un arī to darīja vairāk goda pec, jo šāviņi nesniedza tālu un krita turpat pļavās pie pilsētas. Un tomēr ienaidnieka baterijas tad arī atbildēja tikai laiku pa laikam, it kā nicinādamas, kā aiz žēlastības.

Šīs baterijas viņā pusē sevišķi ieinteresēja Delaheršu. Možiem skatieniem viņš pētīja Marfē nokalnus, un tad viņam ienāca prātā doma lietot tālskati, ar kuru viņš aiz patikas no terases augstuma agrāk bija aplūkojis apkārtni. Viņš nokāpa lejā sameklēt to un atgriezies norīkoja; un, kad viņš, orientēdamies un lēni virzīdams tālskati, pārlaida acis gar laukiem, kokiem, mājām, augšpus Frenuā lielās baterijas viņš ieraudzīja kādu uniformētu kareivju grupu, ko arī Veiss no Bazeijas bija ievērojis priežu meža stiīrī. Bet viņš, pateicoties palielinājumam, varētu pat saskaitīt štaba virsniekus, tik skaidri tie viņam bija saskatāmi. Daži pa pusei bija atgulušies zālē, citi stāvēja pulciņos, un visiem priekša bija kāds atsevišķs vīrs, sausu un šauru seju, nespožā uniformā, kurā Delaheršs tomēr nojauta vadoni. Tas tiešām bija Prūsijas ķēniņš, no tāda attāluma tikko pus pirksta augstuma kā mazie alvas zaldātiņi, ar kuriem bērni rotaļājas. Tikai daudz vēlāk viņš apzinājās, ka nebija izlaidis viņu vairs no savām acīm, vienmēr atgriezdamies pie šā nebeidzami mazā, kura seja lēcas lielumā likās kā bālgans punkts pie plašās, zilās debess.

Vēl nebija pusdiena, no deviņiem rītā ķēniņš konstatēja savu armiju matematisko un nelokāmo gājienu. Un tās gāja, kustējās vienmēr pa jau nosprausto ceļu, papildinot apli, noslēdzot soli pa solim ap Sedanu savu cilvēku un lielgabalu valni. Kreisā armija, atnākusi pa kailo DonšerI līdzenumu, tagad plūda no Sen-Albēras gravas, pārgājusi pāri Sen-Manžai, sasniedza Fleņjē; Delaheršs noteikti saskatīja aiz vienpadsmitā korpusa, kas nikni kāvās ar ģeneraļa Duē pulkiem, veļamies piekto korpusu, kurš, izmantodams meža aizsegu, virzījās uz Illī augstieni; baterija pievienojās baterijai, krītošo šāviņu līnija nerimstoši auga, pamazām viss apvārsnis bija ugunīs. Armija labajā pusē tagad pārvaldīja jau visu Zivonas ieleju, divpadsmitais korpuss bija ieņēmis Monseļu; gvarde pārgāja Deņji un virzījās augšup gar upi arī uz augstieni, piespiedusi ģenerāli Dikro atkāpties aiz Garenas meža. Vēl pēdējā piepūle, un Prūsijas kroņprincis sniegs roku Saksijas kroņprincim še, šais kailajos laukos Ardenu meža tuvumā. Pilsētas dienvidos Bazeija vairs nebija redzama, tā nozuda ugunī un dūmos, negantas kaujas dzeltenīgos putekļos.

Un ķēniņš mierīgi raudzījās un gaidīja jau kopš rīta. Varbūt tas turpināsies stundu, vēl divas vai trīs, tas bija tikai laika jautājums, rats dzina ratu, visu samalēja mašīna kustējās un nobeigs savu gājienu. Zem bezmērīgām saulainām debesīm kaujas lauks raucās, viss melno punktu juceklis pārsviedās un arvien vairāk drūzmējās ap Sedanu. Pilsētā atspīdēja logu stikli, likās, dega kāds nams pa kreisi, Kasinas priekšpilsētas virzienā. Tagad Donšerī un Kariņanas pusē valdīja karsts un saulains klusums jau atkal tukšos laukos; bija redzami Māsas dzidrie ūdeņi, dzīvotspēcīgie koki, plašie, auglīgie lauki, zaļās pļavas varenā pusdienas svelmē.

Ķēniņš prasīja kādu paskaidrojumu. Uz milzīgā šacha galdiņa savā priekšā viņš noteikti gribēja redzēt un turēt savās rokās šo cilvēku putekļu masu, kuras pavēlnieks viņš bija. Pa labi no viņa, šāviena trokšņa izbiedēts, augstu gaisā pacēlās bezdelīgu bars un nozuda pret dienvidiem.

IV

Sākumā Henriete varēja iet pa Balānas ceļu ātriem soļiem. Pulkstenis nebija vēl pāri deviņiem, platā šoseja ar namiem un dārziem gar malām bija vēl brīva, bet jo tuvāk Henriete nāca šai priekšpilsētai, jo vairāk ceļu aizsprostoja bēgošie pilsoņi un karaspēka daļu kustības. Pie katra jauna pūļa viļņa Henriete spiedās pie sienām, slīdēja garām un tomēr izspraucās uz priekšu.

Slaida, vienkārša savā melnajā tērpā, savus gaišos matus un šauro, bālo seju pa pusei zem melnā mežģiņu lakata slēpdama, viņa nevērsa uz sevi uzmanību un nepalēnināja savus vieglos un klusos soļus.

Bet Balānā kāds jūras infanterijas pulks aizkrustoja ceļu. Tā bija cieša kareivju masa, kas, patvērusies zem lielajiem kokiem, nepacietīgi gaidīja pavēli. Viņa pacēlās pirkstgalos, bet gala saredzēt nevarēja. Tomēr viņa mēģināja sarauties vēl mazāka, lai tiktu cauri. Viņu atgrūda ar elkoņiem, viņa sajuta sānos šauteņu laides. Tikko viņa bija nogājusi soļu divdesmit, kad jau sacēlās troksnis un protesta saucieni. Kapteinis pagrieza galvu un dusmojās:

—   Ei! Sieviete, vai jūs traka? . .. Kurp ejat?

—   Eju uz Bazeiju.

—   Kā, uz Bazeiju!

Atskanēja vispārīgi smiekli. Kareivji rādīja uz viņu un jokojās. Kapteinis, ari uzjautrināts, atsāka:

—   Uz Bazeiju, mazā, jums vajadzētu mūs paņemt sev līdzi!… Mes patlaban tur bijām, un ceru, ka tur atgriezīsimies, bet es jums varu apliecināt, ka tur tiešām nav auksts.

—   Es eju uz Bazeiju uzmeklēt savu vīru, — paskaidroja Henriete savā maigajā balsī, bet viņas bāli zilās acis nezaudēja savu mierīgo apņēmību.

Smiekli apklusa, kāds vecs seržants viņu atbrīvoja un lika atkāpties atpakaļ.

—   Mans nabaga bērns, — viņš teica, — jūs redzat it labi, ka te nav iespējams jums cauri tikt… Tā nav sievietes darīšana, šai brīdī uz Bazeiju netiek … Satiksiet savu vīru vēlāk. Esiet prātīga, saku jums!

Viņai bija jāpiekāpjas, viņa apstājās, stāvēja, katru brīdi paceldamās pirkstgalos, un raudzījās tālumā, stūrgalvīgi nolēmusi savu ceļu turpināt. Tas, ko viņa ap sevi dzirdēja runājam, noskaidroja stāvokli. Virsnieki rūgti sūdzējās par pavēli atkāpties, kas viņiem lika atstat Bazeiju ceturksni uz deviņiem, kad ģenerālis Dikro, pēc maršala pārņēmis virspavēlniecību, bija nodomājis visu karaspēku koncentrēt Illī augstienē. Visļaunākais pie tam bija tas, ka pirmais korpuss bija atkāpies pārāk ātri, atdodams Živonas ieleju vāciem, tā ka divpadsmitais korpuss, kuram uzbruka frontāli, tika jau ielenkts no kreisā spārna. Un tagad, kad ģenerāli Dikro bija jau nomainījis ģenerālis Vimpfens un atgriezās atkal pie agrākā plāna, nāca pavēle no jauna ieņemt Bazeiju, lai bavariešus iedzītu Māsā, vienalga, ko tas arī mak-

Natu. Vai tas nebija neprātīgi, likt viņiem atstāt poziciju, ko tagad viņiem atkal vajadzēja atgūt? Var ļaut sevi nonāvēt, bet patiesi taču ne joka dēļ!

Te nu norisinājās liela cilvēku un zirgu kustība, parādījās ģenerālis Vimpfens, pacēlies seglos, kvēlojošu seju, viņš sajūsmīgā balsī sauca:

—   Mani draugi, mēs nevaram atkāpties, tas būtu gals visam … Un, ja mums jākaujas atkāpjoties, mēs iesim uz Kariņanu, bet ne uz Mezjēru. Bet mēs uzvarēsim, jūs viņus sitāt šorīt, jūs sitīsiet tos vēlreiz!

Viņš aizauļoja pa ceļu uz Monseļas pusi. Gāja baumas, ka viņam nupat bijusi karsta ķilda ar ģenerāli Dikro, tāpēc ka katrs uzstājies par savu plānu un uzbrucis pretinieka plānam, pie kam viens teicis, ka atkāpšanās jau no rīta uz Mezjēru nebijusi vairs iespējama, otrs pareģojis, ka armija pret vakaru tiks ielenkta, ja neatkāpsies uz lllī augstieni. Apvainojuši viens otru apvidus un patiesā karaspēka stāvokļa nezināšanā. Visļaunākais bija tas, ka taisnība bija abiem.

Bet tagad uz mirkli Henriete bija piemirsusi, ka viņai jāsteidzas tālāk. Viņa ieraudzīja ceļmalā pazīstamu ģimeni no Bazeijas, nabaga audējus, vīru un sievu ar trim meitām, no kurām vecākajai bija tikai deviņi gadi. Viņi bija tā satriekti, tā noguruma un bezcerības nomākti, ka nebija spējuši iet tālāk un pakrituši turpat pie sienas.

—   Ai mana dārgā kundze! — atkārtoja sieviete Henrietei,

—   mums nekas nav palicis… Jūs zināt, mūsu māja bija Baznīcas laukumā. Kāda granata to aizdedzināja. Nemaz nezinu, kā bērni un mēs citi tur nepalikām uz vietas…

Trīs mazās meitenītes, to atminoties, sāka raudāt un kliegt, kamēr māte kā ārprātīga sīki sāka stāstīt savu postu.

—   Es redzēju, ka aužamās stelles uzliesmoja kā sausu žagaru klēpis. Gulta un mēbeles sadega ātrāk par salmu sauju… Pat pulkstenis sadega, jā, pat pulkstenis, kuru man nebija laika iznest.

—   Deviņi pērkoni! — lādējās vīrs, kam acis pildījās asarām,

—  kas ar mums notiks?

Lai viņus nomierinātu, Henriete tiem drusku trīcošā balsī vienkārši atbildēja:

—   Jūs esat abi kopā sveiki un veseli, un ar jums ir jūsu meitenes, par ko jūs vēl sūdzaties?

Pēc tam viņa tos izjautāja, gribēdama zināt, kas noticis Ba~ zeijā, vai redzējuši viņas vīru un kādā stāvoklī, tiem aizejot, palicis viņas nams. Tomēr, savās bailēs drebot, viņi deva pretrunīgas atbildes. Nē, viņi nebija Veisa kungu redzējuši. Bet viena no meitenēm kliedza, ka viņa gan to it labi redzējusi, viņš gulējis uz ietves ar lielu brūci galvā; un tēvs viņai iecirta pliķi, lai tā apklustu, tāpēc ka,viņš teica, viņa droši vien melojot. Ja runājot par māju, tad tā stāvējusi savā vietā, kad viņi bēguši, viņi pat atminējās, kā garām iedami ievērojuši, ka durvis un logi rūpīgi aizvērti, it kā mājā nebūtu nevienas dvēseles. Tai brīdī bavarieši ieņēmuši gan tikai vēl Baznīcas laukumu, un nācies ieņemt ciemā ielu pēc ielas, namu pēc nama. Tikai viņiem vajadzējis doties projām. Tagad gan būs kritusi visa Bazeija, kas, bez šaubām, patlaban dega. Un nelaimīgie ļaudis turpināja runāt par visām šīm lietām ar izmisuma un baiļu pilnām kustībām, atminoties briesmīgos skatus, degošos jumtus, plūstošās asinis un līķus, kas pārklāja zemi.

—   Nu, un kas ar manu vīru? — atkārtoja Henriete.

Viņi vairs neatbildēja, tikai elsāja .un lauzīja rokas. Un viņa palika briesmīgās bailēs stāvot, bet nesabruka, tikai viņas lupas viegli drebēja. Ko lai viņa domā? Velti viņa mēģināja sev iestāstīt, ka bērns vīlies, viņa redzēja savu vīru guļam uz ielas ar lodes caururbtu galvu. Un tad šis cieši noslēgtais nams nedeva mieru: Kāpēc? Vai viņa tur vairs nebija? Pārliecība, ka vīrs nonāvēts, pēkšņi viņai stindzināja sirdi. Bet varbūt viņš bija tikai ievainots, un prasība iet turp, būt tur klāt, pārņēma viņu tik pavēloši, ka viņa būtn mēģinājusi vēlreiz sev atbrīvot ceļu, ja taurētājs tai brīdī nedevis signālu iet uz priekšu.

Daudzi no šiem jaunajiem kareivjiem nāca no Tulonas, Rošforas vai Brestas, nepietiekami apmācīti un kaujas ugunīs vēl nebijuši; tomēr jau no paša rīta viņi cīnījās ar tādu drošsirdību un izturību kā veterāni. Ar grūtībām viņi bija nogājuši no Reimsas līdz Muzonai, jo neparastais gājiens viņus nogurdināja, bet tagad tie izrādījās kā visdisciplinētākais karapulks, pienākuma sajūtā un pašaizliedzībā brālīgi vienots pret ienaidnieku. Tikko atskanēja signālā taure, viņi atgriezās kaujas ugunīs, atjaunoja uzbrukumu, kaut arī viņu sirdīs brieda dusmas. Trīs reizes atbalstam apsolīja kādu diviziju, kas neieradās. Viņi jutās atstāti, uzupurēti. No viņiem prasīja dzīvību, vedot tos tagad atkal uz Bazeiju, pēc tam, kad viņiem bija vienreiz dota pavēle to atstāt. Un viņi to zināja un atdeva savu dzīvību bez kurnēšanas, ciešāk saslēdzās rindās un atstāja kokus, kas tos aizsargāja, lai atkal atgrieztos zem granatām un lodēm.

Henriete atviegloti uzelpoja. Beidzot taču gāja uz priekšu!

Viņa sekoja, cerēdama nonākt ar tiem kopā, sagatavojusies skrējienam, ja viņi skrietu. Bet jau no jauna bija jāapstājas. Tagad sāka līt granatas; lai no jauna ieņemtu Bazeiju, bija jāatkaro katrs metrs ceļa, jāatgūst savā varā ieliņas un nami un dārzi pa labi un kreisi. Pirmās rindas bija atklājušas uguni, varēja virzīties uz priekšu tikai lēcieniem, pie mazākā šķēršļa bija jāzaudē laiks, minūtēm ilgi. Nē, viņa nekad nesasniegs Bazeiju, ja tāpat paliks aiz kareivjiem un gaidīs uzvaru! Un Henriete nolēma mesties pa labi, starp žogiem pa taku, kas veda lejā uz pļavām.

Henrietes plāns bija sasniegt Bazeiju pa plašajām pļavām gar Māsas upi. Tas gan viņai nebija visai skaidri. Pēkšņi bija jāapstājas nekustīga ūdens priekšā, kas no šās puses kā maza jūra tai aizšķērsoja ceļu. Applūdinot, ieleja aizsardzības nolūkā bija pārvērsta ezerā, un par to viņa nebija padomājusi. Vienu brīdi viņa gribēja griezties atpakaļ, bet tad turpināja savu gājienu tālāk, riskēdama pazaudēt apavus, gāja gar krastu pa slapjo zāli, grimdama līdz potītēm. Kādus simt metrus tā varēja. Tad viņa nonāca pie kada dārza mūra; zeme slīga zem viņas kājām, divi metri dziļš ūdens skalojās pret mūri. Neiespējami tikt tālāk. Viņas mazās dūres sažņaudzās, bija jāsaņem visi spēki, lai savaldītu asaras. Pēc pirmā apmulsuma viņa gāja gar mūri, atrada kādu ieliņu, kas stiepās starp izkaisītajām mājām. Tagad viņa cerēja izglābties, jo pazina šo taku jucekli, kas ar savu sarežģīto tinumu galu galā beidzās ciemā.

Bet granatas sāka krist arī šeit. Henriete sastinga, bāla, briesmīga sprādziena apmulsināta, kas to apņēma kā vējš. Kāda granata bija nokritusi dažus metrus no viņas. Viņa pagrieza galvu, pētīdama kreisā krasta augstieni, kur pacēlās vācu baterijas dūmi; viņa saprata un gāja tālāk, acīm vērodama apvārsni, uzmanīdama šāviņus, lai no tiem izvairītos. Šo ārkārtīgi pārdrošo gājienu viņa veica ar lielu aukstasinību; ar visu to drošsirdīgo mieru, uz ko viņas mazā krietnas namamātes sirds bija spējīga. Viņa gribēja, lai viņu nenonāvē, gribēja atrast savu vīru, lai ņemtu sev līdzi, dzīvotu ar viņu laimīgi tālāk. Šāviņi vairs neaprima, Henriete steidzās gar sienām tālāk, slēpās aiz stūrakmeņiem, izmantoja mazāko paslēptuvi. Pēkšņi viņas priekšā bija neaizsargāta telpa, izvandīts, šķembām klāts ceļa gabals; viņa gaidīja, aiz šķūņa stūra slēpdamās, un ieraudzīja virs kāda dobuma malas ziņkārīgu bērna galvu, kas viņu novēroja. Tas bija gadu desmit vecs zēns, basām kājām, ģērbies vienā kreklā un driskainās biksēs, varbūt kāds klaidonis,

kuru kauja uzjautrināja. Viņa mazās, melnās acis dzirkstīja un pie katra jauna sprādziena viņš no prieka izsaucās:

—    O, cik tas ir jokaini! .. . Nekustieties, lūk, atkal viena nāk! … Bum, tas tikai bija sprādziens, tas tur!— Nekustieties, nekustieties!

Pie katra šāviņa viņš nogrima savā dobumā, tad atkal parādījās, paceldams savu bezbēdīgo galvu, lai no jauna pčc tam nogrimtu.

Henriete pamanīja, ka šāviņi nāk no Lirī kalna, kamēr PonMožī un Nuaijē baterijas apšaudīja vēl tikai Balānu. Viņa it skaidri varēja saredzēt' dūmus pie katra šāviena, tūlīt pčc tam viņa dzirdēja svilpienu, kam sekoja sprādziens. Laikam bija iestājies mazs pārtraukums, vieglie dūmi pamazām izklīda.

—        Tagad, droši vien, tie iemet kādu malku! — sauca mazais.

—   Ātrāk, ātrāk! Dodiet man savu roku, mēs aizšmauksim!

Viņš satvēra viņas roku, likdams sev sekot; viņi joņoja viens otram blakus, muguras saliekuši, pārskrienot pāri neaizsegtam laukumam. Noskrējuši līdz galam, viņi redzēja no jauna tuvojamies kādu granatu un nokrītam uz šķūņa, taisni tai vietā, kur viņi nupat bija stāvējuši. Sprādziens bija briesmīgs, šķūnis sagruva.

Zēns, kam tas viss likās tik jocīgs, pēkšņi trakā priekā sāka dejot.

—   Bravo! Tas tikai bija grāviens! Hm? Bija pēdējais laiks aizvākties.

Drīz pēc tam Henriete no jauna atdūrās pret šķērsli, kādu dārza mūri, kur nebija vairs ceļa tālāk. Viņas mazais pavadonis turpināja smieties un teica, ka vienmēr var tikt tālāk, ja tikai labi grib. Viņš uzrāpās mūra segumā un palīdzēja pārkāpt arī viņai. Vienā lēcienā viņi atradās sakņu dārzā, starp pupu un zirņu dobelu. Uz katra soļa bija aizžogojums. Lai no šejienes izkļūtu, viņiem bija jaiet c;mr zemu dārznieka mājiņu. Zēns, svilpodams un rokas svaidīdams, gāja pirmais, nebrīnījās ne par ko. Viņš atvēra kadas durvis un atradās istabā, tad iegaja kādā citā, kur bija kāda veca sieviete, bez šaubām, vienīgā dvēsele, kas te vēl bija palikusi. Viņa stāvēja pie galda un likās pilnīgi apjukusi. Viņa redzēja divus nepazīstamus cilvēkus izejam caur viņas māju un nesacīja tiem neviena vārda, tāpat kā tie viņu neuzrunāja. Jau otrā pusē viņi izgāja uz ieliņas, pa kuru kādu brīdi varēja iet laiak. Tad radās jaunas grūtības. Un tā tas gāja kādu kilometru, bija jālec pāri sētām, jālien cauri žogiem, tiešā virzienā pa šķūņu durvīm, māju žogiem, kā nu kur izdevās atbrīvot ceļu. Suņi kauca, izbiedēta govs trakā Skrējienā draudēja viņus nogāzt gar zemi. Laikam viņi tuvojās Bazeijai, manāma bija deguma smaka, lieli, sārti dūmu mākoņi it kā lidojošs sēru plīvurs bridi pa brīdim aizklāja sauli.

Pēkšņi zēns nostājās Henrietes priekšā:

—   Sakiet man, kundze, kurp tad jūs īsti ejat?

—   Bet vai tu neredzi? Es eju uz Bazeiju.

- Viņš iesvilpās un skaļi sāka smieties kā mazs nerātnis, kas, lai uzjautrinātos, aizbēdzis no skolas.

—   Uz Bazeiju … Nē, tā nav mana darīšana. Man jāiet citur. Vēlu jums labu izdošanos!

Viņš,apgriezās uz papēžiem un, kā nācis, aizgāja, un viņa palika neziņā, no kurienes viņš izlīdis un kur nozuda. Viņa to bija atradusi kādā dobumā, pazaudēja to no acīm kādā sētas stūrī, lai nekad vairs neredzētu.

Palikusi viena, Henriete sajuta savādas bailes. Protams, nevarīgais zēns viņu nespēja aizsargāt, bet viņš viņu izklaidēja ar savu balmutību. Un tagad viņa trīsēja, viņa — tik dabiski drošsirdīgā. šāviņi vairs nekrita, vāci bija aprimuši šaut uz Bazeiju, bez šaubām, bīdamies nonāvēt savējos, kas ciemu bija jau ieņēmuši. Bet jau dažus mirkļus viņa dzirdēja spindzam lodes, šo lielo mušu dūkoņu, par kuru viņai bija stāstīts un kuru tagad viņa pazina. Tālumā trakoja tāda kaujas brāzma un juceklis, ka viņa pat neatšķīra šai briesmīgajā troksnī atsevišķus šauteņu šāvienus. Nogriežoties gar kādas mājas stūri, viņa izdzirda pavisam tuvu pie auss kādu neskaidru troksni, no sienas atkrita balsinājums. Viņa uz vietas apstājās, lode bija ieurbusies mājas fasadē. Henriete nobālēja. Un tad, pirms viņa paguva sev jautāt, vai pietiks dūšas ceļu turpināt, sajuta pa pieri kā vesera sitienu un apskurbusi nokrita uz ceļiem. Kāda cita lode, rikošeta, skrējienā, bija viņu skārusi virs kreisās uzacs, bet atstāja tur tikai stipru skrambājumu. Pielikusi abas rokas pie pieres, Henriete tās atvilka sārtas ar asinīm. Bet viņa bija jutusi zem saviem pirkstiem, ka galvaskauss ir nesatriekts un vesels, un viņa atkārtoja diktā balsī, lai sevi drošinātu:

—   Tas nekas, tas nav nekas… Man taču nav bail, nē, man nav bail…

Un tā bija patiesība, viņa piecēlās un gāja tālāk zem lodēm kā būte, kas pati no sevis atsacījusies, kas neprāto vairs un atdod savu dzīvību. Viņa pat nelūkoja vairs sevi aizsargāt, bet gāja paceltu galvu taisni uz priekšu, paātrinādama soļus, tikai lai ātrāk sasniegtu mērķi. Ap viņu krita šāviņi, reižu divdesmit viņu tikko nenonāvēja, kaut ari viņa to nenojauta. Viņas vieglā steiga, klusas sievietes veiklība, likās, viņai palīdzēja, padarīja viņu tik smalku, tik lokanu briesmās, ka viņa no tām izbēga. Beidzot viņa bija Bazeijā, pārgāja taisni pāri lucernu laukam, lai sasniegtu ceļu, lielo ielu, kas šķērsoja ciemu. Kad viņa uz tās izgāja, pazina pa labi, divisimt soļu attālumā savu māju, kas dega, bet saules gaismā liesmas nebija redzamas. Jumts pa pusei jau bija iebrucis, pa logiem vēlās ārā melnu dūmu mutuļi. Kā neprātīga viņa sāka tagad skriet, skrēja, kamēr aizrāvās elpa.

Jau no pulksten astoņiem, atdalījies no kareivjiem, kas atkāpās, Veiss bija te ieslēdzies. Drīz pēc tam atkāpšanās uz Sedanu bija kļuvusi neiespējama, jo bavarieši, nākdami no Montiviljē parka, bija nogriezuši ceļu. Viņš bija viens ar savu šauteni un atlikušajām patronām, kad savu durvju priekšā ieraudzīja kādus desmit kareivjus, kuri tāpat kā viņš bija palikuši un atdalījušies no saviem biedriem; ar skatieniem tie meklēja kādu patvertni, lai vismaz savu ādu pārdotu dārgāk. Žigli Veiss nokāpa lejā viņiem atvērt durvis, un no tā mirkļa mājai bija sava aizsardzība, kapteinis, kapralis un astoņi kareivji, visi saniknoti un apņēmušies nepadoties.

—   Kā! Ari jūs, Lorān, esat ar mums! — izsaucās Voi:ss, pārsteigts, ieraudzīdams starp kareivjiem garu, kalsnēju puisi, kam rokās bija šautene, ko bija paņēmis no kāda kritušā.

Lorāns, ģērbies zilās linaudekla biksēs un kamzolī, bija kaimiņu dārznieka puisis, gadu trīsdesmit vecs, kurš nesen bija zaudējis ļaundabīgā karsonī savu māti un sievu.

—       Kāpēc gan lai es te nebūtu klāt? — atvaicāja Lorāns.

—  Man tikai kauli atlikuši, tos gan arī varu atdot… Un tad, jūs zināt, tas man patīkami, jo es nešauju slikti, un cik tas būs ērmīgi ar katru šāvienu nolikt gar zemi kādu no šiem neģēļiem.

Kapteinis un kapralis jau apskatīja māju. Apakšas stāvā nebija ko iesākt, apmierinājās ar to, ka logiem un durvīm aizgrūda priekšā mēbeles, lai pēc iespējas cieši aizbarikadētu. Aizstāvēšanos noorganizēja pirmā stāva trijās mazās istabās un bēniņos, atzīdami Veisa jau paveiktos iekārtojumus, matraces, kas pārklāja vasaras slēģus, un šaujamās lūkas šur tur starp slēģu dēļiem. Kad kapteinis iedrošinājās izliekties pa logu, lai aplūkotu apkārtni, viņš izdzirda kliedzienu, kā bērna raudas.

—   Kas tad tas? — viņš jautāja.

Veiss atminējās tuvējā krāsotavā mazo, slimo Augustu, viņa drudzī sasarkušo seju baltos palagos; zēns prasīja dzert, sauca savu māti, kas nespēja viņam vairs atbildēt un gulēja uz akmens klona ar sadragātu galvu. Un, visu to redzot, Veiss atbildēja ar sāpīgu vaibstu sejā:

—   Kāds nabaga bērns, kam granata nonāvēja māti un kas tagad tur raud.

—   Deviņi pērkoni! — murmināja Lorāns, — par to visu viņiem būs dārgi jāsamaksā!

Līdz šim nama fasadi ķēra tikai nomaldījušās lodes. Veiss un kapteinis kopā ar dārznieka puisi un diviem vīriem uzkāpa bēniņos, no kurienes labāk varēja pārredzēt ielu. Viņi redzēja to iesāņus līdz pašam Baznīcas laukumam. Tagad tas bija bavariešu varā, bet tie virzījās uz priekšu tikai ar lielām grūtībām un ar vislielāko uzmanību. Sauja kājnieku kādas ieliņas stūrī tos aizturēja veselu stundas ceturksni ar tik stipru uguni, ka līķi sakrājās kaudzēm. Tad atkal viņiem vajadzēja ieņemt kādu māju otrā ielas stūrī, lai varētu tikt tālāk. Brīžiem dūmos bija saskatāma sieviete ar šauteni rokās, kura šāva no kāda loga. Tā bija maiznieka māja; piejaukdamies iedzīvotājiem, tur bija palikuši kareivji. Kad māju ieņēma, atskanēja kliedzieni, briesmīgā sadursme aizvirzījās līdz pat pretējās mājas sienai, kā virpulī pazibēja sievietes brunči, vīrieša kamzolis, izpūruši, sirmi mati; norībēja kareivju vada šāvieni, asinis uzšļācās līdz mura pārklājam. Vācieši bija nelokāmi: visas personas, kuras notvēra ar ieročiem rokās un kuras nepiederēja pie karojošās armijas, tūlīt nošāva kā vainīgas un ārpus likuma. Ciema negantā aizstāvēšanās kāpināja viņu niknumu, un briesmīgie zaudējumi, kurus tie cieta jau kādas piecas stundas, pamudināja viņus uz nežēlīgu pretrīcību. Asinis plūda straumēm, kritušie aizsprostoja ielu, dažās krustcelēs bija veselas līķu kaudzes, no kurām dzirdami bija mirēju gārdzieni; tagad visās mājās, ko niknā kaujā vācieši bija ieņēmuši, tie iemeta degošus salmus; citi skraidīja ar degošām lāpām, citi aplaistīja sienas ar petroleju, un drīz jau veselas ielas bija liesmās, Bazeija dega.

Tagad ciema vidū tikai vēl Veisa māja ar saviem aizvērtajiem slēģiem izskatījās kā draudoša citadele, kura nolēmusi nepadoties.

—   Uzmanību, lūk, viņi! — izsaucās kapteinis.

Šauteņu zalve no bēniņiem un pirmā stāva noguldīja gar zemi trīs bavariešus, kas, slēpdamies gar sienu, bija mēģinājuši tuvoties. Pārējie atkāpās, vairīdamies aiz katra ielas stūra, un mājas aplenkšana sākās. Fasadi kapāja tāds ložu lietus, ka varēja runāt par krusas vētru. Gandrīz desmit minūtes ilga apšaudīšana, caurumojot apmetumu, bet nenodarot lielu postu. Tad kāds no kareivjiem, kuru kapteinis bija paņēmis sev līdzi bēniņos, bija tik neuzmanīgs un parādījās kādā no lūkām. Lode viņam trāpīja taisni pierē, un viņš bija beigts tūlīt uz vietas.

—   Pie velna! Viens mazāk, — norūca kapteinis. — Ievērojiet taču, mūsējo nav tik daudz, lai tīri joku dēļ ļautu sevi nonāvēt.

Viņš pats bija satvēris šauteni un izšāva, noslēpies aiz slēģiem. Bet sevišķi viņš apbrīnoja dārznieka puisi Lorānu. Nometies uz ceļiem, sava ieroča stobru šaurā lūkas spraugā atbalstīdams kā medībās, viņš šāva tikai noteiktā pārliecībā, viņš pat iepriekš paziņoja iznākumu.

—   Tas būs tur tam mazajam virsniekam zilā tērpā taisni sirdī. .. Tas tur tam otram, drusku tālāk, tam garajam, sausajam starp abām acīm . . . Resnajam ar sarkano bārdu, kas mani kaitina, taisni vēderā …

Un katrreiz vīrs krita, ķerts taisni tai vietā, ko Lorāns bija nosaucis, un viņš mierīgi turpināja, nesteidzās, jo viņam, kā viņš teica, bija darba diezgan un vajadzēja laika, lai, kā nākas, noguldītu vienu pēc otra.

—   Ai, kaut man būtu acis! — Veiss saniknots atkārtoja.

Viņš bija sasitis savas acenes un par to izmisis. Viņam vēl

bija palicis degunkniebis bet tas neturējās cieši uz deguna, jo sviedri plūda pa viņa seju, un bieži viņš izšāva uz labu laimi, kā drudzī drebošām rokām. Viņa parasto mieru bija pārvarējusi kada pieaugoša kvēle.

—   Nesteidzieties, tas pilnīgi veltīgi! — sacīja Lorāns. — Lūk, to bez bruņucepures, pie aptiekas … Notēmējiet rūpīgi.. . Ļoti labi, jūs viņam satriecāt ķepu, un viņš nu tur ķepurojas savās asinīs.

Veiss, drusku bals, paskatījās uz ievainoto.

—   Nobeidziet viņu! — viņš murmināja.

—< Zaudēt par velti lodi, ai, to nu gan ne! Labāk notriekt ar to kādu citu.

Uzbrucēji laikam bija ievērojuši nāvīgo šaušanu no bēniņu lūkām. Neviens vairs netika uz priekšu, nepalikdams gulām pie zemes. Svaigai kareivju nodaļai lika nostāties uguns līnijā un pavēlēja sašaut jumtu kā sietu. Bēniņu telpas vairs nebija noturamas. šifera plāksnes cauršāva kā plānas papīra lapas, lodes nāca, sanēdamas kā bites, no visām pusēm. Katru mirkli varēja nonāvēt kādu no ielenktajiem.

—   Kāpjam lejā! — sacīja kapteinis. Pirmajā stāvā vēl var turēties.

Bet tai brīdi, kad viņš virzījās uz kāpņu pusi, lode viņu ķēra cirksnī un viņš pakrita.

—   Pie joda, par vēlu!

Veiss un Lorāns ar vēl palikušā kareivja piepalīdzību stūrgalvīgi gribēja viņu nonest lejā, kaut arī viņš kliedza, lai nekavē laiku un nenodarbojas ap viņu. Savu mēru viņš saņēmis un varot tikpat labi augšā nobeigties kā lejā. Tomēr pēc tam, kad lejā viņu noguldīja kādā gultā, viņš vēl gribēja vadīt aizstāvēšanos.

—  Šaujiet tikai jūklī, par citu vairs nerūpējieties. Kamēr jūsu uguns neatslābs, viņi būs tik* apdomīgi un netuvosies.

Tiešām, mazās mājas ielenkums turpinājās, likās, līdz mūžībai. Jau reižu divdesmit likās, to aizslaucīs dzelzs vētra, kas pret to sitās, bet vētras grūdienos un dūmos tā pacēlās no jauna, gan sašaudīta un nodriskāta, tā vienmēr spļāva lodes no katras plaisas. Aplencēji izmisa, viņiem tik iigi bija jāuzkavējas un jāzaudē tik daudz ļaužu tādas būdas priekšā. Viņi auroja un šāva no attāluma, bet nebija dūšas gāzties uz priekšu, lai ielauztu mājas durvis un logus.

—   Uzmanību! — kliedza kapralis, — lūk, nokrita slēģis!

Ložu trieciens bija norāvis no virām kādu slēģi. Bet Veiss

metās turp un logam priekšā aizgrūda skapi, un Lorāns, noslēpies aiz tā, varēja turpināt šaušanu. Kāds no kareivjiem gulēja pie viņa kājām ar sašautu žokli un bija zaudējis daudz asiņu. Otrs dabūja lodi rīklē, novēlās līdz sienai, bez gala krāca, un viss viņa ķermenis raustījās krampjos. Tagad viņu bija tikai astoņi, ja neskaita kapteini, kas kļuva jau tik nevarīgs, ka nespēja runāt, un, gultā sēdēdams, deva vēl pavēles ar vaibstu palīdzību. Tāpat kā bēniņi, arī pirmā stāva trīs istabas sāka kļūt nenoturamas, jo saplosītās matraces vairs neaizturēja lodes: no sienām un griestiem balsinājums bira gabaliem, mēbeles tika sadragātas, skapja malas sacirta kā ar cirvja vēzieniem. Un ļaunākais bija tas, ka municijas sāka trūkt.

—  Kāds posts! — norūca Lorāns. — Un gāja tik brangi!

Veisam pēkšņi kas iekrita prātā.

—   Uzgaidiet!

Viņš atcerējās kritušo kareivi augšā bēniņos. Un viņš uzkāpa, aptaustīja to, lai paņemtu tam atlikušās patronas. Daļa no jumta jau bija iebrukusi, viņš ieraudzīja zilas debesis, jautras Saules gaismas apspīdētas, kas viņu pārsteidza. Lai viņu nenonāvētu, viņš līda uz ceļiem. Un, dabūjis vēl kādas trīsdesmit patronas, viņš steidzīgi metās pa kāpnēm lejā.

Kamēr viņš sadalīja šo jauno krājumu sev un dārznieka puisim, kāds kareivis iekliedzās un nokrita uz vēdera. Tagad viņi bija tikai septiņi un tūlīt pēc tam — tikai seši, jo kapralis dabūja kreisajā acī lodi, kura viņam sadragāja smadzenes.

No šā brīža Veiss bija kā apziņu zaudējis. Viņš un pieci pārējie, kamēr bija patronas, šāva kā traki, par padošanos viņi nedomāja. Trijās mazajās istabās grīda bija pārklāta mēbeļu drumstalām; miroņi aizsprostoja durvis, kāds ievainotais stūrī nepārtraukti un briesmīgi vaimanāja. Visur pie kājām lipa asinis. Sarkana urdziņa tecēja lejā pa kāpnēm. Un gaiss nebija vairs elpojams, tas bija sabiezējis1 , sakarsis no pulvera un dūmiem, pilns asiem, riebīgiem putekļiem, — nakts, kurā atspīdēja tikai šāvienu uguns.

—   Deviņi pērkoni! — kliedza Veiss, — viņi atveduši lielgabalu!

Tiešām tā bija. Zaudējuši cerību tikt galā ar šo saujiņu satrakoto, kas viņus tā aizturēja, bavarieši Baznīcas laukumā gatavojās nostādīt lielgabalu. Nopostījuši māju ar lielgabala šāviņiem, viņi varbūt varēs virzīties tālāk. Un šis gods, ko parādīja ielenktajiem, artilērija, ko pret viņiem vērsa, sacēla viņos briesmīgu jautrību, un viņi nicīgi ņirgājās. Ūja, gļēvie neģēļi, ar visu savu lielgabalu! Lorāns, vienmēr vel uz ceļiem, rūpīgi notēmēja uz artilērijas kareivjiem, katru reizi nonāvēdams pa vīram, tā ka lielgabalu nevarēja apkalpot, un pagāja piecas vai sešas minūtes, pirms izšāva pirmo reizi. Notēmēts bija par augstu, šāviņš noplēsa tikai kādu gabalu jumtam.

Tomēr tuvojās beigas. Veltīgi viņi pārmeklēja kritušos, nevienas patronas vairs nebija. Briesmīgi izmocīti viņi taustījās apkārt, meklēdami, ko varētu mest ārā pa logiem, lai dragātu ienaidnieku. Vienu no viņiem, kas parādījās, lādēdamies un dūres kratīdams, lodes sašāva kā sietu, un tagad viņi palika tikai pieci. Ko darīt? Nokāpt, mēģināt bēgt pa dārzu un pļavām? Tai brīdī lejā sacēlās troksnis, trakojošs pūlis drāzās augšā pa kāpnēm; tie bija bavarieši, kuri beidzot bija apgājuši māju, ielauzuši viņā pusē durvis un tikuši iekšā. Istabās starp līķiem un salauztajām mēbelēm norisinājās briesmīga tuvcīņa. Vienam kareivim iedūra krūtīs ar durkli, divus citus saņēma gūstā; tikai kapteinis, kas patlaban bija beidzis elpot, palika ar vaļēju muti un paceltu roku, it kā gribēdams dot kādu pavēli.

Resns, blonds virsnieks, bruņojies ar revolveri, asinīm pieplūdušām acīm, kas spiedās ārā no saviem dobumiem, pa to laiku bija pamanījis Veisu un Lorānu, vienu civilmētelī, otru zilā, nātnā kamzolī, un brēca viņiem franču valodā:

—   Kas jūs tādi? Ko jūs te darāt?

Redzot viņus pulverī nokvēpušus, viņš saprata un, dusmās aizrīdamies, nolamāja viņus vācu valodā. Viņš pacēla jau revolveri, lai viņus nošautu, kad kareivji, kurus viņš komandēja, metās uz priekšu, satvēra Veisu un Lorānu un izgrūda tos uz kāpnēm. Šie divi cilvēki, pūļa nesti, tika izmesti uz ielas, un viņus aizsvieda līdz pretējās mājas sienai, pie kam tik skaļi lamājās un kliedza, ka komandiera balss vairs nebija sadzirdama. Kamēr resnais, blondais virsnieks viņus pūlējās atraut kareivjiem, lai stātos pie viņu notiesāšanas, divas vai trīs minūtes viņi varēja piecelties kājās un paskatīties.

Arī citas mājas dega, Bazeija drīz būs viens vienīgs ugunskurs. Pa baznīcas augstajiem logiem sāka nākt ugunskūļi. Kareivji padzina kādu vecu sievieti no viņas mājas un piespieda viņu dot tiem sērkociņus, lai pielaistu uguni tās gultai un logu aizkariem. No iemestiem salmu saiņiem un izlaistītās petrolejas uguns izplatījās no mājas uz māju; tas jau bija īsts mežoņu karš, kuri, ilgās cīņas saniknoti, atriebj savus kritušos, veselas kritušo kaudzes mīdīdami kājām. Pūlis kauca dūmos un dzirkstelēs, briesmīgā brāzmā, kas cēlās no dažādiem trokšņiem, no mirēju vaidiem, šāvieniem, sabrūkošiem namiem. Viens otru tikko varēja saredzēt. Palsu putekļu mākoņi cēlās gaisā un aizsedza sauli, izplatīja nepanesamu kvēpu un asiņu smaku, piesātināti visām cilvēku apkāves neģēlībām. Vēl nāvēja un iznīcināja pa visiem kaktiem: palaists vaļā bija zvērs, stulbās dusmās, kā briesmīga ārprāta dzīts, cilvēks bija gatavs saplosīt cilvēku.

Un beidzot Veiss savā priekšā ieraudzīja savu māju, kura dega. Daži kareivji pieskrēja ar lāpām, citi, lai uzkurtu liesmas, meta ugunī salauztās mēbeles. Drīz apakšstāvs bija liesmās, no visām sienu plaisām un jumta nāca dūmi. Aizdegās jau arī tuvējā krāsotava, un — briesmīgi, vēl dzirdama bija mazā Augusta balss, kurš gulēja savā gultā un murgoja drudzī, sauca savu māti, kamēr nelaimīgajai, kura ar sadragātu galvu gulēja uz sliekšņa, sāka jau degt drēbes.

—   Māmiņ, man slāpst… Māmiņ, dod man ūdeni…

Liesmas rūca, balss apklusa, un dzirdami bija tikai uzvarētāju

skarbi skaļie uzvaras kliedzieni.

Bet visus trokšņus un klaigas pārspēja kāds briesmīgs sauciens. Tā bija Henriete, kas patlaban pienāca un ieraudzīja savu vīru pie sienas, pretī kareivju vadam, kas sagatavoja savus ieročus.

Viņa krita tam ap kaklu.

—        Mans dievs? Kas te noliek? Viņi taču netaisās tevi nonāvēt?

Veiss skatījās uz viņu gluži apstulbis. Viņa! Tik sen ilgotā, maigi mīļotā un dievinātā sieva! Viņš nodrebēja un pamodās no apmulsuma. Ko viņš bija darījis? Kāpēc palicis šeit, lai šautu, kad vajadzēja atgriezties pie viņas, kā bija zvērējis? Žilbinošā skaidrībā viņš redzēja savu pazudušo laimi un varmācīgo šķiršanos — uz mūžu. Tad viņu uztrauca asinis uz sievas pieres, un viņš nedzīvā balsī murmināja:

—   Vai tu esi ievainota?… Kāds ārprāts, ka atnāci šurp!

Ar satrauktu kustību viņa to pārtrauca.

—       Ai, tas nav nekas, tikai skramba! Bet tu, tu? Kāpēc tevi aizturēja? Es negribu, ka viņi tevi nonāvē.

Virsnieks izsitās cauri līdz aizsprostotās ielas vidum, lai dotu vadam telpu drusku atkāpties. Kad viņš ieraudzīja sievieti, kas bija apķērusies vienam no gūstekņiem ap kaklu, viņš bargi teica franču valodā:

—       O, tikai bez muļķībām, hm! . . . No kurienes jūs? Ko jūs vēlaties?

—   Es vēlos savu vīru!

—       Jūsu vīrs, tas cilvēks tur? .. . Viņš ir notiesāts, spriedums jāizpilda.

—   Es vēlos savu vīru.

—        Nu jā, esiet prātīga … Paejiet nost, mums nav patikas jums nodarīt ļaunu.

—   Es vēlos savu vīru.

Necerēdams viņu pārliecināt, virsnieks jau gribēja dot pavēli izraut viņu no gūstekņa rokām, kad Lorāns, kas līdz šim bija klusējis, palikdams mierīgs, atļāvās iejaukties sarunā:

—       Kapteini, tas esmu es, kas jums tik daudz vīru iznīcināja, sakiet, lai nošauj mani! Tas būs pareizi, vēl vairāk tāpēc, ka man neviena nav, ne mātes, ne sievas, ne bērna… Tas kungs turpretī ir precējies, atbrīvojiet viņu un tad nokārtojiet manu lietu …

Kapteinis ierēcās kā ārprātīgs:

—       Ko vēl nesarunāsiet? Jūs smejaties par mani, ko? … Šurp, kurš brīvprātīgi grib aizvest šo sievieti!

Šī pavēle viņam bija jāatkārto vācu valodā. Kāds kareivis

i/,nāca uz priekšu, drukns bavarietis ar milzīgu galvu, noaugušu sarkanu bārdu un matiem, zem kuriem varēja saredzēt tikai platu, četrstūrainu degunu un lielas, zilas acis. Viņš bija atbaidošs kā alu lācis, spalvains nezvērs, kas notašķījies ar sava pašlaik nobeigtā laupījuma asinīm.

Henriete atkārtoja sirdi plosošo kliedzienu:

—   Es vēlos savu vīru, nonāvējiet mani kopā ar manu vīru!

Bet virsnieks iesita spēcīgi sev ar dūri pa krūtīm, sacīdams,

ka viņš gan neesot bende un nenonāvējot nevainīgos. Viņa neesot notiesāta, un viņš ātrāk atļaušot sev nocirst roku nekā aizskart kaut vienu matu uz viņas galvas.

Kad bavarietis tuvojās, kā prātu zaudējusi, Henriete piekļāvās ciešāk ar visu ķermeni savam vīram.

—        Ai mans draugs, es tevi lūdzu, nelaid mani projām, ļauj man ar tevi mirt!

Pa Veisa seju ritēja lielas asaras, un neatbildēdams viņš pūlējās atraisīt savus plecus un sānus no nelaimīgās krampjainiem pirkstiem.

—        Tu mani nemīli, ja gribi mirt bez manis. Nelaid mani, tas viņus nogurdinās, viņi nonāvēs mūs kopā.

Viņš bija atbrīvojies no viņas mazās rokas un spieda to pie lūpām, skūpstīja to, kamēr mēģināja atraisīties arī no otras.

—   Nē, nē! Paturi mani pie sevis! Es gribu mirt…

Beidzot ar lielām pūlēm viņš turēja viņas abas rokas. Līdz

šim klusējis, izvairīdamies runāt, viņš tagad tikai teica:

—   Ardievu, dārgā sieva!

Un pats viņš to iemeta rokās bavarietim, kas viņu aizveda. Viņa pretojās, kliedza, kamēr kareivis, bez šaubām, lai viņu nomierinātu, aizsmakušā balsī kaut ko viņai stāstīja. Ar spēju kustību viņa bija atbrīvojusi savu galvu, viņa redzēja visu.

Tas neturpinājās ne trīs sekundes. Veiss, kura degunkniebis bija atvadoties noslīdējis, uzlika to ātri uz deguna, it kā viņš gribētu nāvei labāk ieskatīties vaigā. Atkāpās, atbalstījās ar muguru pret sienu, sakrustoja rokas, un šis resnais, miermīlīgais cilvēks, saplēstos svārkos, eksaltētu seju, savā drošsirdībā bija apbrīnojami skaists.

Lorāns, kas stāvēja viņam blakus, apmierinājās ar to, ka rokas bija sabāzis kabatās. Cietsirdīgais skats viņam, likās, derdza, šī mežoņu neģēlība, kas nonāvēja vīrus viņu sievu klātbūtnē. Viņš saslējās, noskatījās uz viņiem un nicinošā balsī teica kā spļaudams:

—   Netīrie cūkas!

Bet virsnieks jau bija pacēlis zobenu komandai, un abi cilvēki sabruka nedzīvi, dārznieka puisis ar seju pret zemi, Veiss sāniski gar sienu. Pirms izdzišanas viņš sarāvās nāves krampjos, acu plaksti viņam nodrebēja, mute sašķiebās. Virsnieks piegāja viņam klāt un pagrūda viņu ar kāju, lai pārliecinātos, vai viņš varbūt nav vēl dzīvs.

Henriete visu to redzēja, šīs mirstošās acis, kas meklēja viņu, briesmīgo nāves cīņu, rupjo zābaku, kas paspēra viņas vīra ķermeni. Viņa neiekliedzās, viņa klusēdama koda kā ārprātīga, cik varēja, kādu roku, ko viņas zobi sastapa. Bavarietis lielās sāpēs iekliedzās. Viņš nosvieda viņu pie zemes, gatavs nonāvēt. Viņu sejas saskaras, nekad viņa neaizmirsīs šo bārdu un asinīm notraipītos sarkanos matus, zilās, niknumā ieplestās un pārgrieztās acis.

Vēlāk Henriete nevarēja atminēties, kas turpmāk bija noticis. Viņai bija tikai viena vēlēšanās, atgriezties pie sava mirušā vīra miesām, aiznest to, palikt par to nomodā. Tomēr, kā ļaunos sapņos radās dažādi apstākļi, kas viņu traucēja pie katra soļa. Sākās no jauna spēja šauteņu uguns, vācu karaspēkā, kas okupēja Bazeiju, bija manāma liela kustība: beidzot bija pienākusi jūras infanterija, un kauja sākās no jauna ar tādu niknumu, ka jauno sievieti aizsvieda pa kreisi mazā ieliņā, civiliedzīvotāju prātu zaudējušā pūlī. Pie tam nevarēja būt šaubu par kaujas iznākumu, bija jau par vēlu, lai atkarotu atstātās pozicijas. Gandrīz pusstundu ilgi jūras infanteristi nikni turējās, atļāva sevi ruivēt ar lepnu aizrautību; tomēr ienaidnieki saņēma nepārtraukti papildinājumus, kas pieplūda no visām pusēm, no pļavām, no ielām, no Montiviljo parka. Nekas viņus nespētu padzīt no šā tik dārgi pirktā ciema, kur vairāki tūkstoši viņu biedru gulēja asinīs un liesmās. Tagad sagrāve beidza savu darbu; te bija tikai kāds gaļas kambaris ar izsvaidītiem locekļiem un kūpošām drupām, un Bazeija, nožņaugta, iznīcināta, sabruka pelnos.

Pēdējo reizi Henriete tālumā ieraudzīja savu mazo māju, kuras griesti sagruva liesmu mēļu virpulī. Vēl vienmēr viņa redzēja iepretim pie sienas sava vīra līķi. Bet viņu bija apņēmusi jauna cilvēku strāva, taurētājs signalizēja atkāpšanos, pašai nezinot, kā, viņu aizrāva līdzi kareivjiem, kas atkāpās. Tagad viņa bija kā nedzīvs priekšmets, kā atlauzta drumstala un peldēja līdzi juceklīgajam pūlim, kas vēlās pa ceļu. Un viņa vairs neapjēdza, viņa beidzot atradās Balānā pie nepazīstamiem ļaudīm un raudāja kādā virtuvē, galvu pār galdu nokārusi.

Alžiras augstienē pulksten desmitos Boduēna rota vēl vienmēr gulēja starp kāpostu galviņām uz lauka, no kura tā nekustējās, sākot no rīta. Bateriju krustuguns no Hatuā kalna un Ižas pussalas, kas tagad darbojās ar divkāršu spēku, patlaban viņam bija nonāvējusi vēl divus virus, un »pavēle virzīties uz priekšu nenāca: iet vai palikt te visu dienu uz vietas, ļaut sevi apšaut, nepiedaloties kaujā?

Kareivji nevarēja pat izklaidēties, šaujot no saviem ieročiem. Kapteinim Boduēnam beidzot bija izdevies pārtraukt uguni, šo neganto un nevajadzīgo pretējā mežiņa apšaudīšanu, kur, likās, neviena prūša nebija vairs palicis. Karstums spieda, guļot pie zemes zem liesmainās debess, kareivji dega saule.

2ans pagriezās un kļuva nemierīgs, redzot, ka Moriss, nokāris galvu, guļ ar vaigu pret zemi, aizvērtām acīm. Viņš bija ļoti bāls, sastingušu seju.

—   Ei, nu, kas ir?

Bet Moriss vienkārši bija iemidzis. Gaidīšana un nogurums bija viņu pārvarējuši, kaut ari nāve uzmācās no visām pusēm. Pēkšņi viņš pamodās, atvēra lielās, mierīgās acis, kurās no jauna parādījas kaujas murgainās šausmas. Viņš neatminējās, cik ilgi bija gulējis. Viņam likās, it kā atgrieztos īstenībā no kadas bezgalīgas un saldas nebūtības.

—   Paklau, cik tas savādi! — viņЈ murmināja, — es gulēju. Jā, tas naca man par labu.

Un tiešām, viņš mazāk sajuta deniņos un sānos mokošo spiedienu, šo baiļu jostu, no kuras brakšķ kauli. Viņš kaitināja Lapulu, kas, pēc tam kad Šūto un Lubē bija nozuduši, par viņiem uztraucās, taisījās iet tos meklēt. Skaista ideja, lai nostātos drošā vietā aiz kāda koka un uzkūpinātu savu smēķi! Pašs izteicās, ka viņi būs paturēti ambulancē, kur trūka sanitaru. Arī ne visai patīkama nodarbība: zem kaujas uguns uzlasīt ievainotos! Tad, sava ciema māņticības vajāts, viņš piebilda, ka tas nenākot par labu, ja pieskaroties miroņiem: no tādas pieskaršanās mirstot.

—        Pie joda, vai jūs klusēsiet! — iesaucās leitnants Rošā.

—   Vai tad mirst?

Pulkvedis Vineijs, sēdēdams savā lielajā zirgā, pagrieza galvu. Viņš pasmaidīja, pirmo reizi kopš rīta. Pēc tam viņš atkal atslīga savā nekustībā, joprojām aukstasinīgi zem šāviņiem, gaidīdams rīkojumus.

Moriss, kas tagad bija ieinteresējies par sanitariem, ievainoto nesējiem, vēroja, kā viņi pārmeklēja katru šā apvidus grambu., Izbrauktā ceļa galā, aiz noKalna vajadzēja but skrejošai pirmās palīdzības ambulancei, kuras personāls stājās pie augstienes pārmeklēšanas. Ātri uzcēla telti, kamēr no furgona izkrāva vajadzīgo materialu un to izsaiņoja, nedaudzos pieuerumus, visu, kas nepieciešams, lai izdarītu pirmo parsējumu, pirms ievainotos aizsūtīja uz Sedanu, cik to atļava transporta līdzekļi, kas draudēja drīz aptrūkt. Te bija tikai palīgārsti. Un sevišķi sanitari izrādīja neatlaidību un varonību, uzslavas negaidīdami. Savos pelēkajos tērpos, ar sarkana krusta zīmi pie cepures un uz rokas saites, zem šāviņiem, riskēdami ar savu dzīvību, viņi mierīgi pamazām virzījās līdz vietām, kur gulēja kritušie. Viņi līda uz ceļiem, mēģināja izmantot grāvjus, žogus, visas apvidus priekšrocības, tomēr neapdraudēdami savu dzīvību nevajadzīga un tukšā lielībā. Un, kad viņi bija atraduši cilvēkus pie zemes guļam, sākās viņu grūtais uzdevums, jo daudzi bija zaudējuši samaņu un vajadzēja izšķirt ievainotos no mirušiem. Daži bija pakrituši ar seju uz leju, ar muti kādā asins peļķē un varēja noslāpt; citiem atkal rīkle bija pilna dubļiem, it kā tie būtu ēduši zemi; citi gulēja kaudzē viens šķērsām pāri otram, rokas un kājas savilkuši, pusiespiestām krūtīm. Sanitari viņus rūpīgi un apdomīgi atbrīvoja, savāca, kas vēl elpoja, izstaipīja viņiem locekļus, pacēla galvu un, cik iespējams, notīrīja. Katram bija trauks ar svaigu ūdeni, ar kuru viņi apgājās ļoti skopi. Un bieži viņus varēja redzēt ceļos nometušos, ilgāku laiku pūlamies atdzīvināt kādu ievainoto, gaidot, kad tas atkal atvērs acis.

Soļu piecdesmit pa kreisi Moriss ieraudzīja kādu sanitaru, kas mēģināja noskaidrot kāda maza kareivja ievainojumu, kuram no piedurknes, piliens pēc piliena, tecēja asinis. Viņam bija asins izplūdums, ko cilvēks ar sarkano krustu beidzot atrada un apturēja, saspiezdams artēriju. Steidzamības gadījumos sanitari sniedza pirmo palīdzību, paši izvairījās no katras nepareizas kustības pie kaulu lūzumiem, aptina un imobilizēja locekļus, lai transports noritētu bez briesmām. Jā, šis transports beidzot bija vissvarīgākais: viņi balstīja tos, kas vēl spēja iet, citus atkal nesa uz savām rokām kā mazus bērnus vai jāteniski uz muguras, pie kam ievainotais apvija viņiem rokas ap kaklu, vai arī apvienojās pa divi, trīs, četri, sakarā ar grūtībām, darināja no savām savienotām plaukstām it kā sēdekli, vai ari nesa ievainoto guļus aiz kājām un pleciem. Bez šīm parastajām nestāvām bija vēl visāda veida asprātīgi izdomātas nestāvās»

improvizētas no šautenēm, sasienot tās ar kareivja somas sikiiam. Un visur pa kailo, šāviņu uzarto ieleju redzēja viņus pa vienam vai pulciņos nesam savas nastas, nodurtām galvām, kājām zemi taustot, apdomīgā un apbrīnojama .varonībā.

Moriss vēroja pa labi kādu sanitaru, vāju un nespēcīgu puisi, kas uz muguras nesa smagu, viņam ap kaklu apķērušos seržantu, sadragātām kājām, kā darbīgā skudra, kas nes parak lielu labības graudu; viņš redzēja abus klūpam un pazūdam, granatai sprāgstot. Kad izklīda dūmi, seržants uz sanitara muguras bija redzams bez jauniem ievainojumiem, bet sanitars gulēja ar uzplēstu sānu. Un pienāca klāt otrs, kāda cita darbīga skudra, kas, pēc tam, kad bija apgriezis un apskatījis savu mirušo biedru, pacēla ievainoto un aiznesa viņu uz savas muguras.

Tad Moriss no jauna sāka izjokot Lapulu:

—   Ja tev labāk patīk šis amats, ej taču un viņiem palīdzi!

Kopš dažiem mirkļiem Sen-Manžas baterijas trakoja, ložu

krusa pieauga, un kapteinis Boduēns, kas vēl arvien nervozi soļoja savas rotas priekšā, beidzot tuvojās pulkvedim. Vai tā neesot tīrā nelaime, stundām ilgi nogurdināt kareivjus, nelaižot viņus kaujā.

—   Man nav pavēles, — mierīgi atkārtoja pulkvedis.

Atkal garām aizauļoja ģenerālis Duē, sava štaba pavadībā. Viņš nupat bija saticies ar ģenerāli Vimpfenu, kas steidzās, lai lūgtu viņu izturēt, ko viņš arī skaitīja par iespējamu apsolīt, bet ar formālu noteikumu, ka tiek aizstāvēta lllī augstiene, pa labi no viņa. Ja poziciju pie lllī kalna pazaudētu, ne par ko vairs nebūtu iespējams atbildēt, atkāpšanās kļūtu liktenīga. Ģenerālis Vimpfens paskaidroja, ka pirmā korpusa kareivji nekavējoties ieņems augstieni, un tiešām drīz pēc tam redzēja tur novietojamies zuavu karapulku, tā ka ģenerālis Duē nomierinājās un piekrita, ka Dimona diviziju sūta palīgā stipri apdraudētam divpadsmitajam korpusam. Bet, kad pēc ceturtdaļstundas, konstatējis drošu stāvokli savā kreisajā spārnā, viņš atgriezās, tad viņš iekliedzās, paceldams acis un ieraudzīdams, ka augstiene tukša: zuavu vairs nebija, tie bija atstājuši augstieni, ko elles uguns no Fleņjē baterijām tiešām padarīja nenoturamu. Un izmisis, paredzēdams nelaimi, viņš strauji steidzās uz savu labo spārnu, bet iekļuva Dimona divizijā, kas juceklī ar pirmā korpusa atliekām nekārtībā bēga. Šis korpuss pēc atkāpšanās nespēja vairs ieņemt savas rīta pozicijas, atstājot Deņjī sakšu XII korpusam un Zivonu prūšu gvardei, un tika spiests griezties uz ziemeļiem pa Garēnas mežu, pie kam to apšaudīja no baterijām, kuras bija *

nostādītas katrā paaugstinājumā no viena ielejas gala līdz otram. Briesmīgais dzelzs un uguns aplis savilkās. Viena gvardes daļa virzījās uz Illī pusi, no rītiem uz vakariem, apejot pakalnus, kamēr no vakariem pret rītiem, aiz vienpadsmitā korpusa, kas ieņēma Sen-Manžu, bez apstājas virzījās piektais korpuss un pagāja garām Fleņjē, ar nekaunīgu pārdrošību pārcēla savus lielgabalus vienmēr uz priekšu, būdams tik pārliecināts par franču karaspēka neziņu un nespēcību, ka pat nenogaidīja, kamēr atbalstam pienāk infanterija. Bija pusdiena, viss apvārsnis liesmoja un dunēja, krustodams uguni pār septīto un pirmo korpusu.

Kamēr ienaidnieka artilērija tādā kārtā sagatavoja savu galveno uzbrukumu augstienei, ģenerālis Duē nolēma izdarīt pēdējo piepūli, lai to atkarotu. Viņš sūtīja pavēles, personīgi metās starp Dimona divizijas bēgļiem, viņam izdevās saformēt kolonu, ko virzīja kaujā pret augstieni. Kādas minūtes tā tur turējās labi, bet lodes svilpoja tik bieži, tāds granatu viesulis mēza tukšos laukus, kur nebija ne koka, ka drīz vien kareivji panikā bēga lejup pa nogāzēm, veldamies kā salmi, kurus pārsteigusi auka. Bet ģenerālis ietiepās un lika doties uz priekšu citiem pulkiem.

Auļodams garām, ziņnesis briesmīgajā troksni kliedza pulkvedim Vineijam kādu pavēli. Pulkvedis tūlīt saslējās seglos, seja viņam kvēloja; plašā žestā ar savu zobenu uz augstieni rādīdams, viņš teica:

—   Beidzot, mani bērni, mūsu kārta! … Uz priekšu, tur augšup!

Simt sestais pulks metās uz priekšu. Viena no pirmajām bija kājās Boduēna rota, pie kam kareivji dažādi jokojās un teica, ka esot ierūsējuši, ka visas locītavas esot pilnas ar zemi. Bet tūlīt jau ar pirmajiem soļiem bija jāslēpjas tranšeju grāvī, ko viņi te atrada, tik stipra kļuva uguns. Jāiet bija ar saliektu muguru.

—        Uzmanību, mans mazais! — atkārtoja 2ans Morisam.

—   Ta nu ir elle. Neradi vis savu degungalu, jo citādi, droši vien, to tev notrieks … Un snvele labi savus kaulus zem ādas, ja negribi pamest kādu ceļā. Tie, kas šoreiz atgriezīsies, būs izredzētie.

Moriss tikko sadzirdēja dunoņā un pūļa troksnī, kas apņēma viņuViņš nezināja vairs, vai viņam vēl bailes, viņš skrēja, aizrauts līdzi pārējiem, bez personīgas gribas, tikai ar vienīgu vēlēšanos, kaut visam tam tūlīt būtu gals. Un viņš jau tik tālu bija kļuvis par vienkāršu vilni šai plūstošajā straumē, ka, tiklīdz grāvja galā, kur sākās klajs lauks, kuram bija vēl jāpārskrien pāri, sāka virzīties atpakaļ, viņš tūlīt saprata, ka viņu pārņem panika, un gatavs bija bēgt. Tas bija viņā nesavaldītais instinkts, muskuļu pretestība, kas paklausa visiem vējiem.

Kareivji griezās jau atpakaļ, kad pie viņiem pieskrēja pulkvedis.

—   Klausieties, mani bērni! — viņš uzsauca, — jūs mani neapbēdināsiet, jūs taču neuzvedīsieties kā gļēvuļi… Atminieties! Nekad simt sestais pulks nav atkāpies, jūs būtu pirmie, kas mūsu karogu apgānītu …

Viņš dzina savu zirgu, nostājās ceļā bēgļiem, katram atrada kādu vārdu, ko pasacīt, runāja par Franciju, un viņa balss drebēja no asarām.

Leitnants Rošā par to tā uztraucās, ka viņu pārņēma briesmīgas dusmas; savu zobenu pacēlis, viņš uzbruka kareivjiem kā ar kūju.

—   Jūs bezkauņas, es jūs uzdzīšu kalnā ar zābaku spērieniem pa resgali, jā — es! Vai gribat paklausīt, jeb es iedauzīšu purnu pirmajam, kas pagriezīs muguru!

Bet šī varmācība, kad kareivjus dzina ugunī ar kājas spērieniem, pulkvedim riebās.

—   Nē, nē, leitnant, viņi visi grib man sekot… Vai ne, mani bērni, jūs neatstāsiet savu veco pulkvedi, lai viņš viens tiek galā ar prūšiem? Uz priekšu, kalnā!

Viņš devās tālāk, un tiešām visi viņam sekoja; viņš to bija sacījis īsti kā drošsirdīgs cilvēks un sava pulka tēvs, un viņi to nevarēja atstāt vienu, ja tiešām negribēja būt nelieši. Pulkvedis savā lielajā zirgā jāja pāri kailajiem laukiem viens, kamēr kareivji izjuka un virzījās kā strēlnieku ķēdē, izmantodami vismazāko aizsegu. Jāiet bija pret kalnu, vismaz kādi piecsimt metri pāri rugājiem un biešu laukiem, kamēr nonāca augstienē. Klasiskā spējā uzbrukuma vietā, kā to izdara manevros, noteiktās rindās, redzamas drīz bija tikai sagumtās muguras, kas kustējās gar zemi. Kareivji pa vienam vai pulciņos lēkāja un rāpās kā insekti ar veiklību un viltību kalnā. Ienaidnieka baterijām to vajadzēja pamanīt; šāviņi ara zemi tik nepārtraukti, ka sprādzieni nerima. Piecus vīrus nogalināja, vienam leitnantam ķermeni pārrāva uz pusēm. Morisam un Zanam palaimējās sasniegt kādu žogu, aiz kura slēpdamies viņi nepamanīti varēja skriet tālāk. Kāda lode tomēr ieurbās deniņos vienam no viņu biedriem, kurš nokrita viņiem priekš kājām. Nācās viņu atbīdīt ar kāju projām. Bet drīz jau kritušos neskaitīja, to bija pārāk daudz. Te nu bija visas kaujas lauka šausmas: kāds ievainotais, ko viņi ieraudzīja, kaukdams turēja ar abām rokām savas iekšas, kāds zirgs ar sadragātiem gurniem vilkās tālāk, visa tā briesmīgā agonija, kas beidzot viņus vairs neuztrauca. Un viņi cieta tikai no pusdienas saules spiedīgā karstuma, kas ēdās viņiem plecos.

—   Kā man gribas dzert! — stomījās Moriss. — Liekas, ka rīklē man sodrēji. Vai tu nejūti gruzduma smaku kā no degošas vilnas?

Zans pamāja ar galvu.

—  Tāpat oda pie Solferino. Var būt, ka tā ir kara smaka… Paklau, man vēl ir degvīns, iedzersim kādu malku.

Aiz žoga viņi mierīgi uz kādu minūti apstājās. Bet degvīns viņus neatsvaidzināja, tikai dedzināja pakrūtē. Un sodrēju garša mutē bija pretīga līdz izmisumam. Bez tam viņi beidzās vai nost no bada, labprāt viņi noēstu pusi maizes, kas. Morisam bija somā, bet vai tas bija iespējams? Aiz viņiem gar žogu nāca citi kareivji un grūda viņus tālāk. Beidzot ar vienu lēcienu viņi pārlēca pāri pēdējam pauguram. Viņi jau bija uz paaugstinājuma, pie pašas augstienes kājām, pie vecā, vējā un lietū sagrauztā krusta starp divām nonīkušām liepām.

—   Nu redzi, esam klāt! — izsaucās Zans. — Bet visa tā lieta, kā te noturēties!

Viņam bija taisnība, apvidus noteikti bija nepatīkams, ko Lapuls pateica žēlabainā balsī, uzjautrinādams ar to visu rotu. Visi no jauna nogulās kādā rugāju laukā, un tomēr trīs kareivjus atkal nonāvēja. Tur viņā pusē tiešām trakoja kā orkāns, šāviņi nāca tik lielā skaitā no Sen-Manžas, no Fieņjē un Zivonas, ka zeme likās kūpam kā pēc liela lietus un negaisa. Skaidri bija redzams, ka pozicija uz ilgāku laiku nav noturama, ja artilērija neierad;is atbalstīt ar tādu pārdrošību šurp atnākušo karaspēku. Ģenerālis Duē, kā runāja, esot devis pavēli divām rezerves artilērijas baterijām doties šurp, un kareivji katru mirkli bailīgi atskatījās, gaidīdami lielgabalus, kas nepienāca.

—   Cik tas ir smieklīgi! — atkārtoja kapteinis Boduēns, kas atkal bija iesācis savu nemierīgo soļošanu. — Vai tā kāds sūta kareivjus klajā laukā, tos tūlīt neatbalstot?

Ievērojis kādu grambu pa kreisi, viņš kliedza Rošā:

—   Vai ne, leitnant, rota varētu tur nogulties?

Rošā stāvēja nekustīgi un paraustīja plecus:

—        O, mans kapteini, šeit vai tur, tā pati deja. Labākais ir

—   nekustēties.

Kapteinis Boduēns, kas nekad nelādējās, sadusmojās:

—   Bet, mans dievs! Mēs paliksim te visi g.ulam. Nevar taču sevi ļaut tādā kārtā iznīcināt.

Un viņš ietiepīgi gribēja personīgi pārliecināties, ka viņa norādītā pozicija labāka. Bet viņš nebija spēris ne desmit soļu, kad nozuda, pēkšņā šāviņa sprādzienā. Granatas šķemba sadragāja viņam labo kāju; viņš atkrita uz muguras, skaļi iekliegdamies kā pārsteigta sieviete.

—   Es jau zināju! — norūca Rošā. — Neder daudz kustēties. Kas kuram nolikts, tam jānoliek.

Redzēdami savu kapteini krītam, daži rotas kareivji piecēlās, un, tā kā viņš sauca pēc palīdzības, lūgdams, lai viņu aiznes, 2ans beidzot pieskrēja tam klāt, un tūlīt viņam sekoja Moriss.

—   Mani draugi, dieva vārdā! Neatstājiet mani, aiznesiet mani uz ambulanci!

—   Nu, mans kapteini, tas nav tik vienkārši… Var jau pamēģināt …

Viņi jau aprunājās, kā viņu pacelt, kad ieraudzīja aiz žoga, gar kuru paši bija nākuši, divus sanitarus, kuri, likās, gaidīja uz darbu. Viņi tiem enerģiski deva zīmes un tos beidzot pārliecināja tuvoties. Tā būtu laime, ja viņi bez ļauniem starpgadījumiem varētu sasniegt ambulanci. Bet ceļš bija garš, un dzelzs krusa vēl pieauga.

Kad sanitari, kāju cieši apsējuši, lai varētu to labāk saturēt, nesa projām kapteini, nosēdinājuši viņu uz savām saslēgtām plaukstām, tā ka viņa rokas sniedzās tiem ap kakliem, pulkvedis Vineijs, kam par to bija paziņots, steidzīgi piejāja klāt. Viņš pazina jauno cilvēku kopš Sen-Siras skolas beigšanas, mīlēja viņu un likās ļoti satraukts.

—   Mans nabaga bērns, saņemieties! Nekas nenotiks, jūs izglābs …

Kapteinis saslējās, it kā beidzot dūšu saņēmis.

—  Nē, nē, nu ir beigas, ,un labāk arī tā. Briesmīgi ir tikai gaidīt to, no kā nevar izbēgt.

Viņu aiznesa, sanitariem laimējās bez šķēršļiem sasniegt žogu, gar kuru viņi aizsteidzās ātros soļos ar savu nastu. Kad pulkvedis redzēja viņus nozūdam aiz koku pudura, kur atradās ambulance, viņš atviegloti nopūtās.

—   Bet, mans pulkvedi, — pēkšņi izsaucās Moriss, — jūs esat ievainoti, arī jūs!

Viņš bija ievērojis, ka pulkveža kreisais zābaks pārklāts ar asinīm. Papēdis, likās, bija atrauts, un zābaka stulma gabals pat iespiests miesā.

De Vineija kungs mierīgi noliecās seglos un mirkli apskatīja savu pēdu, kas dega un likās smaga.

—   Jā, jā, — viņš murmināja, — to es tikko dabūju… Tas nav nekas, tas mani neaizkavēs palikt zirgā…

Un viņš piebilda, atgriezies un ieņemdams savu vietu sava pulka priekšā:

—   Ja sēdi zirgā un vari noturēties, ir jau paciešams.

Beidzot pienāca rezerves artilērijas divas baterijas. Baiļu nomāktajiem kareivjiem tas bija liels atvieglojums, it kā šie lielgabali būtu aizsargvalnis un glābiņš, zibens, kas tur, viņā pusē, liks apklust ienaidnieka lielgabaliem. Tas bija skaists skats, kad baterijas piebrauca savā noteiktā kaujas kārtībā, katram lielgabalam sekoja sava municijas kaste, lielgabalu vedēji, priekšējos zirgos sēdēdami, veda pie pavadas palīgzirgus, apkalpe uz kastēm, brigadieri un vaktmeistari savās noteiktās vietās jāšus. Likās, it kā viņi te būtu uz parādi, norūpējušies noturēties noteiktā attālumā, kaut arī devās uz priekšu trakā gaitā pāri rugājiem, ar dobju negaisa dārdoņu.

Moriss, kas no jauna bija iegulies kādā vagā, sajūsmināts piecēlās, lai teiktu Zanam:

—  Re! Tā, kas novietojas pa kreisi, tā ir Onorē baterija. Es pazīstu šos ļaudis.

Ar rokas vēzienu Zans viņu atkal noguldīja.

—   Liecies zemē un izliecies miris!

Bet abi divi, piespieduši vaigus pie zemes, tomēr nezaudēja no redzes loka bateriju un ļoti interesējās par tās rīcību, un sirdis viņiem pukstēja straujāk, redzot šo cilvēku kluso un darbīgo drosmi, no kuriem viņi vēl gaidīja uzvaru.

Pēkšņi baterija pa kreisi apstājās kādā kailā pakalnā; vienā mirklī apkalpe nolēca no municijas kastēm, atkabināja priekšratus; vadītāji norīkoja lielgabalus pozicijā, pagrieza zirgus, lai nostātos metrus piecpadsmit aizmugurē, ar seju pret ienaidnieku, nekustīgi. Visi seši lielgabali stāvēja jau kaujas gatavībā, pietiekami lielā attālumā viens ho otra, trijos nodalījumos, pie kam katru nodalījumu komandēja leitnants, bet visa baterijas komanda bija nodota kapteinim, vājam un ļoti garam virsniekam, kas dusmīgi vēroja apvidu. Atri aprēķinājis, kapteinis kliedza:

—   Augstums tūkstoš sešsimt metru!

Mērķis bija prūšu baterija pa kreisi no Fleņjē, aiz krūmiem, kuras briesmīgā uguns padarīja Illī augstieni nenoturamu.

—   Tu redzi, — sāka atkal paskaidrot Moriss, kas nespēja klusēt, — Onorē lielgabals ir centra nodaļā. Lūk, viņš noliecas ar tēmētāju… Tēmētājs, jā, tas ir mazais Luijs. Mēs kopā iedzērām savu malku, kad bijām Vuzjē, atminies?… Un tur tas pievedējs pa labi, kas tik braši sēž savā skaistajā, raudajā zirgā, tas ir Ādolfs .. .

Lielgabals ar saviem sešiem apkalpotājiem un savu vaktmeistaru, tālāk priekšrati un to četri zirgi, kurus veda divi pievedēji jāšus, tālāk — šāviņu kaste ar sešiem zirgiem un trijiem pievedējiem, vēl tālāk palīgrafi, elpes rati, kalve, visa šī garā cilvēku, kustoņu un materialu virkne aizstiepās taisnā līnijā, apmēram simt metru nopakaļ, neieskaitot rezerves, papildkasti, rezerves dzīvniekus un cilvēkus, kam jāstājas kritušo vietā un kas gaidīja, stāvēdami pa labi, lai kaujas līnijā bez vajadzības nebūtu apdraudēti.

Bet Onorē jau lādēja savu lielgabalu. Abi vidējie apkalpes kareivji jau nāca ar pulveri un šāviņu no kastes, kur sardzē stāvēja brigadieris un aizdedzinātājs; un tūlīt divi vīri, kuri bija pie lielgabala mutes, ielikuši stobrā šāviņa čaulu, ietinuši pulvera lādiņu vilnas audumā, visu to rūpīgi nostūma ar stampas palīdzību, tāpat nolaida lodi, pie kam tās osiņas nočirkstēja pa stobra iegriezumiem. Tad tēmētā ja palīgs, atsedzis pulveri ar ātru tīrekļa vēzienu, žigli ielika degli degcaurumā. Onorē gribēja pirmo šāvienu notēmēt pats un, pa pusei atgulies uz rādītāja bultas, virzīja regulatora skrūvi, lai noteiktu šāviena attālumu, rādīdams ar nepārtrauktu rokas kustību virzienu tēmētajam, kas stāvēja viņam aiz muguras un ar sviru rokās lielgabalu pamazām grieza te vairāk uz kreiso, te uz labo pusi.

—   Tagad būs pareizi, — viņš teica pieceldamies.

Kapteinis, saliecis savu garo stāvu, pārbaudīja augstumu. Pie

katra lielgabala tēmētāja palīgs turēja rokā auklu, gatavs pavilkt asmeni ar zāģa zobiem, kurš aizdedzināja degli. Pavēles izkliedza pēc numuriem, lēnām, citu pēc citas.

—   Pirmais lielgabals, uguni! … Otrais lielgabals, uguni! …

Atskanēja seši šāvieni, lielgabali padevās atpakaļ, un tos nostādīja atkal agrākā vietā, kamēr vaktmeistari atzīmēja, ka šāviens pārāk tuvs. Viņi to noregulēja, un manevrs sākās no jauna, vienmēr tai pašā kārtībā, un taisni šī samērīgā gausība, šis aukstasinīgi izpildītais mechaniskais darbs uzturēja kareivju garastāvokli. Lielgabals kā iemīļots dzīvnieks vienoja ap 6evi šos ļaudis, kuri saslēdzās ciešāk kopējam darbam. Tas bija kā vienojoša saite, visi rūpējās tikai par to, viss eksistēja tikai tam, šāviņu kaste, rati, zirgi, cilvēki. Tas bija pamats visas baterijas lielai kopībai un labas saimniecības mieram un stiprumam.

Pirmo zalvi simt sestais pulks saņēma ar gavilēm: beidzot taču prūšu lielgabaliem aizbāzis rīkli ciet! Bet tūlīt arī sekoja vilšanās, kad redzēja, ka šāviņi pa lielākai daļai jau ceļā sprāga gaisā, nesasniedzot krūmāju tur viņā pusē, kur slēpās ienaidnieku artilērija.

—   Onorē saka, — atsāka Moriss, — ka citi lielgabali, salīdzinot ar viņa lielgabalu, ir tīrie nieki… Ak, viņa lielgabals! Viņš tajā iemīlējies, nekad tam iīdzīga neatrast! Paskaties tikai, cik maigi viņš ap to rīkojas, kā viņš to apslauka, lai nebutu tam pārāk karsti!

Viņš tērzēja ar 2anu, artileristu jaukā un mierīgā drosme viņus abus uzjautrināja. Bet trijos piešāvienos prūšu baterijas bija jau noregulējušas šāviena attālumu: no sākuma tie pārsniedza, bet drīz jau šāva ar tādu noteiktību, ka granatas krita uz franču lielgabaliem, kamēr viņi, ar visām savām pūlēm pagarināt šāviņu lidojumu, vienmēr vēl nesasniedza mērķi. Vienu no Onorē apkalpes lielgabala lādētājiem, kas stāvēja pa kreisi, nonāvēja. Līķi nobīdīja nost, un darbs turpinājās ar to pašu rūpīgo kārtību, bez steigas. No visām pusēm krita un sprāga šāviņi; ap lielgabaliem turpinājās tās pašas metodiskās kustības, ielādēja čaulu un lodi, norīkoja attālumu, šāva, atbīdīja atpakaļ lielgabalu riteņus, un, likās, šis darbs aizņēma kareivjus tādā mērā, ka neļāva viņiem ne redzēt, ne dzirdēt.

Bet Morisu sevišķi pārsteidza pievedēju stāja, kuri nekustīgi sēdēja savos zirgos piecpadsmit metru nopakaļ. Tur bija arī Ādolfs ar savām platajām krūtīm un gaišajām Osām sasarkušajā sejā; un tiešām jābūt lepni drošsirdīgam, lai nepamirkšķinātu ne aci, redzot, ka šāviņš nāk taisni uz tevi, bet tu nevari pat savus pirkstus grauzt, lai izklaidētos. Apkalpei, kas strādāja, bija par ko domai, bet pievedēji, nekustīgi stāvot, redzēja tikai nāvi, un laika par to domāt un to gaidīt viņiem bija diezgan. Viņiem bija jāpagriež seja pret ienaidnieku. Būtu viņi pagriezuši muguru, neatturama vajadzība bēgt būtu aizrāvusi kā cilvēkus, tā dzīvniekus. Skatoties briesmām acīs, mēs no tām nebīstamies. Nav lielākas varonības, kas tik maz tiktu izprasta!

Atkal vienam kareivim norāva galvu, kādas municijas kastes divi zirgi gulēja ar uzplēstiem vēderiem un gārdza, ienaidnieka uguns turpinājās tik nāvējoša, ka visa baterija varēja tikt sasista, ja nemainītu poziciju. No šās briesmīgās uguns vajadzēja izbēgt, kaut gan pozīcijas maiņa nebija bez grūtībām. Kapteinis vairs nevilcinājās un komandēja:

—   Pievest priekšratus!

Un briesmu pilno manevru izdarīja žilbinoši ātri: pievedēji atkal apmeta savu pusloku, pieveda priekšratus, kurus apkalpe piekabināja pie lielgabaliem. Bet ar šo kustību bija paplašinājuši fronti, ko ienaidnieks izmantoja, lai divkāršotu savu uguni. Vēl trīs vīri palika uz vietas. Baterija aizbrauca pilniem rikšiem, apmeta laukos apli, lai nostātos metru piecdesmit tālāk pa labi, uz kāda pakalna, otrpus simt sestajam pulkam. Lielgabalus atkabināja, pievedēji nostājās ar seju pret ienaidnieku, un šaušana atjaunojās bez pārtraukuma, ar tādu satricinājumu, ka zeme bez apstājas drebēja.

Moriss iekliedzās. Prūšu baterijas pēc trim mēģinājumiem no jauna jau bija piešāvušās, un trešā granata krita taisni uz Onorē lielgabalu. Bija redzams, kā viņš, pieskrējis pie lielgabala, ar drebošu roku aptaustīja svaigo ievainojumu — no bronzas mutes bija atsists vesels gabals. Bet lielgabals vel bija derīgs šaušanai, un, kad no riteņu starpas bija aizvākts projām otra apkalpes kareivja līķis, kura asinīm bija apšļākta lafete, manevrs turpinājās.

—   Nē, tas nav mazais Luijs? — turpināja balsī domāt Moriss. — Lūk, tur viņš tēmē, un tomēr viņš ir ievainots, tāpēc ka izpalīdzas tikai ar kreiso roku… Ai, šis mazais Luijs, kas tik labi satika ar Ādolfu! Protams, ar noteikumu, ka kājniekam, kaut gan cilvēkam ar augstāku izglītību, jābūt par pazemīgu kalpu pievedējam — cilvēkam zirgā …

Žans, kas klusēja, pārtrauca viņu ar baiļu kliedzienu:

—   Nekad viņiem nenoturēties! Beigas klāt!

Un tiešām, šī otra pozicija nepilnās piecās minūtēs kļuva tikpat nenoturama kā pirmā. Granatas lija ar to pašu noteiktību. Kāda satrieca lielgabalu, nonāvēja leitnantu un divus kareivjus. Neviens šāviens negāja zudumā, un, ja tā stūrgalvīgi turpinātu, neviens lielgabals un neviens artilerists pāri nepaliktu. Tā bija sagrāve, kas aizslaucīja visu.

Tagad kapteiņa komanda atskanēja otrreiz.

—   Pievest priekšratus!

Manevrs atkārtojās, pievedēji auļoja, apmeta pusloku, lai apkalpe varētu piekabināt lielgabalus. Bet šoreiz pārvietošanās laikā kāda šķēpele izurbās caur rīkli un atrāva žokli Luijam, kas nokrita šķērsām pāri bultai, ko taisījās pacelt. Un, kad piejāja Ādolfs, brīdī, kad aizjūgi nostājās ar sānu pret ienaidnieku, viņus ķēra briesmīga šāvienu zalve; viņš pakrita ar uzplēstām krūtīm un atmestām rokām. Savos pēdējos nāves krampjos viņš aptvēra Luiju, un viņi palika apkampušies, mežonīgi savijušies, savienoti līdz nāvei.

Nevērojot kritušos zirgus un apjukumu, ko nāvējošā lielgabalu zalve bija izsaukusi kareivju rindās, baterija uzbrauca kādā pakalnā un sāka nostiprināties tālāk priekšā, dažus metrus no tās vietas, kur gulēja Moriss un Zans. Trešo reizi atkabināja priekšratus un pievedēji nostājās ar seju pret ienaidnieku, kamēr apkalpes kareivji ar neuzveicamas varonības stūrgalvību tūlīt atklāja uguni.

—   Visam nu gals! — teica Moriss aizsmokošā balsī.

Tiešām likās, ka zeme ar debesīm kopā jaucas. Akmeņi plīsa, biezi dūmi brīžiem aizsedza sauli. Šai briesmīgajā brāzmā, galvas noliekuši, stāvēja apdullušie zirgi. Visur klāt bija garais kapteinis. Viņu sarāva divos gabalos, viņš krita kā salauzts karoga kāts.

Bei sevišķi ap Onorē lielgabalu darbs turpinājās, stūrgalvīgi un bez steigas. Nevērojot viņa apakšvirsnieka uzšuves, viņš likās pats darbā, jo viņam bija palikuši tikai trīs apkalpes kareivji. Viņš tēmēja, rāva zobaini, kamēr tie trīs gāja uz šāviņu kasti, pielādēja un rīkojās ar slauķi un bīdekli. Bija jāpieprasa no rezervēm kareivji un zirgi, lai aizpildītu robus, ko bija atstājuši kritušie, bet tie kavējās un bija pagaidām jāizpalīdzas, kā varēja. Visvairāk saniknoja tas, ka vēl vienmēr šāviņi nesniedza mērķi un izšautās granatas gandrīz visas plīsa gaisā, nenodarot daudz ļaunuma briesmīgajām pretinieka baterijām, kuru uguns bija tik iedarbīga. Un pēkšņi Onorē izgrūda kādu lamu vārdu, kas pārkliedza troksni: viņa lielgabalam bija sašauts labais ritenis! Deviņi pērkoni! Viena ķetna salauzta, nabags nogāzies uz sāniem ar degunu pie zemes, klibs un nekam nederīgs! Viņšraudāja gaužas asaras, aptvēra drebošām rokām lielgabala kaklu, it kā gribēdams ar savu maigumu to atkal dabūt kājās. Vislabākais lielgabals, vienīgais, kas bija aizsūtījis dažas granatas tur pāri viņā pusē! Un tad pēkšņi viņu aizrāva neprātīga apņemšanās tūlīt, zem ienaidnieka uguns, pielikt jaunu riteni. Kada kareivja pavadīts, viņš aizsteidzās pie ieroču ratiem meklet apmaiņai papildriteni, izdarīdams tā visbīstamāko manevru, kāds var gadīties kaujas laukā. Laimīgā kārtā beidzot pienāca no rezerves kareivji un zirgi, pāris apkalpes vīru viņam palīdzēja.

Tomēr bateriju sagrāva no jauna. So varonīgo neprātu nevarēja vairs turpināt. Tika dota pavēle galīgi atkāpties.

—   Pasteigsimies, biedri! — atkārtoja Onorē. — Mēs lielgabalu aizvāksim, viņi to nedabūs!

Ta bija viņa doma — izglābt lielgabalu, kā glābj karogu. Un viņš par to runaja vēl, lodes ievainots, ar sadragātu labo roku un vaļēju brūci kreisajā pusē. Viņš bija pakritis par savu lielgabalu un gulēja kā uz godinājuma nestāvām, ar paceltu galvu, neskartu un dusmās skaistu seju, kas vērsās pret ienaidnieku tur tālumā. No saplēstajiem formas svārkiem bija izslīdējusi kāda vēstule, kuru viņš bija satvēris stingstošiem pirkstiem, un asinis pilēja uz to lāse pēc lāses.

Vienīgais leitnants, kas nebija vēl kritis, komandēja.

—   Pievest priekšratus!

Kāda municijas kaste eksplodēja kā raķete, kas šņākdama uzliesmo. Bija jāpaņem zirgi no otriem municijas ratiem, lai glābtu lielgabalu, kura aizjūgs jau gulēja pie zemes. Un šoreiz, kad pievedēji bija apmetuši pusloku un piekabinājuši priekšratus, baterija aizjoņoja un apstājās jau tūkstoš metru tālāk, aiz Garēnas meža pirmajiem kokiem.

Moriss to visu redzēja. Sausinu trīsās viņš nedzīvā balsī atkārtoja:

—   Nabaga zēns, nabaga zēns!

Sīs sāpes, likās, vēl palielināja tžļs, kas žņaudza viņam pakrūtē. Viņā pretojās dzīvnieks: ar viņa spēkiem bija nu cauri, viņš mira no bada. Viņa skatiens kļuva neskaidrs, viņš pat vairs neapzinājās briesmas, kas draudēja viņa pulkam, kopš baterija bija atkāpusies. Katru brīdi varēja sagaidīt ievērojamu masu uzbrukumu augstienei.

—   Paklau! — sacīja viņš Zanam, — un nu jāiekož … Labāk jāuzēd, un kaut ari tulit nonāvē!

Viņš atvēra savu somu, drebošām rokām izņēma maizi un izsalkumā sāka to grauzt. Lodes svilpoja, pāris granatu sprāga dažu metru attālumā. Bet viņš nekā vairs neredzēja un nedzirdēja, viņam bija tikai jāapklusina sava ēstgriba.

—   Zan, vai gribi tu arī?

Zans apmulsis viņu uzlūkoja ar lielām acīm, viņa kuņģi mocīja tās pašas sāpes.

—   Protams, es gribu, es jau pārāk ciešu.

Viņi sadalīja maizi un rijīgi to apēda līdz pēdējam kumosam, ne par ko neuztraukdamies. Tikai tagad viņi ieraudzīja savu pulkvedi, kas sēdēja savā lielajā zirgā, ar asiņaino zābaku. Simt sestais pulks bija apņemts no visām pusēm. Dažas rotas jau bija spiestas bēgt. Padodamies straumei, asaru pilnām acīm, pulkvedis Vineija kungs, zobenu pacēlis, kliedza:

—   Mani bērni, paļaujieties tagad dievam, kas mūs nav gribējis paņemt!

Bēgļu pulki viņu apstāja, viņš nozuda kādā ielejā.

Tagad, paši nezinādami, kā, Zans un Moriss ar savas rotas atliekām atradās atkal aiz žoga. Viņu nebija vairāk par četrdesmit vīriem leitnanta Rošā komandā; karogs bija pie viņiem, apakšleitnants, kas to nesa, lai izglābtu, bija aptinis zīdu ap karogkātu. Viņi noskrēja līdz žoga otram galam, nogulās pakalnā starp krūmiem, kur Rošā lika atjaunot uguni. Segumā izklīdušie strēlnieki varēja turēties, pie tam pa labi no viņiem notika kāda kavalērijas kustība, un beidzot pienāca palīgā karaspēks.

Tagad Moriss saprata, ka neatvairāmais ielenkums pamazām noslēdzas. No rīta viņš bija redzējis, ka prūši plūst no Sen-Albēras ielejas un ieņem Sen-Manžu, pēc tam Fleņjē; un tagad aiz Garēnas meža viņš dzirdēja gvardes lielgabalu grāvienus un ieraudzīja arī citus vācu pulkus, kas tuvojās pa Zivonas pakalniem. Vēl dažas minūtes, un aplis noslēgsies, un gvarde sasniegsies rokām ar piekto korpusu, apņemot franču armiju kā ar dzīvu sienu un artilērijas liesmainu jostu. Pēdējo izmisīgo mēģinājumu salauzt šo dzīvo, virzošos sienu vajadzēja izdarīt ģeneraļa Margerita rezerves kavalērijas divizijai, kas pulcējās kādā iegulā un gatavojās uzbrukumam. Uzbruka uz dzīvību un nāvi, bez izredzēm uz panākumiem, par Francijas godu. Un Moriss, kas atminējās Prospēru, bija klat šai briesmīgajā izrādē.

Kopš agra rīta Prospērs nekā cita nedarīja, kā dzenāja savu zirgu nepārtrauktos pārjājienos no viena lllī augstienes gala līdz otram. Viņus bija modinājuši, dienai austot, pa vienam, nesignalizējot; un, lai pagatavotu kafiju, viņi bija sagudrojuši katru uguni aizsegt ar mēteli, lai nedarītu prūšus uzmanīgus. Pēc tam viņi vairāk nekā nedabūja zināt, viņi dzirdēja lielgabalu šāvienus, vēroja dūmus, attālās infanterijas kustības, neizprotot ne kaujas nozīmi, ne rezultātus, no vadoņiem pamesti pilnīgā bezdarbībā. Prospēram uzmācās snauda. Bezmiega naktis, uzkrātais nogurums — tās bija lielas ciešanas, un, šūpojoties zirga mugurā, miegs bija nepārvarams. Viņš redzēja halucinācijās, sevi guļam zemē uz oļiem un krācam, sapņodams, ka būtu it kā ērtā gulta ar baltiem palagiem. Brīžiem viņš patiesi aizmirsās un bija tad kā nedzīvs priekšmets, ko neziņā aiznesa jājiens. Daži biedri aizmiguši nokrita pat no saviem zirgiem. Viņi bija tik noguruši, ka signāli vairs nepamodināja, un viņi bija jānostāda stāvus un jāizrauj no nebūtības ar kājas spērieniem.

—   Bet ko te dara, ko ar mums dara? — atkārtoja Prospērs, lai nokratītu nepārvaramo sastingumu.

Lielgabali rūca jau no sešiem rītā. Jājot kādā pakalnā, granata bija nonāvējusi viņam blakus divus biedrus, un drusku tālāk vēl trīs palika guļam pie zemes, ložu caururbti, kaut nevarēja zināt, no kurienes tās nāca. Varēja izmist šai veltīgajā un briesmu pilnajā militārā pastaigā pa kaujas lauku. Beidzot ap pulksten vienu pēcpusdienā viņš saprata, ka viņi ir nolemti apkāvei, vismaz pieklājīgā veidā. Visa Margerita divizija, trīs Āfrikas strēlnieku pulki, viens franču strēlnieku un viens huzaru pulks bija apvienoti kādā iegulā pie augstienes, pa kreisi no šosejas. Atskanēja signāls «nokāpt!», un virsnieki komandēja:

—   Savilkt siksnas zirgiem, nostiprināt saiņus!

Nokāpis no zirga, Prospērs paplikšķināja Zefiru ar roku. Šis nabaga Zefirs, viņš bija tikpat apmāts kā viņa kungs no nejēdzīgā uzdevuma, ko viņam lika darīt. Bez tam viņam bija jānēsā vesela pasaule: veļa ādas somā un mētelis ritulī virs tās, vamzis, bikses, pārsienamo materialu soma aiz segliem un šķērsām vēl maiss ar ēdamo, nemaz neskaitot kazādu, ūdens trauku un bļodiņu. Maiga līdzjūtība pārņēma jātnieka sirdi, kamēr viņš ciešāk savilka siksnas un pārliecinājās, ka viss turas labi.

Tas bija grūts mirklis. Prospērs, kas nebija bailīgāks par citiem, aizsmēķēja cigareti, mute bija kā izžuvusi. Ejot uzbrukumā, katrs sev saka: «Šoreiz mana kārta!» Tā tas turpinājās piecas vai sešas minūtes, stāstīja, ka ģenerālis Margerits aizjājis uz priekšu, lai izpētītu apvidu. Gaidīja. Pieci pulki nostājās trijās kolonās, katrai kolonai bija septiņi eskadroni dziļumā, pietiekami daudz lielgabalu barības!

Pēkšņi taures signalizēja: Zirgos! Un gandrīz tūlīt noskanēja otrs signāls: Zobenu rokā!

Katra pulka pulkvedis jau izjājis uz priekšu, lai nostātos divdesmit piecus metrus no frontes. Kapteiņi bija savās vietās savu kareivju priekšgalā. Un atkal gaidīja nāves klusumā. Neviena trokšņa, nevienas vēsmas zem dedzinošās saules stariem. Dauzījās tikai viņu sirdis. Vēl viena pēdējā pavēle, un visa šī nekustīgā masa sakustēsies un brāzīsies kā vētra.

Bet šai brīdi pakalnā uz zirga parādījās kāds virsnieks, ievainots, divu kareivju atbalstīts. Sākumā viņu nepazina. Bet tad sāka kurnēt un noskanēja niknuma kliedzieni. Tas bija ģenerālis Margerits, kam lode bija izurbusies cauri abiem vaigiem un kam no ievainojuma bija jāmirst. Viņš nevarēja runāt, tikai rādīja rokām uz ienaidnieka pusi.

Kliedzieni arvien pieauga.

—   Mūsu ģenerālis… Mēs viņu atriebsim, atriebsim!

Un tad pirmā pulka pulkvedis, pacēlis gaisā savu zobenu, sauca pērkona balsī:

—   Kaujā!

Skanēja taures, karaspēka masa sāka kustēties, no sākuma rikšiem. Prospērs bija pirmajā rindā, bet gandrīz labā spārna gala. Visvairāk apdraudēts ir frontes līnijas centrs, pret kuru ienaidnieks instinktivi vērš savu uguni. Kad sasniegta bija augstienes krauja un sāka virzīties lejup pa pakalnu plašās ielejas virzienā, tūkstoš metru atstatumā skaidri bija saredzami prūšu kvadrati, pret kuriem viņi metās. Un Prospērs jāja tālāk kā sapnī, vieglums un nenoteiktība kā miegā, smadzenēs kāds savāds tukšums, kas neļāva viņam domāt. Viņi bija kā mašīnas, kas kustējās, neatturama spēka dzītas. «Zābaku pie zābaka! Zābaku pie zābaka!» — atkārtojās komanda, lai cik vien iespējams cieši sablīvētu rindas un saliedētu tās kā no granita. Jājienam paātrinoties un pārvēršoties trakā joņošanā, Āfrikas strēlnieki pēc arabu paražas raidīja mežonīgus kliedzienus, kas viņu zirgus satrakoja vēl vairāk. Drīz jau tas bija t;ids velnišķīgs jājiens kā no pašas elles; šī trakā auļošana, mežonīgie kliedzieni, ko pavadīja ložu troksnis, kuras kā krusa atsitās pret visiem metāla priekšmetiem, bļodiņām, ūdenstrauku, uniformu varu un krūšu bruņām. Šinī ložu krusā brāzās tālāk vētras un negaisa orkāns, no kura drebēja zeme, pametot saules svelme dedzinātas vilnas un zvēru sviedru smaku.

Piecsimt soļu no ienaidnieka Prospērs krita briesmīgā virpulī, kas visus aizrāva sev līdzi. Viņš ieķērās Zefiram krēpēs un paspēja atkal iesēsties seglos. Šauteņu zalvēm sakapātais centrs ieliecās, kamēr abi spārni juceklīgi atkāpās, lai dotos uzbrukumā ar jaunu sparu. Tā bija pirmā eskadrona paredzētā un liktenīgā iznīcināšana. Nonāvētie zirgi aizsprostoja lauku, daži — uz vietas no lodēm beigti, citi atkal — agonijas mokās; no zirgiem nomestie jātnieki, cik vien spēja ar savām mazajām kājām, skrēja un meklēja zirgus. Jau mirušie pārklāja ieleju, daudzi no jātniekiem atbrīvojušies zirgi turpināja joņot, labprātīgi atgriezās savā vietā kaujas laukā, lai ārprātīgā skrējienā, kā pulvera smakas pievilkti, atgrieztos kaujas ugunīs. Uzbrukums atjaunojās, ar pieaugošu brāzmu devās uz priekšu otrais eskadrons, kareivji, piespiedušies pie zirgu kakliem, zobeniem uz ceļiem,

gatavi cirst. Vēl divisimt metru viņi noskrēja šai ausis aiztriecošajā brāzmā. Bet jau no jauna zem lodēm frontes centrs iebruka, krita viri un zirgi un apturēja kustību ar savu līķu neatrisināmo jucekli. Un savukārt nopļauts tika otrais eskadrons, iznīcināts, pamezdams vietu tiem, kuri sekoja.

Kad varonīgā stūrgalvībā iesākās trešais uzbrukums, Prospērs atradās iejaucies starp Francijas huzariem un strēlniekiem. Pulki saplūda, tas bija kā milzīgs vilnis, kas te krita, te atkal vēlās, aizraujot viņus līdzi, aiznesot visu, ko satika ceļā. Prospērs vairs nekā nemanīja, viņš ļāvās savam zirgam, dūšīgajam Zefiram, ko viņš tā mīlēja un ko kāds ievainojums pie auss padarīja vai traku. Tagad viņš bija centrā, citi zirgi ap viņu cēlās uz pakaļkājām un gāzās, cilvēki gulēja zemē kā vētras brāzmas nogāzti, kamēr citi, nonāvēti uz vietas, palika seglos un ar sastingušu skatienu turpināja uzbrukumu. Un arī šoreiz divisimt metru rugāja, kas no jauna tika iegūti, pārklājās ar miroņiem un mirstošiem. To vidū bija tādi, kam galva bija iedzīta zemē. Citi atkal, atkrituši uz muguras, skatījās saulē ar šausmu pilnām acīm, kas līda ārā no dobuļiem. Liels, melns virsnieka zirgs ar uzplēstu vēderu veltīgi pulējās piecelties, priekšējās kājas ieminis savās iekšās. Zem ienaidnieka divkāršotās uguns abi spārni vēlreiz sajuka, atkāpās, lai tad no jauna ar lielāku niknumu atgrieztos.

Beidzot tikai ceturtais eskadrons pie ceturtā uzbrukuma iebruka prūšu rindās. Prospērs, ar paceltu zobenu rokā, cirta pa bruņucepurēm un tumšām uniformām, kas viņam rādījās kā miglā. Asinis plūda, viņš ieraudzīja, ka Zefiram purns asiņoja, un iedomājās, ka zirgs kodis ienaidniekus. Troksnis ap viņu kļuva tik liels, ka viņš vairs nespēja sadzirdēt pats savu balsi, kaut gan kliedziens plēsa rīkli vai gabalos. Bet aiz pirmās prūšu rindas bija otra un vēl, un vēl viena. Varonība kļuva veltīga, šī biezā cilvēku masa bija kā gara zāle, kurā pazuda zirgi un jātnieki. Pļauj, cik gribi, vēl vienmēr atliek diezgan. Uguns turpinājās ar tādu spēku un tādā tuvumā, ka aizdegās uniformas. Viss satumsa durkļu, caurdurtu krūšu un pāršķeltu galvaskausu jūklī. Pulki šai kaujā bija zaudējuši divas trešdaļas no sava sastāva, un no visa šā vēsturiski ievērojamā uzbrukuma palika tikai piemiņa par neprātīgi varonīgo mēģinājumu. Pēkšņi Zefīrs, trāpīts no lodes taisni krūtīs, sabruka, piespiezdams zem sevis Prospйra kreiso gurnu, un sāpes bija tik asas, ka viņš zaudēja samaņu.

Moriss un Zans, kas bija sekojuši eskadronu jonim, dusmās izsaucās:

—   Deviņi pērkoni, ko te līdz varonība?

Un viņi turpināja šaut, noslēpušies aiz krūmiem strēlnieku rindā pa nelielo pakalnu. Pats Rošā, paņēmis kādu šauteni, arī šāva. Bet Illī augstiene bija jau galīgi zaudēta, un prūšu karaspēks to ieņēma no visām pusēm. Varēja būt ap pulksten diviem, apvienošanās beidzot bija notikusi, piektais korpuss un gvarde bija saskārušies un noslēguši apli.

Pēkšņi Zans pakrita.

—   Man pietiks, — viņš stostījās.

Viņš bija dabūjis pa galvaskausu kā spēcīgu vesera sitienu, un viņa saplosītā kepija aizsviesta gulēja aiz viņa pie zemes. No sākuma viņš domāja, ka galvaskauss pāršķelts un atklātas smadzenes. Kādu brīdi viņš nedrīkstēja galvai piedurties ar roku, pārliecināts, ka atradīs tanī caurumu. Kad beidzot tomēr iedrošinājās, viņš atvilka savus pirkstus, sārtus no biezām asinīm. Sāpes bija tik stipras, ka viņš zaudēja samaņu.

Tai mirklī Rošā deva pavēli atkāpties. Kāda prūšu rota bija tikai divi vai trīssimt metru no viņiem. Varēja krist gūstā.

—    Nesteidzieties, šaujiet atkāpjoties… Mcs sapulcēsimies tur lejā aiz tā mazā mūra.

Bet Moriss izmisa.

—    Mans leitnant, mēs taču nepametīsim mūsu kaprali te guļam?

—   Ja viņš ir beigts, ko tad darīt?

—   Nē, nē! Viņš elpo . .. Nesīsim viņu līdzi!

Paraustījis plecus, Rošā, likās, deva saprast, ka nevar apkrauties ar visiem kritušiem. Kaujas laukā kritušie neskaitās. Tad Moriss lūgdamies griezās pie Paša un Lapula.

—     Klausieties! Palīdziet man! Esmu pārāk nespēcīgs, viens •nespēju.

Tie uz viņu neklausījās un nedzirdēja. Savā satrauktajā pašaizsardzības instinkta viņi domāja tikai par sevi. Līda uz ceļiem un metās skriel maza mūra virzienā. Prūši nebija vairs tālāk par simt metriem.

Un, niknumā raudādams, Moriss palika viens ar paģībušo Zanu, paņēma viņu uz rokām, gribēja viņu aiznest. Bet tiešām viņš bija pārāk nespēcīgs, sīks un noguris, novārdzis no bailēm. Viņš ar savu nastu sagrīļojas un pakrita. Kaut jel būtu manāms kads sanitars! Viņš meklēja neprātīgiem skatieniem, domāja, ka kādu no viņiem pamanījis starp bēgļiem, māja ar roku.

Neviens nepienāca. Viņš saņēma savus pēdējos spēkus, pacēla no jauna 2anu, un viņam izdevās kādus trīsdesmit soļus attālināties; tad viņu tuvumā sprāga kāda granata, un viņš domāja, ka nu ir beigas, ka jākrīt nu arī viņam pār sava biedra ķermeni un jāmirst.

Lēnītiņām Moriss piecēlās. Viņš sevi aptaustīja, nekā nebija, nevienas skrambas. Kāpēc tad viņš nebēga? Vel bija laiks, dažos lēcienos varēja sasniegt mūri, un tas būtu glābiņš. Bailes pamodās un mulsināja. Ar vienu lēcienu viņš jau bija gatavs bēgt, kad saites, kas stiprākas par nāves bailēm, viņu atturēja. Nē! Tas nebija iespējams, viņš nevarēja atstāt Žanu. Sirds viņam tad asiņotu; brālība, kas bija izaugusi starp šo zemnieku un viņu, sniedzās līdz viņa būtības dziļumiem, līdz pašai dzīvības saknei. Varbūt šīs jūtas aizsniedzās pat līdz pasaules sāku* miem, it kā viņi būtu tikai divi vien un nevarētu viens no otra atteikties, neatteicoties paši no sevis.

Ja Moriss priekš kādas stundas nebūtu zem šāviņiem iegrauzis maizes garozu, nekad viņam nebūtu pieticis spēka darīt to, ko viņš tagad izdarīja. Vēlāk viņš gan nespēja visu to atminēties. Viņš laikam bija 2anu uzvēlis sev plecos un nesis viņu, reižu divdesmit apstājoties rugāju laukos un krūmos, klupdams pret katru akmeni un tomēr atkal pieceļoties. Nepārvarams gribas spēks viņu balstīja, pretestība, ar kuru varētu pat kalnus nest. Aiz mazā meža viņš atrada Rošā un dažus nelielās nodaļas kareivjus, kuri vienmēr vēl šāva, aizstāvot karogu, ko apakšleitnants turēja padusē.

Zaudējuma gadījumā karaspēkam nebija norādīts neviens atkāpšanās virziens. Sakarā ar šo neapdomību un apjukumu katrs ģenerālis varēja rīkoties uz savu atbildību, un patlaban visus atspieda pret Sedanu, vācu uzvarošās armijas briesmīgā aplenkumā. Septītā korpusa otrā divizija atkāpās diezgan labā kārtībā tai laikā, kad cilas šā korpusa divizijas atliekas, sajaukušās ar pirmā korpusa atliekām, veļās jau uz pilsētu briesmīgā juceklī. Tā bija naida un baiļu straume, kas dzina cilvēkus urt dzīvniekus.

Tai brīdī Moriss ar prieku ieraudzīja, ka 2ans atver acis; un, kad viņš aizskrēja pie tuvējā strauta, lai atnestu ūdeni, ar ko nomazgāt viņam seju, viņš bija ļoti pārsteigts, ieraugot no sevis pa kreisi nomaļā, kraujām nogāzēm aizsargātā ielejā zemnieku, ko bija te redzējis šorīt un kas nesteigdamies turpināja art, aizjūdzis arklā lielu, baltu zirgu. Kam zaudēt dienu? Tāpēc, ka kāvās, labība nebeidza augt un cilvēki dzīvot.

Augstajā terasē, kur Delaheršs bija uzkāpis, lai noskaidrotu stāvokli, viņu beidzot pārņēma kāda jauna izziņas nepacietība. Viņš itin labi redzēja, ka granatas lidoja pāri pilsētai un ka tās trīs vai četras, kuras apkārtnes namos ielauza jumtus, bija tikai reti atbildes šāviņi uz vājo uguni no Palatinata forta. Bet pašu kaujas gaitu viņš pārskatīt nevarēja, un tieši tas viņam bija vajadzīgs, un uz to viņu mudināja bailes zaudēt savu mantu un dzīvību. Viņš nokāpa un pameta pret vācu baterijām vērsto tālskati.

Lejā tomēr uz brīdi viņa skatienu saistīja rūpnīcas centralais dārzs. Bija ap pulksten vienu, un ambulance pildījās ar ievainotiem. Rati brauca pa vārtiem nepārtrauktā rindā. Pēc reglamenta paredzēto sanitarratu ar diviem vai četriem riteņiem sāka jau aptrūkt. Parādījās artilērijas pievedrati, elpes ores, materialu pievedrati, viss, ko varēja rekvizēt kaujas laukā, beidzot sāka piebraukt zemnieku vienzirgu rati un ķerras, kas bija sadabūtas apkārtējās lauku mājās, aizjūgtas ar apkārtklīstošiem zirgiem. Un šais dažādos ratos sakrāva steigā pārsietos kareivjus no pirmajai palīdzībai paredzētām pārvietojamām ambulancēm. Tā bija nožēlojamu cilvēku krava, vieni za|gani bali, citi atkal sarkani zilgani no asins pieplūduma; daudzi gulēja bez samaņas, citi atkal sāpēs vaidēja, bija arī tādi, kas, apskurbuši, šausmu pilnām acīm, jāvās slimokopējiem, kamēr citi pie pirmā pieskāriena izlaida savu dzīvību. Ievainoto pieplūdums bija tik liels, ka visas matraces lielajā, zemajā telpā bija aizņemtas un majors Burošs deva rīkojumu izlietot salmus, kas bija izklāti kādā telpas galā. Ar operācijām viņš un viņa palīgi pagaidām tika galā. Viņš tikai bija licis ielikt šķūnī, kur operēja, vēl vienu galdu ar matraci un vaska drānu. Palīgs žigli lika ar chloroformu piemirkušu drānu pacientam pie nāsīm. Plānie tērauda naži mirdzēja, tikko bija sadzirdama zāģu paklusā čirkstēšana, strauji uzšļācās asinis, bet tūlīt tās apturēja. Operējamos nesa un atkal aiznesa, un viss tas notika tik ātri, ka tikko atlika laika vaska drānu ar sūkli noslaucīt. Līķu kambarī, ko ierīkoja miroņu novietošanai un kas bija koku biezoknī aiz zāļainā laukuma, meta arī nogrieztās rokas un kājas, visas tās miesas un kaulu atliekas, kuras palika uz galda.

Nosēdušās kāda liela koka ēnā, Delaherša kundze un Zilberta nespēja vairs satīt saites pietiekamā daudzumā. Burošs, ar kvēlojošu seju un no asinīm sarkanu priekšautu, iedams garām Delaheršam, pasvieda viņam saini linu audeklu, piebilzdams:

—   Ņemiet! Dariet taču kaut ko, esiet lietderīgs.

Bet rūpnieks protestēja:

—   Atvainojiet! Man jāiet atkal ievākt ziņas. Mēs jau vairs nezinām, vai esam vēl dzīvi.

Tad, noliecies un noskūpstījis savai sievai matus, piebilda:

—   Mana nabaga Zilberta, kāda granata te visu var aizdedzināt! Tas ir briesmīgi!

Viņa bija ļoti bāla, viņa pacēla galvu un drebedama paskatījās apkārt. Tad atkal uz lūpām viņai atgriezās tās neapzinātais un nepārvaramais smaids.

—   Ak jā, šī briesmīgā cilvēku apkāve! Tas ir savādi, ka es palieku un nezaudēju samaņu.

Delaherša kundze redzēja savu dēlu skūpstām savas sievas galvu. Un viņa sakustējās, it kā gribēdama viņu atturēt, domājot par kādu citu vīrieti, kurš šo galvu arī varēja būt pagājušā nakti skūpstījis. Bet viņas vecās rokas sāka trīcēt, un viņa murmināja:

—   Mans dievs, kādas ciešanas! Paša bēdas aizmirstas.

Delaheršs aizgāja, paskaidrodams, ka drīz vien atgriezīsies ar

noteiktām ziņām. Jau sakot no Makā ielas, viņu pārsteidza kareivju daudzums, kas ienāca pilsētā bez ieročiem, saplosītās un putekļiem klātās uniformās. No tiem, pie kuriem viņš griezās ar jautājumu, noteiktus sīkumus zināt viņš nedabūja. Daži apmulsuši atbildēja, ka nezinot, citi atkal runāja tik daudz un ar tādām saniknota cilvēka kustībām un tādu aizrautīgu vārdu birumu, ka likās kā ārprātīgi. Neapzinīgi viņš nogriezās atkal uz apakšprefekturu, domādams, ka tur saplūst visas jaunās ziņas. Kad viņš gāja pāri Skolas laukumam, divi lielgabali, bez šaubām, pēdējie kādai baterijai, atjoņoja un apstājās pret ietvi. Lielajā ielā viņš beidzot pārliecinājās, ka pilsētā jau ieplūst pirmie bēgļi. Nosēdušies pie kādiem vārtiem, savus zirgus zaudējuši, trīs huzari dalīja savu maizi; divi citi maziem soļiem veda savus zirgus pie pavadas, nezinādami, uz kādiem staļļiem viņus vest; virsnieki skrēja kā apskurbuši un, likās, nezināja, kurp skrien. Tirena laukumā kāds apakšleitnants viņam ieteica neuzkavēties, jo šāviņi krita bieži; patlaban kāda granatas šķemba bija satriekusi iežogojumu ap lielā karavadoņa, Palatinata forta uzvarētāja, statuju. Un tiešām, kad viņš steidzās pa Apakšprefekturas ielu, divas granatas ar briesmīgu troksni sprāga uz Māsas upes tilta.

Viņš palika stāvot pie vārtnieka sargtelpas un meklēja iemeslu, lai jautātu un izprašņātu kādu adjutantu. Tai brīdī viņu sauca kāda jauna balss.

—   Delaherša kungs!… Nāciet tūlīt iekšā, nav labi palikt ārā.

Tā bija Roze, viņa strādniece, par kuru viņš vairs nebija domājis. Jāpateicas viņai, ka visas durvis viņam atvērās. Viņš iegāja sargtelpā un bija mierā piesēsties.

—   Iedomājieties, māte slima un gul uz gultas. Jūs redzat, esmu viena, jo tēvs kā nacionalgvards atrodas citadelē… Nupat ķeizars gribēja vēl rādīt, ka viņš ir drošsirdīgs, un no jauna izbrauca, bet viņš varēja nokļūt līdz ielas galam, līdz tiltam. Kāda granata nokrita viņa priekšā, nonāvēja kādu no viņa pavadoņu zirgiem. Un tad viņš atgriezās atpakaļ… Vai ne, ko viņš var darīt?

—   Tātad jūs zināt, kas ar mums notiek… Ko tad kungi saka?

Viņa to uzlūkoja ar izbrīnu. .Šai postā, ne visai to saprotot, viņa palika svaiga un jautra ar saviem smalkajiem matiem, savām skaidrajām bērna acīm, žigla un izpalīdzīga.

—   Nē, es nekā nezinu … Ap pusdienas laiku es maršalam Mak-Mahonam uznesu kādu vēstuli. Ķeizars bija pie viņa … Gandrīz kādu stundu viņi ieslēgušies palika kopā, maršals savā gultā, ķeizars nosēdies uz krēsla viņam blakus. To es zinu, jo redzēju, kad durvis atvērās.

—> Nu, ko tad viņi pārunāja?

No jauna viņa to uzlūkoja un nevarēja atturēt smieklus.

—   Bet es nezinu, kā jūs varat gribēt, lai es zinātu? Neviens visā pasaulē nezina, ko viņi viens otram teica.

Tas bija taisnība. Delaheršs sakustējās it kā atvainodamies par savu bērnišķīgo jautājumu. Tomēr doma par šo augsti stāvošo viru sarunu viņu saviļņoja: kāda šai sarunai varēja būl nozīme? Ko viņi bija nolēmuši?

—   Tagad, — atsaka Roze, ķeizars ir iegājis savā kabinetā, kur viņš apspriežas ar saviem ģenerāļiem, kuri nupat atgriezušies no kaujas lauka …

Viņa apklusa un paskatījās uz durvju pusi:

—   Lūk, viens no ģenerāļiem! Un tur, lūk, nāk vēl otrs.

Delaheršs žigli izgāja ārā un pazina ģenerāļus Duē un Dikro,

kurus viņu zirgi jau gaidīja. Viņš redzēja, kā tie uzsēstas zirgos un aizjoņo. Pēc Illī augstienes atstāšanas viņi abi, katrs no savas puses; bija atsteigušies paziņot ķeizaram, ka kauja ir zaudēta. Viņi deva noteiktas un sīkas ziņas par kaujas stāvokli; armija un Sedana atradās ielenkumā no visām pusēm, katastrofa varēja būt briesmīga.

Dažas minūtes ķeizars staigāja pa savu kabinetu savā slima cilvēka nedrošā gaitā. Bez viņa te bija vēl tikai kāds adjutants, kas klusēdams stāvēja pie durvīm, un ķeizars vienmēr vēl staigaja no kamina līdz logam, ar apjukušu seju, kura tagad nervozi raustījās. Mugura likās vēl vairāk saliekta, it kā pār viņu sabruktu pasaule, kamēr nedzīvais skatiens zem smagiem plakstiņiem lika domāt par fatalista pārdomām, kurš spēlējis pret likteni un zaudējis savu pēdējo partiju. Tomēr katru reizi, pienācis pie pusatvērtā loga, viņš uz mirkli trīsēdams apstājās.

Pie kādas no šīm tik īsām apstājām viņš izstiepa drebošu roku un murmināja:

— O, šie lielgabali, šie lielgabali, kas dzirdami jau kopš paša rīta.

Marfē kalna un Frenuā baterijas tiešām rūca ar ārkārtīgu

spēku. Kā no pērkona spērieniem drebēja logu stikli un pat sienas, neatlaidīgi, nepārtraukti, līdz izmisumam. Un ķeizaram likās, ka cīnīties tālāk ir bez cerībām un katra pretošanās kļūst noziedzīga. Kam gan vēl izlietas asinis, satriekti locekļi, norautas galvas, jauni miroņi klāt pie tiem, kas jau izkaisīti pa visu apkārtni? Ja esi uzvarēts, ja visam beigas, kam tad vēl apkaut cilvēkus? Diezgan riebuma un sāpju jau kliedza pret debesīm.

Ķeizars atgriezās pie loga, sāka drebēt, paceldams rokas.

—   O, šī kanonade, šī kanonade, kas neaprimst!

Varbūt viņā modās briesmīgā atbildības sajūta ar asiņaino viziju par līķiem, kas aiz viņa kļūdām tur gulēja tūkstošiem; varbūt tas bija tikai sapņotāja, lāga cilvēka, līdzcietīgās sirds aizkustinājums, kuru bieži apmeklē humanitaras fantazijas. Šai briesmīgā likteņa triecienā, kas sagrāva un aiznesa viņa dzīves laimi, kā vējš aiznes salmiņu, viņš raudāja par citiem, izbijies par nevajadzīgo apkāvi, kura turpinājās un kuru viņš nespēja vairs panest. Tagad šī noziedzīgā kanonade piosīja viņa krūtis, divkāršoja viņa sāpes.

—   O, šī kanonade, šī kanonade, apklusiniet to tūlīt, tūlīt!

Un šis ķeizars, kuram vairs nebija troņa, jo savu varu viņš bija uzticējis ķeizarienei pavaldonei, šis karaspēka virspavēlnieks, kas vairs nekomandēja, kopš virspavēlniecību bija nodevis maršalam Bazēnam, pēkšņi juta atmostamies sevī varenību, neatvairāmu dziņu pēdējo reizi būt par pavēlnieku. Sākot no Šalonas, viņš bija nogājis pie malas, pavēles nebija devis, samierinādamies ar domu, ka jāpaliek par kādu traucējošo nevajadzīgo, kam nav pat vārda, par kādu lieku saini, ko vadā karaspēka bagažā. Un viņā pamodās pavēlnieks, tikai lai kapitulētu, pirmā un vienīgā pavēle, kura sirds bailēs un līdzcietībā viņam vēl jādod, bija uzvilkt balto karogu citadelē, beidzot prasīt pamieru.

—   O, šī kanonade, šī kanonade!… Ņemiet kādu drānu, kādu galdautu, vienalga, ko! Pasteidzieties, lai apklust lielgabali!

Adjutants steidzīgi izgāja, un ķeizars turpināja savu nedrošo gaitu no kamina līdz logam, kamēr baterijas joprojām rūca un visa māja drebēja.

Delaheršs vēl sarunājas lejā ar Rozi, kad pieskrēja dežurējošais seržants.

—   Jaunkundz, te nekas nav vairs atrodams, nevaru notvert nevienas kalpones… Vai jums nav kāds veļas gabals, balts linu audekls?

—   Vai vēlaties servjeti?

—   Nē, nē, tā par mazu… Pus palaga, piemēram.

Pakalpīgā Roze jau metās pie skapja.

—   Man nav pārgriezta palaga… Kāda liela veļas gabala, nē, es nekā noderīga neredzu… Paklausieties, vai negribat galdautu?

—   Galdautu? Lieliski! Taisni tas mums noderīgs.

Aizejot viņš piebilda:

—   No tā pagatavos baltu karogu, ko uzvilks virs citadeles, lai lūgtu mieru … Pateicos, jaunkundz!

Delaheršs negribot priekā sakustējās. Beidzot taču apklusīs. Tad šis prieks viņam parādījās nepatriotisks, un viņš to apspieda. Bet viņa sirds pukstēja tomēr atviegloti, un viņš ieraudzīja steidzīgiem soļiem no apakšprefekturas iznākam pulkvedi un kādu kapteini, kam sekoja seržants. Pulkvedis padusē nesa satīto galdautu. Delaheršam iekrita prātā viņiem sekot, viņš atstāja Rozi, kas bija ļoti lepna par to, ka sagādājusi šo veļas gabalu. Šai brīdī pulkstenis sita divi.

Pilsētas valdes nama priekšā Delaheršu sāka grūstīt no visām pusēm vesela straume saniknotu kareivju, kas nāca no Kasinas priekšpilsētas. Viņš pazaudēja no acīm pulkvedi, atteicās no ziņkāres redzēt karogu. Viņam jau arī neatļautu ieiet pils tornī, bez tam, tā kā viņš dzirdēja, ka granatas krītot uz skolu, viņu pārņēma jauns nemiers: varbūt viņa rūpnīca bija liesmās, kamēr viņš to bija atstājis. Drudžaina uztraukuma dzīts, viņš devās projām, lai skriedams klusinātu savu nemieru. Bet viņam ceļu aizkrustoja ļaužu bari, un katrā ielu krustojumā izauga jauni šķēršļi. Tikai ieraudzījis Makā ielā sava nama vareno fasadi neskartu, bez dūmiem un dzirkstelēm, viņš atviegloti uzelpoja. Viņš iegāja un jau no tālienes uzsauca savai mātei un sievai:

—   Viss ir labi, uzvelk baltu karogu, pārtrauks uguni!

Tad viņš aprima, jo ambulances skats tiešām bija briesmīgs.

Plašajā kaltētavā, kuras durvis bija pamestas vajā, aizņemtas bija ne tikai visas matraces, bet nepalika vairs pat vietas uz salmu paklāja telpas galā. Sāka klāt salmus starp gultām, krāva ievainotos citu pie cita. Bija te jau ap divisimt ievainoto, un vienmēr vēl nāca klāt. Platie logi apgaismoja ar baltu gaišumu visas šeit sakopotās cilvēku ciešanas. Laiku pa laikam, pie kādas straujākas kustības, negribot atskanēja kliedziens. Mitrajā gaisā bija dzirdami mirēju gārdzieni. Pašā telpas dibenā kādi vārgi, gandrīz dziedoši vaidi nerimās, un pēc tiem klusums kļuva vēl dziļāks, kāda padevība un sastingums, skumīga klusēšana kā mirēja istabā, ko pārtrauca tikai slimokopēju soļi un sačukstēšanās. Kaujas laukā steigā pārsietās brūces, dažas pat vēl pavisam kailas, atsedza savu postu starp kareivju mēteļu skrandām un saplēstām biksēm. Te gulēja izstieptas, sadragātas, vēl nenoautas, asiņojošas kājas. No ceļu un elkoņu locītavām, kas likās sadragātas kā ar vesera triecienu, nedzīvi nokarājās locekļi. Te bija salauztas rokas, pirksti, kas draudēja atkrist un tikko vēl turējās pie ticviņas ādas cīpslas. Visvairāk, likās, bija salauztu kāju un roku, sāpēs sastingušas un smagas kā svins. Bet visuztraucošākie bija ievainojumi, kas saplosījuši vēderu, krūtis vai galvu. Dažreiz no briesmīgiem uzplēsumiem asiņoja sāni, iekšu samezglojumi spiedās ārā un izvalbīja ādu, skartie un sacirstie vidukļi savilka stāvus briesmīgos krampjos. Vienam otram bija cauršautas plaušas, dažiem ar tik mazu caurumu, ka pat neasiņoja, citiem atkal ar vaļēju plīsumu, no kura aizplūda dzīvība sarkanām asins straumēm; un iekšķīgie asins izplūdumi kā zibens ķēra cilvēkus, kas pēkšņi satumsa un krita murgos. Vēl vairāk bija cietušas galvas: starp sadragātiem žokļiem zobi un mēle asiņainā putrā, ielauzti acu dobuļi ar pusizspiestām acīm; vaļēji galvaskausi ar atklātām smadzenēm. Visi tie, kuriem lodes bija skārušas mugurkaulu vai galvas smadzenes, gulēja sastinguši un samaņu zaudējuši kā miroņi, kamēr citi, ar salauztiem kauliem, drudža kratīti, svaidījās un klusā, lūdzošā balsī prasīja dzert.

Turpat šķūnī, kur operēja, bija arī citas šausmas. Pie pirmā ievainoto pieplūduma bija izdarītas tikai steidzīgās operācijās, nepieciešamas ievainoto bezcerības stāvokļa pēc. Bīstoties no asins noplūdumiem, Burošs stājās pie tūlītējas amputacijas. Tāpat viņš nenogaidīja, lai uzmeklētu un izvilktu lodes, ja tās bija iestrēgušas draudīgā vietā, kaklā, padusē, gurnā, elkoņa vai ceļa dobumā. Pārējos ievainojumus, kurus labāk pameta novērošanai, uz viņa aizrādījumu vienkārši pārsēja slimokopēji. Viņš pats bija jau izdarījis četras amputacijas, pa starpbrīžiem starp smagajām operācijām, lai atpūstos, bija izvilcis dažas lodes; un viņš sāka nogurt. Bija tikai divi galdi, viņa un vēl kāds otrs, pie kura strādāja kāds no viņa palīgiem. Starp tiem aizvilka aizkaru, lai operējamie nevarētu viens otru redzēt. Un velti šos galdus mazgāja un slaucīja ar sūkļiem, tie palika sarkani kā bijuši, kamēr spaiņi, kurus izlēja turpat dažus soļus tālāk uz margrietiņām puķu dobēs, spaiņi, kuros jau glāze asins skaidro ūdeni padarīja sārtu, šie spaiņi likās pilni ar tīrām asinīm, kas gāzieniem appludināja puķes zāļainā laukumā. Kaut gan gaiss pieplūda brīvi, tomēr no šiem galdiem, veļas, instrumentu saiņiem nāca kāda smirdoņa, kas jaucās ar chloroforma riebīgo smaku.

Pēc dabas līdzcietīgs, Delaheršs drebēja aiz līdzjūtības, visu to redzot, kad viņa uzmanība pievērsās kādam lando, kas patlaban iebrauca pa sētas vārtiem. Bez šaubām, bija vēl atraduši tikai šos kungu ratus un tais sakrāvuši ievainotos. Ratos bija astoņi ievainotie, kuri gulēja šķērsām viens otram pāri. Rūpnieks iekliedzās no izbrīna un šausmām, kad pēdējā, ko izcēla no ratiem, pazina kapteini Boduēnu.

—  Ai mans nabaga draugs! … Pagaidiet! Es pasaukšu savu māti un sievu.

Pametušas divas kalpones ritināt saites, viņas atskrēja. Slimokopēji, kuri bija satvēruši kapteini, aiznesa viņu uz ievainoto telpu, viņi jau taisījās to noguldīt uz kādas salmu čupas, kad Delaheršs uz kādas matraces ieraudzīja kareivi ar zemes pelēku seju un vaļējām acīm, kurš vairs nekustējās.

—   Vai ne, tas tur ir jau miris? — viņš jautāja.

—  Jā, tas tiesa! — atmurmināja slimokopējs. — Nav vērts, ka viņš aizņem vietu!

Viņš un kāds viņa biedrs paņēma mironi un aiznesa to uz līķu kambari aiz kārklu krūmiem. Te bija jau sakrauts kāds ducis miroņu, sastinguši savā pēdējā nāves gārdzienā, daži ar izstieptām kājām, it kā tos sāpes būtu garākus padarījušas, citi krampjaini savilktās, briesmīgās pozēs. Daži, likās, ņirgājās, baltām acīm, savilkuši lūpas pār atņirgtiem zobiem, kamēr daudzi, ar garām, briesmīgi skumīgām sejām it kā vēl raudāja lielas asaras. Kāds radījums, mazs un vājš kareivis, kam galva pa pusei bija atrauta, ar krampjainām rokām spieda pie savas sirds asinīm notraipītu sievietes ģīmetni, vienu no priekšpilsētas bālajām fotogrāfijām. Pie miroņu kājām jucekli kaudzē gulēja nomestas rokas un kājas, viss tas, kas uz operācijās galdiem tika nogriezts un nocirsts, un izskatījās kā atkritumi miesnieku veikalā, kur kādā kaktā samet gaļas un kaulu atliekas.

2ilberta nodrebēja, ieraudzījusi kapteini Boduēnu. Mans dievs! Cik viņš bija bāls, uz matraces gulēdams, ar pavisam baltu seju, netīrumiem pārklātu. Un doma, ka priekš dažam stundām viņš to bija turējis savas rokās, smaržains, pilns dzīvības, stindzināja viņu šausmās. Viņa nometās ceļos.

—  Kāda nelaime, mans draugs! Bet tas nekas, vai nē?

Un neapzinīgi viņa izvilka savu mutautiņu, noslaucīdama ar to viņam seju, nespēdama viņu paciest ar sviedriem, dubļiem un pulvera dūmiem aptraipītu. Viņai likās, ka nes tam atvieglinājumu, drusku viņu notīrot.

—   Vai ne, tas nav nekas, tikai jūsu kāja?

It kā no snaudas kapteinis ar pūlēm atvēra acis. Viņš pazina savus draugus un centās viņiem uzsmaidīt.

—   Jā, tikai kāja… Es pat nemanīju šāviena, domāju, ka esmu spēris nepareizu soli un krītu .. .

Bet viņš runāja ar grūtībām.

—   Ai, man slāpst, man slāpst!

Tad Delaherša kundze, kas noliekusies stāvēja matraces otrā malā, aizsteidzās. Viņa aizgāja pēc glazēs un karafas ar ūdeni, kam drusku bija pieliets klāt konjaks. Un, kad kapteinis glāzi bija alkaini iztukšojis, karafā atlikušo ūdeni viņai nācās sadalīt starp apkārtējiem ievainotiem: rokas un iztvīkušas balsis lūdzās ūdens. Kāds zuavs, kam nekā vairs nebija atlicis, sāka raudāt.

Delaheršs pa to laiku mēģināja satikt majoru, lai pierunātu viņu kapteinim palīdzēt tūlīt, nenogaidot viņa kārtu. Burošs patlaban ienāca telpā savā asiņainajā priekšautā un ar plato, sviedriem klāto seju, kas no viņa lauvas krēpēm, likās, liesmoja; un, viņam garām ejot, ļaudis piecēlās, gribēja viņu apturēt, sauca, lai tūlīt pienāk palīdzēt un noskaidrot, kas īsti ir: «Pie manis šurp, majora kungs, šurp pie manis!» Viņam sekoja lūgšanu čuksti, taustoši pirksti pieskārās viņa drēbēm. Bet viņš, nodevies pilnīgi savam darbam un elsdams aiz noguruma, nevienu neievērodams, kārtoja savu darbu. Sarunājās pats ar sevi skaļā balsī, skaitīja, ar pirkstu rādīdams, ievainotos, deva tiem numurus, šķiroja: šo te, to tur un tad to; viens, divi, trīs; viens žoklis, viena roka, viena ciska; kamēr palīgs, kas viņu pavadīja, centās ieklausīties, lai atminētos.

—  Majora kungs, — teica Delaheršs, — te ir kāds kapteinis, kapteinis Boduēns…

Burošs viņu pārtrauca.

—   Kā, Boduēns ir te!… Ai nabaga zēns!

Viņš nostājās pie ievainotā. Bet ar vienu acu uzmetienu viņš jau bija pārliecinājies par gadījuma svarīgumu, jo tūlīt, pat nenoliecoties un ievainoto kāju nepārbaudījis, turpināja:

—   Labi! Lai viņu man atnes tūlīt, tikko būšu beidzis operāciju, ko sagatavo.

Un viņš atgriezās šķūni, un Delaheršs, bīdamies, ka viņš savu solījumu neaizmirst, viņam sekoja.

Šoreiz bija jāizdara pleca amputacija pašā locītavā pēc Lisfranka metodes, ko chirurgi dēvē par skaistu operāciju, kaut ko cildenu un ātru, kas prasa ne vairāk par četrdesmit sekundēm. Pacientu jau chloroformēja, kamēr kāds no palīgiem viņam ar abām rokām aptvēra plecu, četriem pirkstiem padusē, īkšķi uz augšu, tad Burošs, ar lielu, garu nazi rokās, uzsauca: «Nosēdināt!» Satvēra deltas muskuli, pārdūra roku un pārgrieza muskuli, tad no apakšas un ar vienu vienīgu griezienu atdalīja locītavu, un roka nokrita, amputēta trijos paņēmienos. Palīgārsts lika noslīdēt saviem īkšķiem, lai aizspiestu pleca artēriju. «Noguldiet viņu!» Pārsienot Burošs negribot pasmīnēja, jo operāciju bija veicis trīsdesmit piecās sekundēs. Atlika tikai vēl miesas atgriezumu piespiest brūcei kā uzpleci. Tas bija skaists sasniegums, ņemot vērā dzīvības briesmas, tāpēc ka cilvēks pa pleca artēriju trijās minūtēs var noasiņot, neskaitot, ka\nāves briesmas ir katrreiz, kad nosēdina ievainoto chloroforma iedarbībā.

Delaheršs, kurš bija stāvējis k;i sastindzis, gribēja bēgt, bet viņam neatlika laika, roka bija jau uz galda. Amputētais kareivis, kāds rekrūtis, spēcīgs zemnieks, kurš ātri atguva samaņu, ieraudzīja šo roku, ko aiznesa kāds rio slimokopējiem, lai nomestu aiz kārkliem. Viņš p.-iskatījās ātri uz savu plecu, ieraudzīja to pārgrieztu un asiņainu. Un viņš briesmīgi noskaitās.

—   Ak mans dievs, tas ir muļķīgi, ko jūs te esat izdarījuši!

Burošs bija noguris un nekā neatbildēja. Tad piebilda ar labsirdīga vīra smaidu:

—   Darīju to tavā labā, manu zēn, negribēju, ka gals tev klāt… Bez tam, es tev jautāju, tu man teici — «jā».

—   Es teicu «jā», es teicu «jā». Vai tad es zināju, ko?

Un viņa dusmas zuda, viņš sāka rūgti raudāt.

—   Ko tagad lai iesāku? — viņš šņukstēja.

Viņu aiznesa atpakaļ uz salmiem, steidzīgi nomazgāja vaska

drānu un galdu un sarkano ūdeni spaini izlēja no jauna, ar vienu šļācienu pār zāļaino laukumu, un baltās margrietiņas dobē kļuva sārtas kā asinis.

Delaheršs brīnījās, ka vienmēr vēl dzirdami lielgabali. Kāpēc gan tie neklusēja? Rozes galdautam tagad taču bija jābūt uzvilktam virs citadeles. Taisni otrādi, varēja sacīt, ka šāvieni no prūšu baterijām pieņēmās stiprumā. Tas bija tāds troksnis, ka cilvēks pats sevi nevarēja sadzirdēt, tāds satricinājums, ka pat vismierīgākajiem augošās baiļu trīsās bija jānodreb no galvas līdz kājām. Sie sirdi plosošie satricinājumi nevarēja nākt par labu ne operatoriem, ne operējamiem. Visa ambulance drebēja kā drudzī, līdz izmisumam.

—   Viss taču beidzies, ko tad viņi vēl turpina? — izsaucās Delaheršs, bailīgi klausīdamies. Ar katru mirkli viņš cerēja sadzirdēt pēdējo šāvienu.

Atgriezies pie Buroša, lai atgādinātu viņam par kapteini, Delaheršs ar izbrīnu ieraudzīja ārstu uz vēdera guļam zemē kādā salmu čupā. Abas līdz pleciem kailās rokas tas bija iemērcis spaiņos ar ledussaltu ūdeni. Nonācis līdz savu morālo un fizisko spēku apsikumam, izmocīts un nomākts no bezgalīgām skumjām un izmisuma, majors atpūtās šai ārsta grūtā brīdī, juzdams savu bezspēcību. Un tomēr viņš bija stiprs vīrs ar cietu ādu un stingru sirdi. Bet arī viņu bija skāris jautājums: «Kāds labums no visa tā?» Pēkšņi viņu paralizēja sajūta, ka nekad viņam nepaveikt visu, jo visu padarīt nav iespējams. Ko viss tas līdzēja, ja nāve tomēr būs spēcīgāka!

Divi slimokopēji atnesa uz nestāvām kapteini Boduēnu.

—   Majora kungs, lūk, kapteinis! — atļāvās sacīt Delaheršs.

Burošs atdarīja acis, izvilka rokas no ūdens spaiņiem, nopurināja tās un noslaucīja ar salmiem. Tad, nostājies uz ceļiem, izsaucās:

—   Ak jā, nākamā kārta … Jā, jā, diena nav vēl galā.

Un viņš jau atkal bija kājās, atsvaidzis, savu sarkanmataino lauvas galvu kratīdams, ar pieredzi un valdonīgo disciplinu atguvis pašpārliecību.

Žilberta un Delaherša kundze bija sekojušas nestāvām; viņas palika dažu soļu attālumā stāvot, kad kapteini noguldīja uz vaska drānu pārklātās matraces.

—   Labi! Tas ir virs labās potītes, — sacīja Burošs, lai izklaidētu ievainoto. — Nav ļauna vieta. Tiek cauri ļoti labi… Papētīsim.

Bet stingums, kādā atradās Boduēns, padarīja ārstu domīgu.

Viņš apskatīja pirmo pārsejumu, vienkāršu saiti, kas bija sažņaugta pari biksēm ar durkļa pārvalku. Un norūca caur zobiem, kāds nepraša varējis ta rīkoties. Tad pēkšņi viņš apklusa. Viņš saprata: tas, droši vien, noticis, pārvedot ievainotos lando ratu dibenā, kur parsējums atraisījies, noslīdējis un, nesaspiezdams vairs ievainojumu, bijis par cēloni ļoti stiprai noasiņošanai.

Burošs saniknojās uz kādu no slimokopējiem, kas viņam palīdzēja.

—   Neveiklais tēviņ, ātrāk pārgrieziet visu!

Slimokopējs pargrieza bikses un apakšveļu, pargrieza zābaku un zeķes. Parādījās kaja, tad peda, bāla savā kailumā un asinīm aptraipīta. Un virs potītes bija briesmīgs caurums, kurā granatas šķepele bija ietriekusi 6arkanās drēbes kankaru. Saplosītas miesas tūkums, sadrumstalotu muskuļu putra spiedās ara no brūces.

Zilbertai bija jaatspiežas pret šķūņa stabu. Ai, šī miesa, šī tik balta miesa, miesa, kas tagad asiņaina un sakropļota! Nevērojot savas bailes, viņa nevarēja novērst acis.

—        Pie joda! — teica Burošs, — viņi jūs gan labi apstrādājuši!

Viņš aptaustīja kāju, tā bija auksta, pulss vairs nesita. Viņa seja bija kļuvusi ļoti nopietna, ap lūpām vaibsts, kas viņam bija raksturīgs uztraucošos gadījumos.

—   Pie joda, lūk, nelaba kāja! — viņš atkārtoja.

Kapteinis, kuru bailes bija pamodinājušās no miegainības, viņu

uzlūkoja un gaidīja, beidzot sacīja:

—   Jums šķiet, major?

Bet Buroša taktika bija nekad ievainotajam tieši neprasīt atļauju, kā tas bija parasts amputacijas gadījumos. Viņam likās, ka labak ir, ja ievainotais pats nāk pie šā lēmuma.

—        Slikia ka ja, — viņš murmināja, it kā pats ar sevi sarunātos. — Mēs to neglābsim.

Boduēns nervozi atsāka:

—   Nu, izbeigsim šo lietu, major. Kā jums liekas?

—       Man liekas, ka jūs esat dūšīgs kapteinis un atļausiet man darīt, kas vajadzīgs.

Kapteiņa Boduēna acis kļuva nespodras, aizmiglojās it kā ar viegliem, sārtiem dūmiem. Viņš saprata. Bet, nevērojot nepanesamās bailes, kas sažņaudza viņam rīkli, viņš atbildēja vienkārši un drošsirdīgi:

—   Dariet tā, major!

Sagatavošanās nebija ilga. Palīgārsts jau turēja chloroforma piesātinātu servjeti, kuru tūlīt pielika pacientam pie deguna. Un tad mirkli, kad iestājas neilgās kustības, kurām seko iemigšana, divi kopēji uzcēla kapteini uz matraces tādējādi, ka kājas palika brīvas; viens no'viņiem paņēma kreiso kāju, lai pieturētu, kamēr palīgārsts satvēra labo un stingri to aptvēra abām rokām gurna pamatā, lai saspiestu artērijas.

Kad Žilberta redzēja Burošu tuvojamies ar plānu nazi rokās, viņa vairs neizturēja:

—   Nē, nē, tas ir briesmīgi!

Viņa gandrīz paģība, viņa atbalstījās pret Delaherša kundzi, kura izstiepa roku, lai neļautu Žilbertai pakrist.

—   Bet kāpēc jūs šeit paliekat?

Tomēr abas palika. Viņas novērsās, nevēlēdamās vairs redzēt, palika trīsēdamas stāvot, viena otrai cieši piespiedušās, ar visu savu nedraudzību.

Tas noteikti bija ap to stundu, kad lielgabali brāza visstiprāk.

Pulkstenis bija trīs, un Delaheršs, vīlies un izmisis, paziņoja, ka nu vairs nekā nesaprotot. Tagad nebija vairs šaubu, ka prūšu baterijas nemaz nedomāja apklust, bet savu uguni divkāršoja.

Kāpēc? Kas tad bija noticis? Tā bija ellišķīga bombardēšana, zeme drebēja, gaiss liesmoja. Ap Sedanu bija bronzas josta, astoņsimt vācu armijas lielgabalu šāva reizē, nepārtraukta kanonade dunēja apkārtējos laukos, un šī uz vienu vietu virzītā lielgabalu uguns, kas nāca no visām apkārtnes augstienēm, divu stundu laikā būtu pilsētu nodedzinājusi un pārvērtusi putekļos. Vissliktākais bija tas, ka šāviņi atkal sāka krist uz mājām.

Arvien biežāk atskanēja brakšķieni. Kāds šāviņš sprāga Vojāru

ielā. Kāds otrs skāra rūpnīcas augsto dūmeni, un gruži nogāzās i

šķūņa priekšā.

Burošs lādēdamies paskatījās:

—     Vai viņi grib tagad pat mūsu ievainotos nonāvēt… Sis elles troksnis ir nepanesams!

Pa to laiku kopējs jau turēja izstieptu kapteiņa kāju un ar ātru apļa šķēlienu majors pārgrieza ādu zem ceļa locītavas, pieci centimetri zemāk par vietu, kur bija nodomājis nozāģēt kaulus. Pēc tam viņš žigli ar tā paša šaurā naža palīdzību, lai, nazi mainot, nezaudētu laiku, atdalīja ādu, visapkārt to atlobīdams kā apelsina mizu. Bet, kad viņš taisījās pārgriezt muskuļus, viņam tuvojās kāds kopējs un pasacīja pie auss:

—   Otrais numurs nupat nomira.

Briesmīgā troksnī majors viņu nesadzirdēja.

—   Dieva dēļ, runājiet ta'ču diktāk! Manas ausis, liekas, asiņo no viņu nolādētās kanonades.

—   Otrais numurs nupat nomira.

—   Kas tas ir, šis otrais numurs?

—   Roka.

—   Nu labi. Jūs atnesīsiet trešo, žokli.

Un ar ārkārtīgu veiklību, vienā paņēmienā viņš pārgrieza muskuļus līdz kaulam. Attīrīja abus liela kaulus un, lai tos atbalstītu, ievadīja starp tiem trīsgalu apliekamos, lai tos saturētu. Tad ar vienu zāģa vilcienu kaulus nozāģēja. Un kājas pēda palika slimokopēja rokas, kurš to turēja.

Pateicoties tam, ka palīgārsts, gurnu augstāk aptvēris, to saspieda, asinis notecēja maz. Ātri pārsēja trīs artērijas. Bet majors kratīja galvu; un, kad palīgs atņēma savus pirkstus no kājas, viņš pārbaudīja brūci un, pārliecināts, ka pacients noteikti vēl viņu nevarēja sadzirdēt, nomurmināja:

—   Tas ir nepatīkami, mazās artērijas neasiņo.

Tad viņš ar galvas mājienu nobeidza savu diagnozi: atkal viens nabags pagalam! Un atkal viņa nosvīdušajā sejā paradījās nogurums un bezgalīgas skumjas, un izmisums. «Kāds labums no visa tā?» — ja no desmitiem nebija izglābjami pat četri. Viņš noslaucīja sev pieri, savilka ādu atpakaļ, sašujot ar trim tuvām šuvēm.

2ilberta pagriezās. Delaheršs viņai bija pasacījis, ka operācijā beigusies un viņa var skatīties. Tomēr viņa pamanīja kapteiņa pēdu, ko kopējs aiznesa aiz kārkliem. Līķu skaits miroņkambarī vienmēr vēl pieauga. Izstiepušies gulēja divi miroņi, viens ar nesamērīgi ieplestu, tumšu muti, it kā vēl gaudotu, otrs, briesmīgā agonijā savilkts, izskatījās kā vārgs, sakropļots bērns. Visļaunāk bija, ka cilvēku miesas atlieku kaudze sniedzās jau līdz blakus gatvei. Nezinādams, kur īsti pieklājīgā kārtā nolikt kapteiņa kāju, kopējs brīdi vilcinājās, tad viņš beidzot izšķīrās un nometa to uz kaudzes

—   Nu labi! Tagad ir izdarīts, — sacīja majors Boduēnam, kuru atmodināja. — Jūs tagad esat cauri.

Bet kapteinim nebija tā atmodas prieka, kas seko laimīgām operācijām. Viņš drusku pacēlās, atkrita, stostījās vāja bērna balsī:

—   Pateicos, major! Ir labi, ka tas nu ir galā.

Viņš sajuta, ka alkohola samērcētais pārsējums dedzina. Un, kad tuvojās nestāvās, lai viņu aiznestu, briesmīgs sprādziens nodrebināja visu rūpnīcu: granata bija eksplodējusi turpat aiz gķūņa, mazā sētā, kur atradās ūdens sūknis. Stikli bira ar troksni, un biezi dūmi piepildīja ambulanci. Zale ievainotie panikā cēlās lugšā no salmiem, visi šausmās kliedza, visi gribēja bēgt.

Kā ārprātīgs aizskrēja Delaheršs, lai novērtētu zaudējumus. Vai tiešām tagad grib sagraut un nodedzināt viņa māju? Kas te notika? Ja jau ķeizars vēlējās, lai šausmas aprimst, kāpēc tad atkal sācies no jauna?

—   Pie velna, kustieties taču! — uzkliedza Burošs bailēs sastingušajiem kopējiem. — Nomazgājiet man galdu, atnesiet trešo numuru!

Nomazgāja galdu un vēlreiz ar vienu šļācienu izlēja spaini ar sarkano ūdeni pār zāļaino laukumu. Margrietiņu dobe bija tikai vairs kāda asiņaina putra, saplosītās puķes un lapas asinīs. Un majors, kuram atnesa trešo numuru, lai drusku atgūtos, sāka meklēt lodi, kas, sadragājusi apakšžokli, laikam, bija iestrēgusi zem mēles. Asinis plūda straumēm un lipa starp pirkstiem.

Zālē kapteini Boduēnu atkal noguldīja uz viņa matraces. Zilberta un Delaherša kundze sekoja nestāvām. Pat Delaheršs, nevērojot savu uztraukumu, uz brīdi pienāca parunāties.

—   Atpūtieties, kapteini! Mēs sagatavosim jums istabu, mēs ņemsim jūs pie sevis.

Bet, pamodies no sava spēku izsikuma, ievainotais uz mirkli atguva skaidru apziņu.

—   Nē, man liekas, ka es mirstu.

Un viņš viņus uzlūkoja visus trīs platām acīm, nāves bailēs.

—   Ai, kapteini, ko jūs runājat? — Zilberta sastingdama murmināja un pūlējās smaidīt. — Pēc mēneša jūs būsiet uz kājām.

Viņš pakratīja galvu, uzlūkoja tikai vairs viņu, ar bezgalīgu nožēlu skatienā par zaudēto dzīvi, mazdūšīgi, redzot to aizejam, kamēr vēl jauns un esamības prieks vēl neizšķiests.

—   Es miršu, es miršu … Ai, tas ir briesmīgi!

Tad viņš pēkšņi ieraudzīja savu aptraipīto un saplēsto uniformu, savas melnās rokās; likās, ka viņš cieš par savu stāvokli sieviešu klātbūtnē. Viņš kaunējās par tādu savu nolaidību. Doma, ka nav ievērojis korektību, beidzot lika viņam saņemties. Un viņam izdevās pasacīt gandrīz jautrā balsī:

—   Ja nu es mirtu, tad gribētu gan mirt ar tīrām rokām. Kundze, jūs būsiet tik laipna, saslapināsiet dvieli un iedosiet to man.

Zilberta aizsteidzās un atgriezās ar dvieli, un pati slaucīja viņam rokas. Kopš šā brīža viņš dūšu nezaudēja, gribēdams mirt kā cilvēks, kas dzīvojis labā sabiedrībā. Delaheršs viņu drošināja, palīdzēja savai sievai viņu sakārtot pienācīgā veidā. Un, kad vecā Delaherša kundze redzēja, ka laulātais pāris nopūlas ap mirēju, viņa juta, ka viņas naids zūd. Un vēlreiz viņa noklusēja, viņa, kura visu zināja un bija zvērējusi visu izstāstīt savam dēlam. Kam apbēdinat ģimeni, ja nāve paņem līdzi visu pārkāpumu?

Drīz pēc tam viss bija galā. Kapteinis Boduēns kļuva vārgāks un atkal atkrita savā nespēkā. Auksti sviedri klāja viņa pieri un kaklu. Uz mirkli viņš atdarīja acis, taustīja, it kā meklētu kādu iedomātu segu, ko ar saliektas rokas rāmu, bet neatlaidīgu kustību sāka vilkt līdz zodam.

—   Ak, man salst, man ļoti salst!

Un viņš nomira, izdzisa klusi, un viņa mierīgā seja, kas likās tagad šaurāka, uzglabāja bezgalīgi skumju izteiksmi.

Delaheršs parūpējās par to, lai līķi neaiznestu uz miroņkambari, bet noliktu tuvējā pašķūnē. Viņš gribēja piespiest pilnīgi apmulsušo un raudošo Zilbertu atgriezties mājās. Bet viņa paskaidroja, ka vienai būšot pārāk bailes un ka labāk palikšot ar savu vīramāti ambulances drūzmā, kur viņa aizmirstoties. Viņa jau steidzās dot dzert kādam Āfrikas strēlniekam, kas murgoja drudzī, viņa palīdzēja kopējam pārsiet roku kādam mazam kareivim, divdesmit gadu vecam rekrūtim, kas no kaujas lauka bija atnācis kājām un kam bija atšauts īkšķis; un, tā kā viņš bija glīts un jautrs un par savu ievainojumu ar īsta Parīzes jokdara seju prata tikai jokoties, arī viņa beidzot kļuva jautrāka.

Pa kapteiņa miršanas laiku, likās, lielgabalu uguns bija vēl pastiprinājusies, otra granata bija iekritusi dārzā, nolauzdama kādu simtgadīgu koku. Ta kā Kasinas priekšpilsētā bija sācies liels ugunsgrēks, daži prātu zaudējuši ļaudis kliedza, ka degot visa Sedana. Ja bombardēšana turpināsies ar to pašu spēku iigāk, tad beigas visam.

—   Tas ir neiespējami, es aiziešu atkal turp! — sacīja Delaheršs uztraukumā.

—   Kurp tad? — jautāja Burošs.

—   Uz apakšprefekturu, lai izzinātu, vai ķeizars par mums nesmejas, solīdams uzvilkt baltu karogu.

. Majors dažus mirkļus palika kā apmulsis no šās domas par balto karogu, par zaudēto kauju un kapitulāciju, kas pievienojās viņa domai par nespēju glābt visus šos nabaga zēnus, kurus viņam pieveda. Ar izmisušu seju viņš saniknots teica:

—   Ejiet pie velna! Tik un tā mēs esam beigti!

Sākumā Delaheršam bija lielas grūtības atbrīvot sev ceļu pieaugošā pūlī. Ar katru mirkli ielas arvien vairāk pildījās kareivjiem, kuri bēga uz pilsētu. Viņš izjautāja vairākus virsniekus, kurus sastapa: neviens nebija balto karogu virs citadeles pamanījis. Beidzot kāds pulkvedis paskaidroja, ka viņš to uz brīdi redzējis paceļamies un noslīgstam. Ar to tad viss izskaidrojams: vai nu vācieši to nav redzējuši, vai atkal, redzēdami to paceļoties un zūdam, viņi būs pastiprinājuši apšaudi, saprazdami, ka agonija ir sākusies. Apkārt pat klīda jau baumas par to, ka kāds ģenerālis, ieraudzīdams balto karogu, neprātīgās dusmās meties tam klat, norāvis, salauzis karogkātu un galdautu saminis kājām. Un prūšu baterijas turpināja šaut, granatas lija pār jumtiem un ielām, mājas dega. Tirena laukuma stūrī kādai sievietei satrieca galvu.

Apakšprefekturā Delaheršs Rozi vārtsargu telpā vairs nesastapa. Visas durvis bija vaļā, sākās sajukums. Viņš uzkāpa pa kāpnēm, sastapdams tikai apmulsušus cilvēkus, un neviens viņam nekā nejautāja. Pirmajā stāvā, vilcinādamies, viņš uz brīdi apstajās, viņš atkal ieraudzīja jaunavu.

—   Ak, Delaheršs kungs, iet slikti! … Nu paskatieties žigli, ja gribat redzēt ķeizaru.

Tiešām, pa kreisi kādas durvis bija tikai pievērtas un pa spraugu varēja redzēt ķeizaru, kas atkal bija atjaunojis savu nedrošo gailu no kamina līdz logam. Viņš soļoja bez apstājas, nevērojot nepanesamās sāpes.

Ienāca kāds adjutants, tas pats, kas tik slikti bija durvis pievēris, un bija dzirdams, ka ķeizars viņam jautā drebošā, izmisušā balsī:

—   Bet sakiet, kungs, kāpēc vēl •,vienmēr šauj, ja esmu licis uzvilkt ballo karogu?

Šī kanonade, kas nerimās, kas pieauga stiprumā ar katru minūti, viņam vairs nebija paciešama. Katru reizi, tuvojoties logam, viņam nodrebēja sirds. Vēl vairāk asiņu, vēl vairāk cilvēku dzīvību, kas nopļautas aiz viņa vainas! Ar katru mirkli bez vajadzības pieauga miroņu kaudze. Un savā mīkstsirdīga sapņotāja sašutumā viņš jau vairāk nekā desmit reižu bija griezies ar savu izmisušo jautājumu pie ienācējiem:

—   Bet kāpēc vēl vienmēr šauj, ja esmu licis uzvilkt balto karogu?

Adjutants nomurmināja kādu atbildi, ko Delaheršs nevarēja sadzirdēt. Ķeizars arī nebija apstājies un, sekojot savai dziņai, turpināja atgriezties pie loga, kur viņu satricināja nerimstošais lielgabalu pērkons. Viņš bija vēl bālāks, viņa garā, drGmā un saviebtā seja, no kuras šā rīta krāsas bija noslaucītas tikai pavirši, liecināja par viņa mokām.

Sai mirklī mazs, žigls, putekļainā uniformā tērpies vīrs, kurā Deiaheršs pazina ģenerāli Lebrēnu, izgāja cauri priekštelpai un nepieteicies pavēra durvis. Un tūlīt vēlreiz bija dzirdama ķeizara baiļu pilnā balss.

—   Bet sakiet beidzot, ģeneral, kāpēc vēl vienmēr šauj, ja esmu licis uzvilkt balto karogu?

Adjutants aizgāja, durvis aizvēra, un Delalieršs nevarēja sadzirdēt ģeneraļa atbildi. Nekas vairs nebija redzams.

—   Ai, iet slikti! — atkārtoja Roze, — es to noprotu it labi pēc šo kungu sejām, mana galdauta man vairs neredzēt, teic, ka to saplēsuši… Un visā šai lietā ķeizara man visvairāk žēl, jo viņš ir vēl slimāks par maršalu; labāk liktos viņš gultā un nemocītos ar mūžīgo pastaigu.

Viņa bija ļoti satraukta, viņas skaistā, gaišā seja izteica sirsnīgu līdzjutību. Delaheršam, kura bonapartiskā sajūsma savādā kārtā kopš divām dienām bija kļuvusi vēsāka, tad ari jaunava likās drusku muļķīga. Tomēr kādu mirkli viņš palika ar viņu lejā, nogaidīdams, kamēr aiziet ģenerālis Lebrēns. Un, kad ias parādījās, viņš tam sekoja.

Ģenerālis Lebrēns bija paskaidrojis ķeizaram, ka gadījumā, ja vēlas pamieru, jānodod franču armijas virspavēlnieka parakstīta vēstule vācu armijas virspavēlniekam. Tad viņš bija piedāvājies šo vēstuli uzrakstīt un uzmeklēt ģenerāli Vimpfenu, lai tas to parakstītu. Viņš aiznesa līdzi vēstuli, baidīdamies tikai, ka nevarēs atrast virspavēlnieku, jo nezināja, kurā kaujas lauka malā tas atrodas. Pie tam Sedanā burzma bija jau tik liela, ka viņam vajadzēja jāt soļiem, un Deiaheršs varēja viņam sekot līdz pašiem Menilas vārtiem.

Izkļuvis uz šosejas, ģenerālis Lebrēns aizauļoja un, iejājot Balānā, viņam laimējas ieraudzīt ģenerāli Vimpfenu. Pirms dažām minūtēm tas bija rakstījis ķeizaram: «Jūsu augstība, stājieties savu karapulku priekšgalā, un tie būs pagodināti izlauzt jums ceļu cauri ienaidnieku rindām.» Tāpēc viņš briesmīgi pārskaitās pie pirmā vārda par pamieru. Nē, nē! Viņš nekā neparakstīs, viņš turpinās kaujul

Bija pulksten pusčetri. Un neilgi pēc tam notika varonīgais bezcerības mēģinājums, pēdējais trieciens, lai, izlaužoties cauri bavariešu pozicijām, vēlreiz ietu uz Bazeiju. Lai sasparotu karaspeķu, pa Sedanas ielām un apkārtējiem laukiem mēļoja un klaigāja: «Bazēns nāk! Bazēns nāk!» Jau no paša rīta tas bija daudzu sapnis. Pie katras jaunas vāciešu baterijas atklāšanas ļaudīm likās, ka viņi dzirdētu lielgabalus, kas ieradušies no Mecas. Saaicināja apmēram divpadsmit tūkstoš kareivju no dažādiem korjusiem un visiem ieroču veidiem; un mazā kolona zem mitreezu uguns uzvarīgi devās pa ceļu uz priekšu. Sākumā tas )ija lielisks skats: vīri, kas krita, neaizturēja sekotāju sparu; tā noskrēja gandrīz piecisimt metru ar patiesi neprātīgu drošsirdību. Bet drīz jau rindas kļuva retākas, pat visdrošsirdīgākie atkāpās. Ko iesākt pret lielumlielu pārsvaru? Tā bija tikai neprātīga karavadoņa pārdrošība, kurš negribēja padoties. Un ģenerālis Vimpfens ar ģenerāli Lebrēnu beidzot atradās vieni uz ceļa no Balanšas uz Bazeiju, kas nu galīgi bija jāatstāj. Tagad atlika tikai atkāpties uz Sedanu.

Pazaudējis no acīm ģenerāli, Delaheršs bija steigšus atgriezies uz rūpnīcu, domādams vienīgi par to, kā no jauna uzkāpt observatorijā, lai sekotu notikumiem iztālēm. Bet, kad viņš ieradās, uz brīdi viņu aizkavēja, jo vārtos viņš sastapa pulkvedi Vineiju, kuru bija atveduši puspaģībušu ar visu asiņaino zābaku, dārznieka ķerrā, uz siena. Pulkvedis stūrgalvīgi bija gribējis savākt kopā sava pulka atliekas, kamēr beidzot bija nokritis no zirga. Tūlīt viņu novietoja kādā istabā pirmajā stāvā, atsteidzās Burošs. Konstatējis tikai potītes iesprāgumu un izvilcis no brūces zābaka ādas drumslas, viņš apmierinājās ar brūces pārsiešanu. Viņš bija pavisam sašutis un izmisis un nokāpa lejā, kliegdams, ka labāk sev nogriezīšot kāju, nekā turpināšot izpildīt savu amatu tik netīros apstākļos, bez pienācīgā matcriala un palīgiem. Un tiešām, lejā vairs nezināja, kur novietot ievainotos, nolēma tos noguldīt uz laukuma zālē. Tur jau bija divas rindas ievainoto, kas vaidēja zem klajas debess un granatu lietus. Uz ambulanci atvesto ievainoto skaits pēc pusdienas pārsniedza jau ceturto simtu, un majors bija pieprasījis chirurgus, bet viņam atsūtīja no pilsētas tikai kādu jaunu ārstu. Viens viņš nepaguva visu, zondēja, grieza, zāģēja, šuva, sašutis un izmisis, redzēdams, ka vienmēr piegādā viņam vairāk darba, nekā viņš spēja paveikt. Zilberta, kurai no tik daudz asinīm un asarām bija kļuvis nelabi, apskurbusi no bailēm, palika pie sava tēvoča pulkveža, atstādama lejā veco Delaherša kundzi pasniegt dzert drudža kratītiem un noslaucīt mitrās sejas mirējiem.

Terasē Delaheršs žigli mēģināja noskaidrot stāvokli. Pilsēta bija cietusi mazāk, nekā varēja domāt, tikai Kasinas priekšpi!setā liels ugunsgrēks meta biezus, melnus dūmus. No Palatinata forta vairs nešāva, bez šaubām, aiz šāviņu trūkuma. Tikai Parīzes vārtos lielgabali vēl laiku pa laikam deva pa šavienam. Un tūlīt Delaheršs ievēroja, ka pils tornī no jauna izkārts baltais karogs, bet no kaujas lauka to laikam neredzēja, jo uguns turpinājās spēcīgāk nekā agrāk. Apkārtējie jumti aizsedza viņam Balānas ceļu, karaspēka kustībām viņš tur sekot nevarēja. Paskatījies tālskatī, kas bija palicis nostādīts, viņš uztvēra vācu galveno štābu, kuru bija redzējis tai pašā vietā jau pusdienas laikā. Pavēlnieks, mazais svina zaldātiņš, mazā pirkstiņa pus augstumā, kurā viņš domāja redzam Prūsijas ķēniņu, vienmēr vēl stāvēja savā tumšajā uniformā pārējo virsnieku priekšā, kuri pa lielākai daļai gulēja atlaidušies zālē, ar dzirkstošām uzšuvēm. Tur bija arī ārzemju virsnieki, adjutanti, ģenerāļi, galma maršali, prinči, visi ar tālskašiem, un visi jau kopš rīta kā teatra izrādē vēroja franču armijas nāves cīņu. Un briesmīgā drama gāja uz beigām.

No Marfē kalna mežiem apaugušās augstienes ķēniņš Vilhelms bija novērojis savu karapulku apvienošanos. Tas bija jau noticis, trešā armija viņa dēla, Prūsijas kroņprinča, vadībā, kurš bija nācis no Sen-Manžas un Fleņjē, ieņēma lllī augstieni, kamēr ceturtā, kuru komandēja Saksijas kroņprincis, pienāca caur Deņjī un Zivonu, apejot Garēnas mežu. Tādā veidā vienpadsmitais un piektais korpuss sniedza roku divpadsmitajam korpusam un gvardei. Un ārkārtīgā piepūle salauzt šo apli tai brīdī, kad tas noslēdzās, veltīgais un slavenais Margerita divizijas uzbrukums bija licis ķēniņam apbrīnā izsaukties: «Ak, šie drošsirdīgie ļaudis!»

Tagad matematiskais aplenkums, nenovēršamais aplenkums noslēdzās, knaibļu žokļi bija saslegušies, un ķēniņš ar vienu acu uzmetienu varēja pārskatīt bezgalīgo cilvēku un lielgabalu sienu, kas apņēma uzvarēto armiju. Ziemeļos aplenkums kļuva arvien ciešāks, atsviezdams bēgļus uz Sedanu, bateriju pastiprinātā ugunī, kuru nepārtrauktā rinda noslēdza apvārsni. Dienvidos uzvarētā Bazeija, tukša un drūma, turpināja degt, mezdama biezus dūmu un dzirksteļu mutuļus, kamēr bavarieši, ieņēmuši Balānu, vērsa savu lielgabalu stobrus pret pilsētas vārtiem no trīssimt metru attāluma. Un no kreisā krasta pārējās baterijas, kas bija novietotas Pon-Možī, Nuaijē, Frenuā, Vadlenkūrā un kas šāva bez apstājas jau stundas divpadsmit, dārdēja vēl diktāk, papildinot nepārejamo liesmu jostu gandrīz līdz ķēniņa kājām.

Noguris ķēniņš Vilhelms nolaida uz brīdi tālskati un turpināja raudzīties ar neapbruņotu aci. Saule nolaidās pār mežiem un 'rima pie pilnīgi skaidrām debesīm. Visa plašā ieleja bija kā ipzeltīta, tik spodras gaismas apskalota, ka pat mazākais sīkums parādījās savādā skaidrībā. Viņš saskatīja Sedanas mājas ar mazajiem, melnajiem logu šķērsojumiem, vaļņus, nocietinājumus, šo sarežģīto aizsardzības sistēmu, kuras šķautnes tagad tik spilgti bija redzamas. Tālāk apkārtnē viņš redzēja izkaisītos ciemus, svaigus un spodrus, līdzīgus spēļlietu mājiņām, Donšerī pa kreisi, kailas ielejas malā, Dūzī un Kariņanu pa labi, pļavās. Likās, ka Ardenu mežā varētu saskatīt kokus, kuru zaļums kā jūra sniedzās līdz robežai. Māsa ar saviem lēnajiem līčiem vakara virmojošā gaismā likās kā no smalka zelta. Un nežēlīgā, asiņainā kauja, skatīta no augstienes, saulei grimstot, pārvērtās jaukā ainavā: kritušie jātnieki, zirgi ar izgāztām iekšām jautri izraibināja Fluaņas augstieni; pa labi, no Zivonas puses, acis ielīksmoja atkāpšanās pēdējās sadursmes kā melnu punktu virpulis, kas jaucās un svaidījās, kamēr Ižas pussalā, pa kreisi, kāda bavariešu baterija ar saviem lielgabaliem, kas šķita sērkociņu lielumā, likās kā labi nostādīta mašīna, tik noteikti varēja sekot tās darbībai, kas noritēja ar pulksteņa mechanisma pareizību. Tā bija necerēta, zibensātra uzvara, un ķēniņam nebija nekādu sirdsapziņas pārmetumu pret šiem tik mazajiem līķiem, šiem ļaužu tūkstošiem, kas, likās, aizņēma mazāk vietas nekā putekļi ceļmalās, pret šo bezgalīgo ieleju, kur Bazeijas ugunsgrēki, cilvēku apkāve Illi augstienē, Sedanas briesmas šās skaidrās un jaukās dienas beigās nekavēja bezjūtīgo dabu būt skaistai.

Bet pēkšņi Delaheršs ieraudzīja kādu franču ģenerāli zilā uniformā, kurš virzījās augšup gar Marfē kalna nogāzi; viņš jāja uz melna zirga un viņam pa priekšu huzars ar baltu karogu. Tas bija ģenerālis Reijs, kam ķeizars bija uzdevis aiznest Prūsijas ķēniņam šādu vēstuli: «Mans augstais brāli, tā kā nebija man lemts mirt kopā ar maniem kareivjiem, man tikai atliek nodot savu zobenu Jūsu rnajestates rokās. Jūsu majestates padevīgais brālis Napoleons.»

Nebūdams vairs pavēlnieks un steigdamies pārtraukt cilvēku apkāvi, ķeizars nodeva sevi prūšiem, cerēdams mīkstināt uzvarētāju. Un Delaheršs redzēja ģenerāli Reiju apstājamies desmit soļus no ķēniņa, nokāpjam no zirga un nododam vēstuli. Viņš bija bez ieročiem, un viņam rokās bija tikai jājamā pātaga. Saule nogrima varenā, sārtā spožumā, ķēniņš nosēdās uz krēsla, atspiedās pret otru, ko balstīja kāds sekretārs, un atbildēja, ka pieņem zobenu un gaidīs virsnieku, ar kuru varētu pārrunāt par kapitulāciju.

VII

No visām ap Sedanu zaudētām pozicijām, no Fluaņas, 111) augstienes, Garēnas meža, 2ivonas ielejas, no Bazeijas ceļa tagad vēlās vesels vilnis pārbiedētu cilvēku, lopu un lielgabalu un plūda uz pilsētu. Šis cietoksnis, uz kuru nelaimīgā kārtā bija iedomājušies atbalstīties, vispārējās demoralizacijas un panikas brīdī kļuva par liktenīgi kļūmīgu kārdinātāju, šķietamu patvērumu un glābiņu bēgļiem, kas aizrāva līdzi pat visdrošsirdīgākos. Iedomājās, ka tur aiz tiem vaļņiem varēs izbēgt no briesmīgās artilērijas uguns, kas dunēja jau kopš divpadsmit stundām; nebija vairs ne sirdsapziņas, ne saprāta, dzīvnieks cilvēkā ņēma virsroku, tas bija instinkta ārprāts, kas traucās uzmeklēt kādu alu, kur ierakties un aizmigt.

Kad Moriss pie mazā mūra pakājes, apslacīdams ar svaigu ūdeni Zana seju, redzēja viņu atveram acis, viņš priecīgi iesaucās:

—   Ai mans nabaga zēn, es domāju, ka tu jau beigts! . . Un smags esi tu gan, to nesaku tev pārmezdams.

Zans bija vēl apskurbis, viņam likās, ka pamostas no miega. Tad viņš laikam saprata, atminējās, un divas lielas asaras noritēja pa viņa vaigiem. Tātad vārgais Moriss, kuru viņš mīlēja un kopa kā bērnu, savas draudzības aizrautībā bija atradis savās rokās tik daudz spēka, lai atnestu viņu šurp.

—   Ļauj, lai drusku apskatu tavu galvu.

Ievainojums bija pavisam niecīgs, vienkāršs matiem apaugušās ādas nospraukums, kas stipri bija asiņojis; asiņainie, salipušie mati tagad bija izveidojuši kā tamponu. Un viņš izvairījās to saslapināt ar ūdeni, lai brūce no jauna neatvērtos.

—   Tā, tagad tu esi apmazgāts un tev atkal cilvēka izskats .. . Pagaidi vēl, kamēr atrodu tev galvas segu.

Un, paņēmis, turpat blakus, kāda nonāvētā kareivja kepiju, viņš to saudzīgi uzlika galvā.

—   Taisni tavs lielums… Tagad, ja tu vari iet, mēs esam divi braši zēni.

Zans piecēlās sēdus, pakratīja galvu, lai pārliecinātos, ka tā turas cieši. Tikai galvaskauss vēl likās smags. Bet viss ies it labi. Un viņu pārņēma vienkārša vīra sirsnība, viņš apkampa Morisu un spieda to pie sirds, atrazdams tikai šos vārdus:

—   Ak, mans dārgais zēns, mans dārgais zens!

Bet prūši tuvojās, un aiz mūra vairs iigi nevareja kavēties. Leitnants Rošā ar saviem nedaudzajiem vīriem jau atkapas, sargādams karogu, ko apakšleitnants vēl vienmēr nesa paduse, zīdu aptinis ap karogkātu. Garais Lapuls varēja vēl pasniegties un šaut pāri mūra segumam, kamēr Pašs savii ieroci bija jau pakāris plecā, spriezdams, protams, ka tagad diezgan, ka tagad vajadzētu uzkost un gulēt. 2ans un Moriss, saliekušies, steidzas tos panākt. Ne šauteņu, ne patronu tiešām netrūka: vajadzēja tikai pēc tām noliekties. Viņi apbruņojās no jauna, jo visu bija pametuši tur lejā, somu un pārējo, kad vienam otrs bija jāuzvej savos plecos. Mūris turpinājās līdz Garenas mežam, un mazais pulciņš, cerēdams sevi glābtu, žigli aizskrēja aiz kādas mājas, pēc tam sasniedza kokus.

—   Nu! — sacīja Rošā, kura jaukā pārliecība par uzvaru vienmēr vēl bija nesalauzta, — mēs te drusku atpūtīsimies, pirms no jauna ejam uzbrukumā.

Jau ar pirmajiem soļiem visi juta, ka ieiet ellē, bet nevarēja atkāpties, vajadzēja iet cauri mežam, jo tas bija vienīgais virziens atkāpjoties. Tagad šis mežs bija briesmīgs, izmisuma un nāves mežs. Nojēgdami, ka atkāpšanās notiek pa šejieni, prūši apbēra mežu lodēm un granatām. Kā nikna vētra kapāja mežu, koki līgojās un stenēja, zariem lūstot. Granatas nocirta stumbrus, lapas bira no lodēm, likās, ka notriektie koki vaid, zari, no kuriem pilēja svaiga sula, krita kā raudādami. Tas bija kā saistīta pūļa izmisums, tūkstošām pie zemes saistīto būšu šausmas un kliedzieni, kuras nespēja bēgt zem mitreļezu šāviņiem. Nekad šausmas nav dvesušas tik baigi kā šai apšaudītajā mežā.

Morisu un 2anu, kuri bija savus biedrus panākuši, tūlīt pārņēma bailes, šeit starp lieliem kokiem varēja gan skriet. Bet lodes svilpoja un šķērsojās, un nebija iespējams noteikt to virzienu, lai aizsargātos, pārskrejot no viena koka pie otra. Divus vīrus nonāvēja, vienu ķēra mugurā, otram trāpīja sejā. Simtgadīgs ozols, ar granatas cauršautu stumbru, nogāzās Morisa priekšā ar varoņa traģisku majestātiskumu, visu ap sevi satriekdams. Un tai mirklī, kad jauneklis atlēca atpakaļ, pa kreisi no viņa milzīgs skābaržu koks, kuram kāda otra granata bija norāvusi zarojumu, lūza un sabruka kā baļķis baznīcas tornī. Kurp bēgt, kurp griezties? No visām pusēm krita zari; tā bija kā milzīga celtne, kas draud sabrukt un kur vienai telpai pēc otras ielūst, griesti. Kad viņi, glābdamies no lūstošiem kokiem, iebēga meža smalcē, 2anu tikko nesarāva divos gabalos kāds šāviņš, kas par laimi nesprāga. Tagad neatrisināmajā krūmājā viņi netika vairs uz priekšu. Tievie stiebri apvijās viņiem ap pleciem, garā zāle tinās ap kājām; pēkšņi viņi apstājās pie krūmiem kā pie sienas, kamēr ap tiem lidoja lapas, ko kapāja milzīgā izkapts, kas nopļāva mežu. Kāds cits kareivis, kuru pierē kā zibens ķēra lode, palika stāvot, iespiedies starp diviem jauniem bērziem. Smalces gūstā viņi reižu divdesmit juta paejam garām nāvi.

—   Pie joda! — sacīja Moriss, — dzīvi mēs ārā gan netiksim.

Viņš bija bāls, un viņu sāka kratīt trīsas; un dūšīgais 2ans,

kas vēl šorīt viņu bija drošinājis, arī pats nobāla, ledus aukstuma pārņemts. Tās bija bailes, briesmīgas bailes, kas pielipa un bija nepārvaramas. Atkal viņus sāka dedzināt lielas slāpes, nepanesams sausums mutē, rīkle sāpīgi aizrāvās kā sažņaugta. Visam pievienojās nelabums un spiediens pakrūtē, kamēr viņu kājas, likās, badīja ar adatām. Un šais tīri fiziskās baiļu sāpēs, kad galvu viņiem spieda kā žņaugos, viņi redzēja virmojam tūkstošiem melnu punktu, it kā varētu saskatīt garām lidojam ložu mākoni.

—   Nolādēts liktenis! — stomījās 2ans, — tas ir nepatīkami būt te klāt, lai ļautu citu labā sev iedauzīt galvaskausu, kad tie kaut kur mierīgi kūpina savas pīpes.

Apskurbis un apjucis Moriss piebilda:

—  Jā, kāpēc jācieš man, bet nevis kādam citam?

Tā bija cilvēka «es» sacelšanās, vienpatņa egoistisks niknums, kas negrib uzupurēties sugas labā un iet bojā.

—   Un vēl ja zinātu, kāds visam tam saprāts, kam tas der! — piebilda 2ans.

Tad viņš pacēla acis un paskatījās uz debesīm:

—   Turklāt vēl šī cūcīgā saule negrib laisties zemē. Kad tā noies un klat būs nakts, varbūt tad pārstās kauties!

Jau ilgāku laiku viņš nezināja vairs, cik pulkstenis, viņam nebija pat laika nojēgas; vērojot lēno saules grimšanu, viņam likās, ka tā apstājusies tur, pāri mežiem upes kreisajā krastā, un vairs nekustas. Un tā nebija pat gļēvulība, tā bija pavēlīga prasība, kas pieauga, nedzirdēt vairs granatas un lodes, aiziet projām, iespiesties zemē, nekā vairs nejust un nezināt. Bez cilvēciskās cieņas, bez godkārīgās tieksmes izpildīt savu pienākumu biedru priekšā būtu jāzaudē galva un pret savu gribu jāmetas bēgt.

Tomēr Moriss un 2ans no jauna aprada ar stāvokli, un pēc galēja nervu sasprindzinājumā iestājās īpatnēja neapziņa un skurbums, kas īstenībā bija drošsirdība. Beidzot viņi, ejot caur nolādēto mežu, vairs pat nesteidzās. Pa to laiku briesmas šai apšaudīto koku tautā bija vēl pieaugušas, un tie krita, stavedami savās vietās, uz visām pusēm kā nekustīgi, milzīgi kareivji. Zem lapu juma, maigā, zaļganā pusgaismā, noslēpumainu, sunam klātu patvertņu dziļumā dvašoja varmācīga nāve. Vientuļie avoti bija apgānīti, mirēji gārdza savās nāves mokās pat visattālākos kaktos, kurp līdz šim tikai mīlas pāri bija aizmaldījušies. Kareivis, kuram lode izskrēja cauri krūtīm, paguva iekliegties «ievainots» un nedzīvs nokrita uz sejas zemē. Kāds cits, kuram patlaban granata bija sadragājusi abas kājas, turpināja smieties, neapzinādamies ievainojuma svarīgumu, domādams, ka vienkārši atsities pret kādu koka sakni. Citi ar cauršautiem locekļiem, nāvīgi ievainoti, vēl runāja un skrēja vairākus metrus, pirms sabruka pēkšņos krampjos. Visdziļākie ievainojumi pirmajā brīdī bija tikko jūtami, un tikai vēlāk sākās briesmīgās sāpes, izpauzdamās kliedzienos un asarās.

Ak šis noziedzīgais, sakapātais mežs, kas pamazām starp mirstošu koku vaidiem pildījās ar ievainoto izmisušām vaimanam! Kāda ozola piekājē Moriss un Zans ieraudzīja zuavu ar izgāztām iekšām, kas kliedza nepārtraukti kā aizkauts dzīvnieks. Tālāk kāds bija liesmās: viņa zilā josta dega, liesma sniedzās līdz bārdai un to aizdedzināja; bez šaubām, bija ievainots mugurkauls, un, nevarēdams kustēties, viņš raudāja rūgtas asaras. Tālāk kāds kapteinis ar atrautu kreiso roku un līdz gurnam sašautu labo sānu gulēja uz vēdera un vilkās uz elkoņiem, lūgdams griezīgā un baigā balsī, lai viņu aiz līdzjūtības nobeidz. IJn daudzi, daudzi citi vēl cieta neganti, izkaisīti pa zāļainām tekām tik lielā skaitā, ka bija jāuzmanās, lai viņus garām ejot nesamītu. Bet ievainotie un kritušie vairs neskaitījās. Biedri, kuri krita, tika pamesti un aizmirsti. Pat neatskatījās atpakaļ. Tas bija liktenis. Kādam citam, varbūt sev pašam!

Kad sasniedza mežmalu, pēkšņi atskanēja kliedziens:

—   Šurp, pie manis!

Tur kliedza apakšleitnants, karoga nesējs, kuru lode bija ievainojusi kreisajā plaušā. Viņš bija pakritis un spļāva asinis ar pilnu muti. Un, redzot, ka neviens neapstājas, viņam bija vēl spēka saņemties un izkliegt:

—   Pie karoga!

Ar vienu lēcienu Rošā bija viņam klāt, paņēma karogu, kura kāts bija ielauzts, kamēr apakšleitnants, spļaudams asiņainas putas, murmināja:

—   Ar mani ir beigas. Nu kam es deru? Bet glābiet karogu!

Un viņš palika viens, sāpēs locīdamies uz sūnām šai jaukajā meža stūrī, izplēsdams zāli ar krampjos savilktiem pirkstiem un vēl stundām ilgi gārgdams sasprengtām krūtīm.

Beidzot viņi no šā šausmu meža izkļuva. Bez Morisa un Zana mazajā vadā palika tikai leitnants Rošā, Pašs un Laputs. Gods, kas bija nozudis, tagad iznāca no biezokņa un ar tauri plecos skrēja, lai panāktu biedrus. Un tiešām bija īsts atvieglojums, kad viņi atradās klajā laukā, kur varēja brīvi uzelpot. Šai ielejas pusē ložu svilpošana bija aprimusi, granatas vairs nekrita.

Kādas lauku mājas vārtu priekšā pēkšņi viņi izdzirda lāstus un ieraudzīja saniknotu ģenerāli zirgā, kas sviedros garoja. Tas bija ģenerālis Burgen-Defeijs, viņu brigādes komandieris, putekļiem klāts, nomocīts un noguris. Viņa platā, sārtā uzdzīvotāja seja pauda izmisumu par katastrofu, kuru viņš uzlūkoja kā personīgu nelaimi. Kopš rīta viņa kareivji nebija viņu redzējuši. Bez šaubām, viņš kaujas laukā bija apmaldījies, meklēdams savas brigādes atliekas, ļoti spējīgs likt sevi nonāvēt savā niknumā pret šīm prūšu baterijām, kas iznīcināja ķeizarvalsti un viņa, Tijeriju galmā ieredzēta virsnieka, dzīves laimi.

—   Deviņi pērkoni! — viņš kliedza, — vai tiešām nav vairs neviena cilvēka, kas varētu dot paskaidrojumus šai nolādētajā apgabalā!

Mājas apdzīvotāji laikam bija aizbēguši meža biezoknī. Beidzot durvīs parādījās kāda ļoti veca sieviete, aizmirsta kalpotāja, kura savu slimo kāju pēc bija še palikusi kā pienaglota.

—   Ei, māmuļa, panāc šurp! Kur atrodas Beļģija?

Viņa to uzlūkoja kā apjukusi, kā neizpratnē. Tad viņš pilnīgi zaudēja savaldīšanos, aizmirsa, ka griezies pie zemnieces, un kliedza, ka viņam neesot nekādas patikas atgriezties atpakaļ uz Sedanu, lai ļautu sevi cilpā sagūstīt kā ķivuli, ka viņš gribot bēgt taisni no kaujas lauka pāri robežai un tūlīt uz vietas! Bija pienākuši klāt kareivji, kuri to dzirdēja.

—Bet, mans ģeneral, — sacīja kāds seržants, — nav vairs iespejams cauri likt, prūši ir jau visur… Bēgt varēja vēl šorīt.

Tiešām, stāstīja, ka dažas nodaļas atdalījušās no saviem pulkiem, pārgājušas pāri robežai, nemaz to negribot, citām atkal velak bija izdevies drošsirdīgi izlauzties cauri ienaidnieku rindām, kamēr aplenkums vēl nebija pilnīgi nobeigts.

Ģenerālis sašutis raustīja plecus.

—   Paklausieties, ar tādiem brašiem zēniem kā jūs var tikt tur, kur gribas!… Es taču atradīšu piecdesmit krietnus zēnus, kuri būtu ar mieru sev atļaut galvu iedauzīt.

Tad viņš atkal jautāja vecajai zemniecei:

—   Pie joda! Atbildiet taču, māt, kur ir Beļģija?

Šoreiz viņa bija sapratusi. Viņa izstiepa savu izkaltušo roku uz lielo mežu pusi.

—   Tur, tur lejā!

—   Hm? Ko jūs runājat? Tās mājas, kas redzamas lauku gala?

—   O, tālāk, daudz tālāk! Tur, pavisam tur lejā.

Pēkšņi ģenerālis gandrīz nosmaka aiz sašutuma.

—        Riebīgs, nolādēts novads! Nekā te nevar saprast… Beļģija bija tepat tuvumā, bija jāuzmanās, lai tur neviļus neieklūp, un tagad, kad tu vēlies turp, tās te vairs nav… Nē, nē! Tas ir par daudz. Lai viņi māni ņem, lai dara ar mani, ko grib, es eju gulēt!

Mudinādams savu zirgu un lēkdams seglos kā dusmu vēja piepūsts ādas maiss, viņš aizjoņoja uz Sedanas pusi.

Ceļš nogriezās lejā uz Fon-de-Zivonas priekšpilsētu, starp diviem pakalniem, no kurienes, ar mazām mājiņām un dārziem gar abām pusēm, kāpa pret mežu. Patlaban ceļu pārplūdināja tāds bēgošo kareivju pūlis, ka leitnants Rošā ar Pašu, Lapulu un Godu atradās kā ieslēgti krustceļos pie kādas viesnīcas. Žans un Moriss ar pūlēm pievienojās. Un visi bija ļoti pārsteigti, izdzirduši kāda dzērāja rupjo balsi, kas viņus uzrunāja:

—   Rau, kāda satikšanās! Oho, biedri! Tā tik ir satikšanās!

Viņi pazina Suto, kas viesnīcas apakšstāvā bija izliecies pa

vienu no logiem. Viņš bija stipri iereibis un turpināja žagodams:

—       Sakiet, netielējieties, ja jums slāpst… Te vēl kas biedriem būs atrodams.

Ar neveiklu kustību pāri plecam viņš pasauca kādu no dzertuves iekšienes.

—   Panāc, sliņķi, šurp!… Dod šiem kungiem iedzert… <

Tas bija Lubē, kas savukārt parādījās, katrā rokā pa pilnai

pudelei turēdams un priecīgi tās cilādams. Viņš bija mazāk iereibis nekā pirmais un izkliedza savā Parīzes lielībnieka balsī ar deguna pieskaņu kā saldūdens iznēsātājiem tautas svētkos:

—        Pie atspirdzinājumiem, pie atspirdzinājumiem, kas vēlas dzert!

Viņi nebija redzēti kopš tā laika, kad bija aizgājuši, lai aiznestu uz ambulanci seržantu Sapēnu. Bez šaubām, pēc tam viņi bija klīduši apkārt, rūpīgi izvairīdamies no vietām, kur granatas krīt. Un beidzot viņi bija atraduši patvērumu šai izlaupītajā viesnīcā.

Leitnants Rošā noskaitās:

—  Pagaidiet, banditi, es jums rādīšu uzdzīvot, kamēr mēs visi esam nāves mokās.

Bet Šūto rājienu neievēroja.

—  Ak tu, vecais āksts! Leitnantu vairs nav, ir tikai brīvi cilvēki … Vai prūši nav tevi vēl diezgan apstrādājuši, ka tev vēl nepietiek?

Leitnants Rošā bija jāattur, lai viņš Šūto neiedauzītu galvu. Bez tam pats Lubē, ar savām pudelēm rokās, centās nodibināt mieru.

—   Lai paliek! Nevajag plēsties savā starpā, esam taču brāļi.

Un, griežoties pie saviem pulka biedriem Lapula un Paša, piebilda:

—   Neesiet taču ķivuļi! Ienāciet, lai jums rīkles izskalo!

Brīdi Lapuls vilcinājās, neskaidri apzinādamies, ka tas būs

nekrietni, uzdzīvot, kad tik daudz nabaga zēnu badā vai mēli aprij. Bet viņš bija tik nonīcis, tik noguris aiz bada un slāpēm! Tad viņš pēkšņi izšķīrās, ne vārda neteicis, ar vienu lēcienu iegāja dzertuvē, pa priekšu bīdīdams Pašu, kas arī bija iekārdināts un klusēdams padevās. Un viņi vairs neiznāca.

—  Laupītāju banda! — Rošā lamājās. — Tos visus vajadzētu nošaut!

Tagad pie viņa palika tikai Zans, Moriss un Gods, un visus četrus, nevērojot viņu pretošanos, aizrāva bēgļu straume, kas pārplūdināja ceļu. Drīz jau viņi bija tālu no viesnīcas. Tā bija bēgšana, kas kā netīrs vilnis vēlās pretī Sedanas nocietinājumiem, līdzīgi negaisam, kas kalnos aiznes ielejā kaudzēm dubļus un oļus. No visām apkārtējām augstienēm, pa visām apvidus gravām, pa Fluaņas ceļu, pa Pjermontu, pa kapsētu, no Marsa Laukuma, tāpat pa Fon-de-Zivonu vēlās cilvēku masas nepārtraukti pieaugošā panikā. Un ko šiem nožēlojamajiem cilvēkiem varēja pārmest, kas jau kopš divpadsmit stundām nekustīgi bija stāvējuši zem postošās, neredzamās ienaidnieka uguns, pret kuru viņi neko nevarēja iesākt? Patlaban baterijas viņus apšaudīja no priekšas, no sāniem un no muguras, pie kam uguns savilkās arvien ciešāk, jo vairāk armija atkāpās pret pilsētu; šāva tieši masā, cilvēku ķermeņu jūklī, kas bija saslaucīts šai noziedzīgajā nevietā. Daži septītā korpusa pulki, sevišķi no Fluaņas puses, atkāpās diezgan labā kārtībā. Bet Fon-de-Živonā nebija vairs ne rindu, ne komandieru, apjukušie karapulki no dažādām vienību atliekām, zuavi, tirkosi, strēlnieki, kājnieki, vairums bez ie/očiem, saplēstās un netīrās uniformās, melnām rokām un sejām, asinīm pieplūdušām acīm, kas līda ārā no dobuļiem, sapampušām mutēm, uztūkušām lamu vārdus izkliedzot, — visi tie apjukumā bēga. Šad tad kāds zirgs bez jātnieka izdrāzās cauri, mīdīdams kareivjus un izplatīdams visapkārt šausmas. Tad traka jonī aiztrauca garām lielgabali, atsevišķas baterijas un artileristi, kā reibuma aizrauti, dragaja cilvēkus, pat nebrīdinot. Un ganāmpulka mīdīšanās nerima, sānu pie sāna, cieši pūlī, tā bija īsta masu bēgšana, kur robu tūlīt piepildīja, steidzoties instinktivi nokļūt tur lejā, patvērumā, aiz kadas sienas.

Zans no jauna pacēla galvu un pagriezās pret rietošo sauli. Cauri biezajiem putekļiem, ko sacēla cilvēku kājas, spīdekļa stari vēl atmirdzēja nosvīdušās sejās. Laiks bija jauks, debess apbrīnojami zila.

—   Cik nelāgi, — viņš atkārtoja, — šī cūcīgā saule tomēr negrib nogrimt.

Pēkšņi Moriss ieraudzīja kādu jaunu sievieti, kura bija piespiesta pie kādas sienas, kur pūlis draudēja viņu sadragāt, un pārsteigts pazina viņā savu māsu Henrieti. Kādu mirkli viņš to uzlūkoja kā apmulsis. Viņa nelikās pārsteigta un sāka runāt, pirmā.

—   Viņi to nošāva Bazeijā … Jā, es biju tur klāt… Un, tā kā es vēlos, lai līķi man izdod, man ir savs nodoms…

Viņa neminēja ne prūšus, ne Veisu. Katram taču vajadzēja saprast. Un tiešām, Moriss saprata. Viņš dievināja māsu, viņam izlauzās raudas:

—   Mana mīļā nabadzīte!

Ap pulksten diviem, kad Henriete bija atguvusi samaņu, viņa bija atradusies Balānā, kādā virtuvē pie nepazīstamiem ļaudīm, galvu nokārusi par galdu, raudājusi. Bet viņas asaras drīz aprima. šai klusajā, trauslajā sievietē jau pamodās varone. Ne no kā viņa nebijās, viņas dvēsele bija stipra un nelokāma. Savās bēdās viņa domāja tikai par to, kā dabūt sava vīra līķi, lai to apbedītu. Viņas pirmais nodoms bija vienkārši atgriezties uz Bazeiju. Visi viņu atrunāja, pierādīja, ka tas ir pilnīgi neiespējami. Beidzot viņa nolēma atrast kādu cilvēku, kas viņu pavadītu vai uzņemtos spert šai lietā nepieciešamos soļus. Viņa izvēlējās savu brālēnu, kādreizējo galvenās cukurfabrikas vicedirektoru Senā, pie kura Veiss toreiz strādāja par ierēdni. Viņas vīru tas ļoti bija cienījis un neatteiksies palīdzēt. Kopš diviem gadiem, tūlīt pēc tam, kad viņa sieva bija saņēmusi kādu mantojumu, viņš bija nometies uz dzīvi skaistā īpašumā «Ermitažā», kas ar savām terasēm pacēlās netālu no Sedanas, viņpus Fonde-Zivonas. Un patlaban Henriete bija ceļā uz «Ermitažu», pārvarot šķērš|us, ar katru soli spiesta apstāties, pastāvīgās briesmās, jo viņu varēja samīt kājām un nonāvēt.

Moriss, kurarn viņa īsumā bija savu nodomu paskaidrojusi, tam piekrita.

—   Brālēns Dibreijs vienmēr bija pret mums labs… Viņš tev palīdzēs…

Tad Morisam pašam ienāca prātā kāda doma. Leitnants Rošā gribēja izglābt karogu. Kāds jau bija izteicis priekšlikumu, karogu sagriezt un aiznest to pa gabalam zem krekla vai atkal ierakt to pie kāda koka zemē, atzīmējot vietu, lai vēlāk būtu iespējams izrakt. Bet karogu sagriezt vai apbedīt kā mironi, — tas žņaudza viņiem sirdis. Labprāt viņi būtu izdomājuši ko citu.

Kad Moriss ieteica karogu novietot pie kāda uzticama cilvēka, kas to paslēps un, ja vajadzēs, aizstāvēs līdz dienai, kad neskartu to atdos atpakaļ, visi šo priekšlikumu pieņēma.

—   Nu labi, — atsāka jaunais cilvēks, griezdamies pie savas māsas, — mēs iesim palūkot, vai Dibreijs ir «Ermitažā». Katrā gadījumā es tevi vairs neatstāšu.

Nebija viegli tikt ārā no pūļa. Viņiem tas izdevās, metoties pa kādu izbrauktu ceļu, kas gāja kalnā pa kreisi. Tā viņi nonāca īstā taku un ieliņu jucekli, kādā priekšpilsētā, kur sakņu dārzi, vasarnīcas un mazi īpašumi jaucās cits ar citu; un šīs takas, ieliņas vijās starp mūriem, ar pēkšņiem pagriezieniem stūros izbeidzās bez izejas: apbrīnojama nometne tuvcīņai, kakti, kur desmit vīri stundām ilgi varēja aizstāvēties pret veselu pulku. Te jau uzliesmoja šāvieni, jo šī priekšpilsēta pārvaldīja Sedanu, un prūšu gvarde jau tuvojās no ielejas otras malas.

Kad Moriss un Henriete, citu pavadīti, nogriezās pa kreisi un tad pa labi, starp diviem nebeidzamiem mūriem, pēkšņi viņi nonāca «Ermitažas» plaši atvērto vārtu priekšā. Īpašums ar savu nelielo parku pacēlās trijās plašās terasēs, un uz vienas no tām atradās dzīvojama māja, liela, četrstūraina ēka, uz kuru veda simtgadīgām gobām apstādīta gatve. Iepretim, aiz šaurās un dziļās gravas, gar meža malu bija vēl citi līdzīgi īpašumi.

Redzot durvis plaši atvērtas, Henriete uztraucās.

—   Viņu te vairs nav, viņi būs aizbraukuši.

Tiešām Dibreijs jau vakar bija nolēmis aizvest savu sievu un bērnus uz Bujonu, noteikti paredzēdams nelaimi. Tomēr māja nebija tukša, jau no tālienes starp kokiem bija manāma dzīva kustība. Iedrošinājusies spert soli lielajā gatvē, jaunā sieviete atkāpās, prūšu kareivja līķi ieraudzījusi.

—   Pie joda! — iesaucās Rošā, — te jau kāvušies?

Ziņkārīgi visi tagad traucās uz dzīvojamo māju, un tas, ko viņi ieraudzīja, noskaidroja visu: apakšstava durvis un logi bija iedauzīti ar šauteņu laidēm, izlaupīto istabu durvis rēgojās plaši atvērtas, kamēr ārā izmestās mēbeles gulēja terases zvirgzdos turpat pie ieejas. Te bija visas debesszila salona mēbeles, dīvāns un divpadsmit atzveltnes krēsli, uz labu laimi juku jukām sagrūsti ap apaļo galdu, kura baltais marmors bija sadauzīts. Aiz ēkam un pa gatvi skraidīja zuavi, strēlnieki, ierindas kareivji, citi no juras infanterijas un raidīja šāvienus uz mazo mežiņu iepretim, viņpus ielejas.

—   Mans leitnant, — zuavs paskaidroja Rošā, — tie ir netīrie prūši, kurus mēs pārsteidzām, kad viņi gatavojās visu še izpostīt. Jūs redzat, mēs ar viņiem norēķinājāmies… Tomēr šie nelieši nāk no jauna desmit pret vienu, nekas labs nebūs.

Trīs citi prūšu līķi gulēja izstiepušies terasē. Kamēr Henriete tos stīvi uzlūkoja, bez šaubām, domādama par savu vīru, kas viņai arī gulēja tur lejā, izķēmots, asinīs un putekļos, kāda lode, pavisam tuvu viņas galvai, ieurbās aiz viņas kokā. Zans pieskrēja klat.

—   Nepalieciet šeit! … Ātri, ātri paslēpieties mājā!

No ta brīža, kad viņš to bija ieraudzījis tā pārvērtušos, bēdu nomāktu, viņš uzlūkoja to ar līdzjūtības pilnu sirdi, atminēdamies, kāda tā bija viņudien, ar savu labas namamātes smaidu. Sakumā viņš neatrada vārdu, ko viņai sacīt,, nezinādams pat, vai viņa to vēl pazina. Viņš labprāt viņas laba būtu uzupurējies, lai atgrieztu viņa mieru un prieku.

—   Gaidiet mūs šai mājā .. . Tiklīdz būs kādas briesmas, mēs pratīsim jūs glābt no parka augšpuses.

Bet viņa vienaldzīgi pamāja:

—   Kālab?

Tomēr arī brālis viņu mudināja, un viņai bija jāuzkāpj pa kapēm un brīdi jāapstajas priekšistabas galā, no kurienes viņa parredzeja gatvi. Kopš ša mirkļa viņa novēroja kauju.

Aiz vienas no pirmajām gobām nostājās Moriss un Zans. Simtgadīgie stumbri ar savu milzīgo apmēru viegli deva patvērumu diviem cilvēkiem. Tālāk signalists Gods pievienojās leitnantam Rošā, kas karogu bija stūrgalvīgi paturējis pie sevis, nevēlēdamies to nevienam uzticēt; un viņš to bija atslējis turpat pie koka, kamēr raidīja šāvienus. Aiz katra koka bija kareivji. Zuavi, strēlnieki, juras infanteristi slēpās no viena gatves gala līdz otram, pastiepdami galvas, tikai lai šautu.

Iepretim mazajā mežiņā prūšu 6kaits, likās, arvien pieauga, jo apšaudīšanās kļuva arvien stiprāka. Neviens nebija redzams,, tikai reti kāds pavīdēja uz brīdi, pārlecot no viena koka pie otra. Strēlnieki aizņēma arī kādu vasarnīcu ar zaļiem slēģiem un raidīja šāvienus no apakšstāva pusatvērtajiem logiem. Bija ap pulksten četriem, kanonade kļuva gausāka un pamazām aprima, bet šeit vēl vienmēr turpināja nonāvēt, it kā tā būtu kāda personīga ķilda, šai atstātajā vietā, no kurienes nevarēja redzēt pils tornī uzvilkto balto karogu. Līdz pat melnai naktij, nevērojot pamieru, atsevišķos kaktos sīvi cīnījās tālāk; Fon-de-Zivonas priekšpilsētā un Pti-Pon kvartala dārzos apšaudīšanās turpinājās.

Ilgi turpināja no vienas ielejas malas apbārstīt lodēm otru. Laiku pa laikam krita kāds vīrs ar cauršautām krūtīm, kurš bija tik neapdomīgs un atstāja paslēptuvi. Gatvē atkal bija trīs kritušie. Kāds ievainotais, gulēdams uz sejas, briesmīgi krāca, bet neviens nedomāja iet viņu apgriezt apkārt, lai atvieglotu nāves mokas.

Atskatījies, Zans pēkšņi ieraudzīja Henrieti, kas mierīgi bija pienākusi un, apgriezusi nelaimīgo uz muguras, palika viņam zem galvas kā spilvenu kādu somu. Viņš aizskrēja un aizveda viņu aiz koka, kur abi ar Morisu bija patvērušies.

—   Vai gribat, lai jūs nonāvē?

Viņa, likās, neapzinājās savu neprātīgo pārdrošību.

—   Bet nē… Man vienai pašai priekšnamā bail. Es labāk palikšu te ārā.

Un viņa palika pie viņiem. Viņi lika tai apsēsties pie savām kājām, pret koku, kamēr turpināja Izšaut pēdējās patronas, pa labi, pa kreisi tādā niknumā, ka nogurums un bailes izgaisa. Viņus pārņēma pilnīga neapziņa, viņi rīkojās vairāk tikai mechaniski, ar tukšu galvu, zaudēdami pat pašaizsardzības instinktu.

—   Paskaties, Moris! — sacīja pēkšņi Henriete, — vai tas nav kāds prūšu gvardes kareivis, šis mironis mūsu priekšā?

Jau kādu brīdi viņa novēroja vienu no līķiem, kuru ienaidnieks te bija pametis, druknu prūsi ar lielām ūsām, kurš gulēja uz sāniem terases zvirgzdos. Dažus soļus no viņa gulēja bruņucepure ar pārrautu siksniņu. Un tiešām mironim bija gvardes uniforma: tumšpelēkas bikses, zils svārks ar galoniem, satītais mētelis šķērsām pāri krūtīm.

—   Es tev apgalvoju, viņš ir no gvardes.. . Man mājās ir kāda ģīmetne. Un tad vēl fotogrāfijā, ko brālēns Ginters mums atsūtīja . . .

Viņa apklusa un, pirms viņu paguva atturēt, mierīgi piegāja klāt mironim. Noliecās.

—   Zīme ir sarkana, jā! — viņa izsaucās, — es varēju derēt.

Viņa atgriezās, kamēr ložu krusa tai spindza gar ausīm.

—        Jā gan, zīme ir sarkana, tas bija liktenīgi… Brālēna Gintera pulks.

No šā brīža ne Moriss, ne 2ans nevarēja viņu atturēt, lai tā paliktu nekustīgi aiz koka. Viņa kustējās, izstiepa uz priekšu galvu, katrā ziņā gribēja paskatīties pāri uz mežiņu, it kā kādas neatvairāmas domas pārņemta. Viņi turpināja šaut, atbīdīdami Henrieti ar celi, kad viņa par daudz atklājās. Prūši, bez šaubām, jutās jau pietiekami lielā skaitā, lai dotos uzbrukumā, viņi jau parādījās pūlī, starp kokiem izplūzdami, un cieta briesmīgus zaudējumus, jo katra franču lode nogāza pa cilvēkam.

—        Rau, tas varbūt ir jūsu brālēns! — teica Zans… — Tas virsnieks, kas iznāca tur iepretim no mājas ar za|iem slēģiem.

Tiešām, tur stāvēja kāds kapteinis, kuru varēja pazīt pēc viņa mundiera zeltītās apkakles un zelta ērgļa, kas atspīdēja vakara saules slīpajos staros pie bruņucepures. Bez uzplečiem, zobenu rokā, viņš sausā balsī izkliedza pavēli; ,un attāiums bija tik mazs, tikko kādi simt metri, ka Henriete ļoti skaidri varēja saredzēt viņa tievo augumu, sārto, skarbo seju ar gaišām, mazām Osiņām.

Henriete viņu pētīja vērīgiem skatieniem.

—       Tas tiešām ir viņš, — sacīja viņa bez pārsteiguma. — Tagad es viņu pazīstu ļoti labi.

Ar neprātīgu izteiksmi sejā Moriss jau tēmēja uz viņu.

—   Brālēns! … Deviņi pērkoni! Viņš samaksās par Veisu.

Bet Henriete drebēdama bija piecēlusies un šauteni novirzījusi

sānis, tā ka lode aizlidoja gaisā. (

—       Nē, nē, ne starp radiniekiem, ne starp ļaudīm, kuri viens otru pazīst… Tas ir šausmīgi!

Atkal viņa bija sieviete; nokritusi aiz koka, viņa sāka rūgti raudāt. Viņu pārņēma bailes, viņā bija tikai šausmas un sāpes.

Rošā pa to laiku triumfēja. Nedaudzie kareivji ap viņu, kurus viņš uzmundrināja ar savu pērkona balsi, ieraudzījuši prūšus, atklāja tik dzīvu uguni, ka tie atkāpās, atgriezdamies atpakaļ nelielajā mežiņā.

—       Turieties stipri, mani bērni! Neatlaidieties! … Rau, šie gļēvuļi bēg! Mēs ar viņiem norēķināsimies!

Un viņš bija līksms un, likās, bija atguvis atkal savu lielo ticību uzvarai. Nekādas sakāves nebija. Tā saujiņa cilvēku

viņam iepretim, ta bija vācu armija, ko viņš ar vienu rāvienu pieveiks, pie tam it viegli. Viņa lielais, kalsnējais stāvs, viņa garā, kaulainā seja ar līko degunu, kas noliecās pār asi veidoto, bet labsirdīgo muti, smējās lielīgā labsajūtā; tas bija veterāns, kas pasauli uzvarējis, ar savu mīļāko pie vīna pudeles sēdēdams

—   Pie velna! Mēs, mani bērni, šeit esam tikai tādēļ, lai tiem sadotu pa ādu … Un citādi tas nevar beigties. Hm? Mums būtu ļoti jāpārvēršas, lai mūs sakautu! … Sakaut? Vai tas ir iespejams? Vēl mazu piepūli, mani bērni, un viņi bēgs kā zaķi!

Viņš auroja, vaibstījās, savā neapziņā drošsirdīgais vīrs, ta ka kareivji kļuva jautraki Iidz ar viņu. Pēkšņi viņš kliedza:

—   Ar celi pa pakaļu!… Ar celi pa pakaļu līdz pašai robežai! Uzvara, uzvara!

Bet tai brīdī, kad ienaidnieks viņpus ielejas, kā likās, tiešām atkapās, sākas briesmīga apšaudīšanas pa kreisi. Ta bija vācu mūžīgā apiešanas kustība, vesela gvardes nodaļa bija viņus apgājusi caur Fon-de-2ivonu. No šā brīža «Ermitažas» aizstāvēšana kļuva neiespējama, ducis kareivju, kas aizstāvēja vel terases, atradās starp divām ugunim, viņiem draudēja briesmas tikt nogrieztiem no Sedanas. Kareivji krita, uz brīdi iestājās galīgs apjukums. Jau prūši kāpa pāri parka mūrim, tuvojas pa gatvēm tik lielā skaitā, ka sākās durkļu cīņa. Sevišķi briesmīgu darbu darīja kāds zuavs ar kailu galvu, saplēstā vamzī, skaists vīrs ar melnu bārdu; viņš dūra krūtīs, tā ka tās nobrakšķēja, sašļuka caurdurtie vēderi, ar viena asinīm sarkano durkli noslaucīja otra sānos, un, kad durklis salūza, viņš turpināja ielauzt galvas ar šautenes laides belzieniem; un kad nepareizs solis viņu galīgi atbruņoja, pielēca pie rīkles kādam lielam prūsim ar tādu lēcienu, ka, nāvīgi saķērušies, abi novēlās pa zvirgzdiem līdz virtuves ielauztajām durvīm. Starp parka kokiem, zāļainā laukuma stūros, risinājās kauja, un kritušie krājās kaudzēm. Visniknāk trakoja kauja pie ieejas ap debesszilo dīvānu un atzveltnes krēsliem, kur cilvēki ka ārprātīgi soja attālumā šāva viens otram sejā, saplosīja viens otru nažiem un, ja nebija nažu, lai uzšķērstu krūtis, plosīja zobiem un nagiem.

Un arī Godu, kuram sejā bija tādas sāpes kā cilvēkam, kas pārcietis bēdas, par kurām nekad nerunā, arī viņu pārņēma neprātīga varonība. Šai bojā ejā, labi zinādams, ka rota ir iznīcināta, ka neviens cilvēks nevarēja nākt uz viņa signālā saucieniem, viņš tvēra savu tauri, pielika pie lūpām un pūta «pulcēties» ar tādu vētrainu elpu, ka likās, viņš grib celt augšā miroņus.

Pieskrēja prūši, nn viņš nekustējās un pūta vēl skaļāk, ar visu sparu. Vesels ložu spiets nogāza viņu zemē, un viņa pēdējais <‘Ipas vilciens aizlidoja ar taures skaņām, kuras lika nodrebēt debesīm.

Rošā stāvēja, nevarēdams saprast; viņš nebija ne pakustējies, lai bēgtu. Gaidīja un stomījās:

—   Nu, kas tad tas, kas tad tas?

Tas viņam nenāca prātā, ka viņi atkal ir uzvarēti. Viss jau mainās, pat kaujas veids. Vai tie ļaudis viņpus ielejas nevarēja uzgaidīt, līdz tos uzvar? Kauj tos, cik gribi, viņi nāk vienmēr no jauna. Vai tas nebija muļķīgs karš, kur desmit sanāk, lai iznīcinātu vienu, kur ienaidnieks parādījās tikai vakarā, pēc tam kad ar apšaudīšanu veselu dienu pretinieku spiedis atkāpties? Apstulbis, apmulsis, nekā līdz šim no visas kaujas gaitas nesapratis, viņš jutās apņemts tin aizrauts no kādas augstākas varas, kurai viņš vairs nepretojās, lai gan savā stūrgalvībā mašīnali atkārtoja:

—   Dūšu, mani bērni, uzvara nāk!

Ar drošu roku viņš bija satvēris karogu. Viņa pēdējā doma bija to paslēpt, lai nedabūtu prūši. Bet, kaut arī karogkāts bija salauzts, karogs sapinās viņam starp kājām, un viņam gandrīz bija jāpakrīt. Lodes svilpoja, viņš juta nāves tuvumu, noplēsa karoga zīdu, saplēsa to, mēģinādams iznīcināt, šai mirklī lodes viņu ķēra kaklā, krūtīs un kājās, un viņš pakrita trejkrāsainā karoga driskās, it kā būtu tanīs tērpies. Vēl mirkli viņš dzīvoja, plaši ieplestām acīm, varbūt viņš vēroja pie apvāršņa patieso kara viziju, necilvēcīgo dzīves cīņu, kas pieņemama kā dzīves likums, ar padevīgu un nopietnu sirdi. Tad viņš iešņukstējās un mira savā bērnišķīgajā apstulbumā kā nabaga, aprobežota būte, kā jautrs kukainis, kuru sadragā bezgalīgās un bezjūtīgās dabas nepieciešamība. Ar viņu izbeidzās kāda leģenda.

Tūlīt pēc prūšu atnākšanas Zans un Moriss bija sākuši atkāpties, lēkdami no koka pie koka, cik varēdami aizsegdami Henrieti, kura viņiem sekoja. Viņi šaušanu nepārtrauca, izšāva un atkal noslēpās. Parka augšgalā Moriss zināja kādus vārtiņus, kurus laimīgā kārtā atrada vaļā. Žigli viņi visi trīs aizlaidās. Viņi gāja pa šauru šķērsceļu, kas kā čūska locījās starp diviem augstiem mūriem. Bet, kad viņi nonāca galā, šauteņu uguns viņus piespieda mesties pa kreisi, kādā citā ieliņā. Par nelaimi tai nebija izejas. Viņiem vajadzēja skriešus atgriezties atpakaļ un zem ložu krusas nogriezties pa labi. Un vēlāk viņi nekad neatminējās ceļa, pa kuru bija gājuši. Sai neatrisināmajā ieliņu režģi vēl apšaudījās pie katras sienas stūra. Ciņa turpinājās pie sētu vārtiem, vismazāko šķērsli aizstāvēja ar briesmīgu niknumu un ieņēma ar joni. Beidzot viņi pēkšņi iznāca uz Fonde-Zivonas ceļa, tuvu pie Sedanas.

Pēdējo reizi, pacēlis galvu, Zans paskatījās uz rietumiem, kur cēlās liels, sārts spožums, un beidzot atvieglots dziļi nopūtās.

—   Jā, šī cūcīgā saule tomēr noriet!

Tagad visi trīs, elpu neatvilkdami, skrēja un skrēja. Ap viņiem vēl vienmēr pa visu ceļu plūda pēdējie bēgļi kā straume, kas, pastāvīgi pieaugdama, pārplūdina krastus. Kad viņi nonāca līdz Balānas vārtiem, viņiem bija jāgaida briesmīgā drūzmā. Ceļamā tilta važas bija sarautas, lietošanai bija palikusi tikai pāreja kājniekiem, tādā kārtā lielgabali un zirgi netika pāri. Stāstīja, ka pie pils apakšzemes ejas un Kasinas priekšpilsētas vārtiem drūzmēšanās vēl briesmīgāka. Tas bija traks skrējiens uz bezdibeni, visas armijas atliekas vēlās lejā no pakalniem, gāzās uz pilsētu ar troksni kā ūdens no palaistām slūžām vai notekas dibenā. 5o mūru postu nesošais pievilcējs spēks pat drošsirdīgos padarīja par gļēvuļiem.

Moriss turēja Henrieti rokās un, nepacietībā drebēdams, sacīja:

—   Viņi taču nenoslēgs vārtus, pirms visi būs iegājuši pilsētā.

Taisni no tā pūlis baidījās. Pa labi, pa kreisi kareivji bija jau

uzmetušies uz aizsargvaļņiem, kamēr baterijas, lielgabalu, ieroču kastu un zirgu juceklis meklēja patvērumu grāvjos.

Atskanēja atkārtotas signāltaures skaņas, kurām sekoja atkāpšanās labi sadzirdamais signāls. Sauca nokavējušos kareivjus. Daudzi vēl pienāca steidzīgiem soļiem, kādā priekšpilsētā vēl bija dzirdami atsevišķi šāvieni, kas kļuva arvien retāki. Uz iekšējā nocietinājuma vaļņa pameta kādu nodaļu ārējā nocietinājuma aizstāvēšanai, un vārti beidzot aizvērās. Prūši vairs nebija tālāk par simt metriem. Bija redzams, ka tie nāk un iet pa Balānas ceļu un mierīgi ieņem mājas un dārzus.

Moriss un Zans, bīdīdami Henrieti sev pa priekšu, lai aizsargātu viņu no šauteņu laižu grūdieniem, iegāja pilsētā vieni no pēdējiem. Pulkstenis nosita seši. Jau kopš kādas stundas kanonade bija aprimusi. Maz pamazām apklusa pat atsevišķi šauteņu šāvieni. No apskurbinošā trokšņa, briesmīgā lielgabalu pērkona, kas rībēja kopš paša rīta, palika pāri tikai nāves nebūtība. Nāca nakts un grima skumīgi baigā klusumā.

Ap pulksten pussešiem, pirms vārtu slēgšanas, Delaheršs no jauna bija atgriezies apakšprefekturā. Tagad, kad viņš zināja, ka kauja zaudēta, viņu biedēja sekas. Apakšprefekturā viņš palika kādas trīs stundas, klīda pa bruģēto pagalmu, uzmanīdams un izjautādams katru garām ejošo virsnieku, tādā kārtā dabūdams zināt par ātri sekojošiem notikumiem; par ģeneraļa Vimpfena iesniegto un vēlāk atsaukto demisiju, par pilnvaru, ko viņš bija saņēmis no ķeizara, lai no prūšu galvenā štaba panāktu mazāk baigus noteikumus uzvarētai armijai; beidzot, par kara padomi, kurai bija jāizlemj, vai, aizstāvot cietoksni, varētu mēģināt cīņu turpināt. Šās apspriedes laikā, uz kuru bija sapulcējušies kādi divdesmit augstākie virsnieki un kura turpinājās, kā Delaheršam likās, veselu mūžību, vadmalas rūpnieks vairāk nekā divdesmit reižu kāpa pa ieejas kāpēm. Pēkšņi pulksten astoņos ar ceturksni viņš ieraudzīja nokāpjam ļoti sasarkušo ģenerāli Vimpfenu, no asarām uztūkušām acīm, kāda pulkveža un vēl divu citu ģenerāļu pavadībā. Viņi uzlēca seglos un aizjāja pa Māsas upes tiltu. Kapitulacija bija pieņemta galīgi.

Nomierinājies, Delaheršs atminējās, ka ir briesmīgi izsalcis, un nolēma atgriezties mājās. Bet, tikko viņš iznāca ārā, palika vilcinādamies stāvot briesmīgā drūzmā, kas te tagad norisinājās. Ielas un laukumi tādā mērā bija piebāzti un pārpildīti ar cilvēkiem, zirgiem, lielgabaliem, ka šī blīvā masa likās sadzīta ar spēku, ar kādas milzīgas stampas palīdzību. Kamēr pulki, kas bija atkāpušies labā kārtībā, apmetās uz vaļņiem, pilsētu pārplūdināja visu korpusu drumslas, visu ieroču veidu bēgļi, kāds mudžošs pūlis kā saslānījums, sabiezējis, sastindzis vilnis, kurā nevarēja pakustināt ne kājas, ne rokas. Daudzo lielgabalu, neskaitāmo ratu riteņi ķērās cits aiz cita. Pātagām kapātie, uz visām pusēm dzītie zirgi neatrada vairs vietas, kur iet uz priekšu vai atkāpties. Un cilvēki, neklausīdamies uz draudiem, ielauzās mājās, aprija visu, ko atrada ēdamu, nolikās gulēt, kur gadījās, istabās, pagrabos. Daudzi bija nokrituši pie durvīm, aizsprostoja ieeju. Citi atkal, kam nebija spēka tālāk iet, gulēja uz ietvēm, gulēja te kā nāves miegā, neatmozdamies pat zem soļiem, kas samina tiem locekļus, un likās, ka tiem labāk patika atļaut sevi sadragāt nekā papūlēties mainīt vietu.

Tagad Delaheršs saprata valdonīgo nepieciešamību kapitulēt. Dažos ielu šķērsojumos municijas rati stāvēja cieši blakus, un

viens vienīgs prūšu šāviņš, kas uz kādiem no tiem uzkristu, uzspridzinātu gaisā pārējos, un visa Sedana aizdegtos kā lāpa. Un tad, ko iesākt ar šo nožēlojamo, bada un noguruma mocīto masu, bez patronām, bez maizes? Tam nolūkam vien, lai izslaucītu ielas, būtu vajadzīga diena. Pat cietoksnis nebija apbruņots, pilsēta nebija apgadāta. Tie bija iemesli, kurus savās patriotiskās sāpes uztvēra prātīgākie, raudzīdamies ar skaidru skatienu, un vispārdrošākiem virsniekiem, kuri, dusmās drebēdami, kliedza, ka armija tā nevarot padoties, bija jānokar galvas, neatrodot praktiskus līdzekļus, lai ritu atsaktu ciņu.

Tirena un Rivāža laukumā Delaheršam tikai ar pūlēm izdevās izsisties cauri pūlim. Ejot gar «Zelta krusta» viesnīcu, viņš vēroja drūmo skatu, kur ģenerāļi klusēdami sēdēja pie tukšā galda. Nekā te vairs nebija, pat ne maizes. Tomēr ģenerālis Burgen-Defeijs, kas sacēla vētru virtuvē, laikam kaut ko bija dabūjis, jo apklusa un žigli uzkāpa pa kāpnēm ar taukainā papīra ietītu nesamo rokās. No laukuma caur logu rūtīm šo bēdīgo ēdamgaldu, ko trūkums bija noslaucījis kailu, vēroja tāds pfilis, ka vadmalas rūpniekam nācās lietot elkoņus, kad, iestrēdzis un atstumts atpakaļ, viņš brīžiem zaudēja jau noieto ceļa gabalu. Bet Lielajā ielā cilvēku mūris kļuva necaurejams, un viņš uz brīdi izmisa. Likās, ka visi kādas baterijas lielgabali te bija samesti viens otram pāri. Viņš uzdrošinājās uzkāpt uz lafeies, kāpt pāri lielgabaliem, lēkāja no riteņa uz riteni, nebaidīdamies salauzt kājas. Tad ceļu viņam aizsprostoja zirgi, un viņš noliecās, lai izlīstu starp šo nožēlojamo, badā pusmirušo dzīvnieku kājām, zem pavēderēm. Kad pec kāda stundas ceturkšņa pūlēm viņš atnaca Sen-Mišela ielas augšgalā, viņu izbiedēja arvien lielākie kavēkļi. Viņš negāja pa šo ielu, bet nodomāja mest likumu pa Arāju ielu, cerēdams, ka attālākās ielas būs mazāk aizņemtas. Par nelaimi tur bija kāda šaubīga māja, ko tagad bija apsēdusi piedzērušu kareivju banda; un, baidīdamies, ka viņu drūzmā nepiekauj, viņš griezās atpakaļ. Tagad viņš stūrgalvīgi izsitās cauri līdz I.ielas ielas galam, te iedams pa ratu dīstelēm kā cirka žonglieris, te rāpdamies pāri ratiem. Skolas laukumā kādus soļus trīsdesmit viņu nesa uz pleciem. Viņš nogāzās, gandrīz ribas ielauzdams, un izglabās tikai, pakāpies uz kāda aizžogojuma šķērskoka. Kad ar saplēstām drēbēm un nosvīdis beidzot sasniedza Maka ielu, viņš jau bija nomocījies vairāk nekā stundu, kopš iznācis no apakšprefekturas, lai noietu ceļu, kas parasti prasīja mazāk par piecām minūtēm laika.

Majors Burošs, lai izvairītos no dārza un ambulances ieņemšanas, piesardzīgi bija licis novietot pie durvīm divus dieniniekus. Delaheršam, kas pēkšņi bija iedomājies, ka viņa māju var izlaupīt, tas bija mierinājums. Bet dārza, redzot ar dažām laternām vāji apgaismoto ambulanci, no kurienes nāca nelaba drudža elpa, viņam no jauna kļuva auksti ap sirdi. Viņš paklupa pār kādu kareivi, kas gulēja uz ielas bruģa, atminējās, ka šis kareivis jau no rīta glabā septītā korpusa naudas kasi; viņa priekšniecība laikam to bija aizmirsusi, un viņš te bija, noguruma mākts, apgulies. Vispār māja likās tukša, apakšstāvs tumšs, logi vaļā. Kalpones laikam bija palikušas ambulancē, jo virtuvē, kur skumīgi kūpēja tikai' kāda maza lampa, neviena nebija. Viņš iededzināja sveci un klusu uzkāpa pa lielajām kāpnēm, lai neatmodinātu savu māti un sievu, kuras viņš bija lūdzis doties pie miera pēc tik daudz darba un uztraukuma pilnas, briesmīgas dienas.

Bet, iegājis savā kabinetā, viņš bija pārsteigts. Uz dīvana, kur vakar dažas stundas bija gulējis kapteinis Boduēns, tagad bija izstiepies kāds kareivis; un viņš saprata tikai tad, kad pazina Henrietes brāli Morisu. Pagriezies, ieraudzīja uz paklāja, ietinušos segā, kādu otru kareivi; tas bija Zans, kuru viņš bija redzējis pirms kaujas. Abi viņi likās noguruma nomākti, kā miruši. Viņš neapstājās, bet gāja līdz savas sievas istabai turpat blakus. Uz galda stūra te trīsošā klusuma dega lampa. Zilberta neizģērbusies bija atkritusi šķērsām pāri gultai, baidīdamās, bez šaubām, no kādas katastrofas. Viņa gulēja pavisam mierīgi, kamēr, nosēdusies viņai blakus uz krēsla un galvu nolikusi uz spilvena malas, Henriete arī snauda murgu miegā, lielām asarām zem acu plakstiņiem. Brīdi viņš tās uzlūkoja, gribēdams pamodināt jauno sievieti, lai dabūtu zināt, vai viņa bijusi Bazeijā. Ja viņš jautātu, varbūt tā sniegtu viņam ziņas par viņa krSsotavu? Bet viņam kļuva tās žēl, un viņš atgāja nost tai brīdi, kad māte klusēdama parādījās durvīs un deva zīmi viņai sekot.

Kad viņi gāja cauri ēdamistabai, viņš izteica savu izbrīnu:

—   Kā, jūs negājāt gulēt?

Viņa noliedzoši pakratīja galvu un tad pusbalsī teica:

—   Es nevaru gulēt, iekārtojos atzveltnī blakus pulkvedim … Viņu pārņēmis ļoti stiprs drudzis, un viņš katru brīdi pamostas un man ko jautā. Bet es nezinu, ko viņam atbildēt. Ienāc viņu aplokot!

De Vineija kungs bija iemidzis. Uz spilvena tikko bija redzama viņa garā, sārtā seja ar sniegbaltām ūsām. Delaherša kundze bija aizlikusi lampai priekšā kādu žurnālu, un viss istabas kakts bija pustumšs, kamēr asā gaisma krita uz veco dāmu, kura bargi sēdēja krēslā un, rokas gar sāniem nolaidusi, traģiskā sapņainībā skatījās tālē.

—       Paklau, — viņa murmināja, — man liekas, ka viņš tevi ir manījis, lūk, viņš pamostas!

Tiešām, pulkvedis atvēra acis un, galvu nepakustinājis, uzlūkoja Delaheršu. Viņš to pazina un tūlīt viņam jautāja drudzi trīsošā balsī:

—   Visam beigas, vai ne? Kapitulē.

Sastapdams savas mātes skatienu, rūpnieks taisījās melot. Bet kāds tur labums? Viņš stāvēja izmisis.

—       Ko tad lai dara? Ja jūs būtu varējuši redzēt, kas notiek pilsētas ielās? Ģenerālis Vimpfens nupat devās uz prūšu galveno štābu, lai pārrunātu noteikumus.

De Vineija kungs bija atkal aizvēris acis, viņš nodrebēja, un apspiesta žēlaba izlauzās viņam no krūtīm:

—  Ak mans dievs, ak mans dievs!

Un, neatvēris acis, viņš turpināja aprautā balsī:

—        Ak, vajadzēja vakar darīt tā, kā es gribēju. Jā, es pazīstu apvidu, es izteicu savas bažas ģenerālim, bet viņš tās neuzklausīja … Tur augšā pāri Sen-Manžai, līdz Fleņjē, ieņēmusi visas augstienes, armija pārvaldītu Sedanu, un Sen-Albēras grava būtu viņas noteikšanā. Mēs tur sagaidām, mūsu pozicijas ir neieņemamas, ceļš uz Mezjēru paliek vaļā …

Viņa vārdi sajuka, viņš vēl runāja dažus nesaprotamus teikumus, kamēr drudža dzemdētā kaujas vizija pamazām izplūda un izgaisa miegā. Viņš gulēja, varbūt viņš turpināja sapņot par uzvaru?

—   Vai majors par viņu ir drošs? — jautāja Delaheršs klusu.

Delaherša kundze apstiprinoši pamāja ar galvu.

—       Tomēr kāju ievainojumi ir briesmīgi, — viņš piebilda.

—   Viņam ilgi būs jāpaliek gultā, vai ne?

Šoreiz viņa klusēja, it kā pati būtu nogrimusi lielās sāpēs par kara zaudējumu. Viņa jau bija no citas paaudzes, no tās vecās un stingrās pierobežu novadu buržuazijas, kas kādreiz savas pilsētas tik karsti aizstāvēja. Lampas asā gaismā viņas bargā seja ar sauso degunu, plānām lūpām izteica viņas dusmas un ciešanas, visu viņas pretestību, kas nejāva viņai aizmigt.

Pēkšņi Delaheršs jutās atstāts, briesmīgu skumju pārņemts. Izsalkuma sajūta atkal kjuva neciešama, un viņam likās, ka vienīgi šī vājība viņam laupījusi visu dūšu. Uz pirkstu galiem iedams, viņš atstāja istabu un ar sveci rokā nokāpa no jauna virtuvē. Tomēr tur bija vēl skumīgāk, krāsns izdzisusi, bufete tukša, trauku lupatas gulēja izsvaidītas, it kā ari te būtu pūtis posta vējš, aiznesdams visu ēdiena un dzēriena jautro un dzīvo piemīlību. Sākumā viņš necerēja atrast ne maizes garozu, jo maizes atlikums bija nogādāts uz ambulanci kareivju virai. Tad viņš kāda skapja dibenā atrada pupas, kas bija aizmirsušās no vakardienas, un apēda tās bez sviesta, bez maizes, kājās stāvēdams, nedrīkstēdams ar tādu maltīti kāpt augšā un steigdamies šās drūmās virtuves . vidū, ko mazā, šaudīgā lampa saindēja ar petrolejas smaku.

Vēl pulkstenis nebija desmit, un Delaheršs palika bezdarbīgi nogaidot, lai dabūtu zināt, vai kapitulacija beidzot parakstīta. Viņā nezuda nemiers, bailes, ka cīņa var sākties no jauna, šausmas no tā, kas tādā ‘gadījumā varētu notikt, par ko viņš gan nerunāja, bet kas mēmi uzgula viņa krūtīm. Atgriezies savā kabinetā, kur Moriss ar Zanu pat nepakustējās, veltīgi viņš mēģināja atlaisties kādā atzveltni. Miegs nenāca, šāviņu troksnis lika viņam pielēkt stāvus, tiklīdz viņš taisījās iemigt. Tā bija briesmīgā dienas kanonade, kas vēl bija uzglabājusies ausīs; viņš izbiedēts brīdi klausījās un trīsēja no lielā klusuma, kas tagad bija ap viņu. Nevarēdams gulēt, viņš palika kājās, izvairīdamies ieiet istabā, kur māte palika nomodā pie pulkveža, jo viņas stīvais skatiens, ar kuru tā viņu uzlūkoja, viņam beidzot kļuva grūti panesams. Pāris reižu viņš atgriezās, lai paskatītos, vai Henriete nav pamodusies, un apstājās, savas sievas tik mierīgo seju vērodams. Līdz pulksten diviem rītā, nezinādams, ko iesākt, viņš kāpa lejā un augšā, mainīja vietu.

Tas nevarēja tā turpināties. Delaheršs nolēma vēlreiz atgriezties apakšprefekturā, juzdams, ka katra atpūta viņam neiespējama, kamēr nezinās, kas notiek. Bet lejā, aizsprostotā ielā, viņu pārņēma izmisums: nekad viņam nebūs spēka aiziet un atgriezties atpakaļ tais apstākļos, kurus atminoties vien viņš jutās kā salauztiem locekļiem. Kamēr viņš tā vilcinājās, pūzdams un lādēdamies pienāca majors Burošs.

—   Deviņi pērkoni! Te var kļūt vai kropls!

Viņam bija vajadzējis doties uz pilsētas valdes namu, lai lūgtu meru rekvizēt chloroformu un viņam to atsūtīt jau no rīta, jo viņa krājumi bija izsikuši; operācijās bija steidzamas, un viņš baidījās, kā pats teica, ka nabaga zēni būs jāapstrādā neiemidzināti.

—   Nu un? … — jautāja Delaheršs.

—   Nu, viņi pat nezina, vai aptiekariem vel' atlicis chloroforms?

Bet rūpniekam bija par chloroformu jāsmejas. Viņš atsāka:

—   Nē, nē! Es domāju, — vai tur viņpusē beidzies, vai ar prūšiem pamiers parakstīts?

Majors spēji sakustējās.

—   Nekas nav izdarīts! — viņš iekliedzās. — Vimpfens patlaban atgriezies… Liekas, ka tie laupītāji tur uzstāda tādas prasības, ka jācērt vai pa ausi. Ak. lai sāk no jauna, un, ka.ut arī mēs visi nobeidzamies, tas būtu labāk!

Delaheršs, to dzirdot, nobāla.

—   Bet vai tas ir droši zināms, ko jūs man stāstāt?

—   Es to dzirdēju no municipālās padomes pilsoņiem, kuri tagad tur atrodas bez pārtraukuma . .. Kāds virsnieks atnācis no apakšprefekturas viņiem to pasacīt.

Un viņš atstāstīja sīkāk. Belvijas pilī, netālu no Donšerī, notikusi pārruna starp ģenerāli Virnpfenu, ģenerāli Moltki un Bismarku. Briesmīgs cilvēks šis Moltke, sauss un ciets, ar savu gludo seju kā maiematiķim, kurš uzvarējis kaujās ar algebras palīdzību, sēdēdams kabinetā. Tūlīt tas licis saprast, ka viņiem zināms franču armijas bezcerības stāvoklis: ne provizijas, ne municijas, demoralizacija un jukas, pilnīga nespēja salauzt dzelzs apli, kurā tā ieslēgta, kamēr vācu armija ieņem visstiprākās pozicijas un var nodedzināt pilsētu pāris stundās. Auksti viņš diktējis savu gribu: visai franču armijai ar ieročiem un mantām jāpadodas gūstā. Bismarks ar savu labsirdīga suņa vaibstu vienkārši to atbalstījis. Un ģenerālis Vimpfens noguris, pūlēdamies atvairīt šos noteikumus, visbargākos, kādi jebkad .'ikti priekša kādai uzvarētai armijai. Viņš runājis par savu neveiksmi, par kareivju varonību, par briesmām, ja kādu lepnu tautu dzen galējībā, veselas trīs stundas viņš bija draudējis, lūdzis, runājis ar lepnu un izmisušu daiļrunību, pieprasīdams, lai aprobežojas ar to, ka uzvarētos internē dziļi Francijā, pat Alžirā; un vienīgā piekāpšanās, ko viņš sasniedzis, bijusi tā, ka tie franču virsnieki, kuri dod parakstu un goda vārdu turpmāk karadienestā nekalpot, var atgriezties uz mājām. Beidzot nolemts, ka pamiers turpināsies līdz pulksten desmitiem nākamajā dienā. Ja līdz tam laikam noteikumi nebūs pieņemti, prūšu baterijas atklās uguni no jauna un pilsētu nodedzinās.

—   Tas taču muļķīgi! — izsaucās Delaheršs. — Neviens nededzina pilsētu, kas nav vainīga.

Majors viņu beidzot galīgi satrauca, piebilzdams, ka virsnieki, ar kuriem viņš redzējies nupat Eiropas viesnīcā, runājuši par masu izlaušanās mēģinājumu pirms ausmas. No brīža, kad kļuvušas zināmas vācu prasības, bijis vērojams ārkārtīgs uztraukums, izteikti visneticamākie projekti. Doma, ka nebūtu lojāli, laikus nesazinoties, nakts tumsas aizsardzībā lauzt pamieru, nevienu neaizturēja; un tas bija neprātīgs nodoms, atsākt gājienu uz Kariņanu cauri bavariešu ķēdei un, pateicoties nakts tumsai, atkarot Illi augstieni, pārsteidzot vācus, atbrīvojot ceļu uz Mezjēru, vai arī ar neatturamu sparu mesties ar joni iekšā Beļģijā. Citi atkal neteica nekā, sajuta katastrofas liktenību, visu bija ar mieru pieņemt un parakstīt, lai ar laimīgu atvieglinājuma izsaucienu šai lietai darītu reiz galu.

—   Labu nakti! — nobeidza Burošs. — Gribu mēģināt pāris stundas gulēt. Man tas ir ļoti nepieciešami.

Palicis viens, Delaheršs smaka vai nost. Ko? Vai tas bija taisnība, ka atkal sāks kauties, Sedanu aizdedzinās un nolīdzinās ar zemi? Tas likās neizbēgami, briesmīgais noteikti notiks, tiklīdz saule būs diezgan augstu par pakalniem, lai apgaismotu apkāves šausmas. Un neapzinīgi viņš vēlreiz uzkāpa pa stavajam bēniņu kāpnēm un atradas starp dūmeņiem, šauras terases malā, no kuras bija pārskatāma pilsēta. Bet šai stunda tur augšā viņš bija pilnīgā tumsā, kādā nebeidzama, lieliem, tumšiem viļņiem viļņojoša jūi'ā, kur sākumā neka nevarēja saredzēt. Tad viņš kā pirmās zem sevis ieraudzīja rūpnīcas ēkas, nenoteiktos masivus, kurus viņš pazina: mašīnu telpa, austuves, kaltetavas, noliktavas. Un šis skats, šis milzīgais būvju kombināts, kas bija viņa lepnums un bagātība, viņā modināja žēlumu pašam par sevi, kad padomāja, ka pēc dažam stundām no visa paliks tikai pelni. Viņa skatieni tiecās atkal uz apvāršņa pusi, apmeta apli šai tumšajā bezgalībā, kur snauda rītdienas draudi. Uz dienvidiem, Bazeijas virzienā, ugunis lidoja par namiem, kas sabruka liesmās, kamēr ziemeļos, iepretim Garenas mežam, jau vakarā aizdedzināta lauku māja vēl vienmēr dega, kā ar asinīm krāsodama kokus gaiši sarkanā gaismā. Nebija citu uguņu, tikai šie abi ugunsgrēki, neizdibināms bezdibenis, kur brīžiem modās kadi atsevišķi baigi trokšņi. Tur lejā, varbūt ļoti tālu, varbūt uz vaļņiem, kads raudāja. Veltīgi viņš pūlējās izurbties ar skatienu caur tumsas plīvuru, saskatīt Lirī, Marfe kalnu, Frenuā un Vadlenkūras baterijas, šo bronzas nezvēru jostu, kurus viņš tur juta, izstieptiem kakliem un ieplestām rīklēm. Un, paskatījies atkal uz pilsētu, ap sevi viņš sadzirda elpojam šausmas. Tā nebija tikai kareivju murgainā snauda, kuri nokrituši gulēja ielās, aizsmakusi cilvēku, dzīvnieku un lielgabalu masas krākoņa. Viņam likās, ka tas, ko viņš uztver, ir pilsoņu, viņa kaimiņu, baiļu pilnais bezmiegs, kuri nevarēja gulēt un, drudža kratīti, gaidīja rītu.

Visi, likās, zināja, ka kapitulacija nav parakstīta, un visi skaitīja stundas, nodrebot pie domām, ka viņiem atliks tikai nokāpt savos pagrabos, lai tur, zem drupām sadragāti, nomirtu, ja kapitulāciju neparakstīs. Viņam likās, ka Vojāru ielā viņš dzirdētu kādu izmisušu balsi, kas pēkšņi, ieroču troksnim atskanot, kliedza: «Slepkava! Palīgā!» Viņš noliecās un nekustīgi vērās tumsā, zuzdams zem aizmiglotajām debesim, pie kurām nebija nevienas zvaigznes, un viņu apņēma tādas trīsas, ka katrs mats uz miesas sacēlās.

Lejā uz dīvana mazā gaismā pamodās Moriss. Viņš jutās kā salauzts un nekustējās, skatījās logos, kas pamazām kļuva gaišāki pelēkā ausmā. Briesmīgās atmiņas atgriezās. Atmodas asā gaismā viņš skatīja zaudēto kauju, bēgšanu, postu. Viņš redzēja visu līdz mazākajam sīkumam un briesmīgi cieta sakāves pēc, kura atbalsojās līdz viņa būtības saknēm, it kā viņš justos pie visa tā vainīgs. Pārdomādams Jaunumu, pats sevi analizēdams, viņš atguva spēju pastiprinātā kārtā pats sevi graizīt un iznīcināt. Vai viņš pats nebija īsts sava laika bērns, katrā ziņā ar 6požu izglītību, bet ar krasu nezināšanu visās lietās, kuras vajadzētu zināt, pie tam pašmīlīgs līdz apstulbumam, samaitāts no nepacietīgas dziņas baudīt un no ķeizarvalsts melīgās labklājības. Tad nāca citas atmiņas: viņa vectēvs, dzimis 1780. gadā, viens no Lielās armijas varoņiem, viens no Austerlicas, Vagramas un Frīdlandes uzvarētājiem; viņa tēvs, dzimis 1811. gadā, bija kļuvis birokrāts, mazs vidusmēra muitas ierēdnis Šen-Popilē, kur sadila tā mūžs; viņš pats, dzimis 1841. gadā, audzināts kā kungs, bija kļuvis advokats, spējīgs uz visjaunākajām vieglprātībām un uz cēlāko sajūsmu, uzvarēts pie Sedanas, katastrofā, kas viņam likās neaptverama un ar ko gāja bojā kāda pasaule. Sī rases izdzimšana, kas izskaidroja, ka vectēvu uzvarlgā Francija varēja kļūt sakauta pie bērnubērniem, viņam grauza sirdi kā ģimenes kaite, kas, pamazām pasliktinādamās, beidzas ar liktenīgu sabrukumu, kad stunda ir situsi. Kā uzvarētājs viņš būtu juties drosmīgs un triumfētājs! Pēc zaudētās kaujas ar nervozas sievietes vājību viņš padevās kādai bezgalīgai izmisai, kurā satumsa visa pasaule. Likās, ka vairs nekā nebija, Francija bija mirusi. Viņam aizžņaudzās elpa, viņš raudāja, salika rokas un murmināja kādu lūgsnu kā bērnībā:

—   Mans dievs, ņem mani pie sevis! Mans dievs, ņem visus nelaimīgos cietējus pie sevis!

Ietinies savā segā, Zans zemē sakustējās. Pārsteigts viņš piecēlās sēdus.

—   Kas noticis, mans mazais? … Tu esi slims?

Nopratis, ka tās atkal ir iedomas, kuras, kā viņš teica, jāizkrata ārā no galvas, tēvišķīgi piebilda:

—   Paklau, kas tad tev ir? Nevajag tā bēdāties par niekiem.

—   Ak, viss ir beigts! — izsaucās Moriss. — Mums tagad jābūt gataviem kļūt par prūšiem.

Un, kad viņa biedrs ar savu neizglītota cilvēka cieto galvu brīnījās, viņš ņēmās tam ieskaidrot rases apsikumu un tās nepieciešamo nozušanu zem jaunu asiņu viļņa. Bet zemnieks ar. stūrgalvīgu galvas mājienu šo paskaidrojumu noraidīja.

—   Kā? Mans lauks lai man vairs nepiederētu? Un es lai to atļautu paņemt prūšiem, kamēr vēl neesmu galīgi beigts un kamēr man vēl abas rokas ? Ej nu ej!

Pēc tam savukārt viņš izteica savas domas, gan ar grūtībām, kā nu vārdi gadījās. — Mūs velnišķīgi sagumzīja, tas tiesa! Bet visi varbūt nebūs beigti, daži būs palikuši, un viņu pietiks, lai uzbūvētu māju no jauna, ja tie būs krietni zēni, strādnieki ar cietām rokām, kuri nenodzer, ko nopelna. Ja kāda ģimene ir strādīga un krājīga, tā vienmēr tiek ārā pat no visļaunākās nelaimes. Nav pat par ļaunu šad tad dabūt krietni pa ausi: tas liek padomāt. Un, mans dievs, ja taisnība, ka kaut kas puva, nu tad labāk satrunējušos locekļus ar vienu cirvja zvēlienu nocirst un aizmest prom, nekā no tiem nobeigties kā no choleras.

—   Mēs esot pagalam! Ak nē, nēf — atkārtoja viņš vairākas reizes. — Es, — nē, es neesmu beigts, es to nejūtu!

Un, nevērojot, ka bija ievainots, ar asinīm salipušiem matiem, viņš piecēlās stāvus, jo sajuta strauju dziņu dzīvot, tvert atkal darba rīku vai arklu, lai celtu māju no jauna, kā viņš bija teicis. Viņš bija viens no vecās, izturīgās un saprātīgās augsnes, prāta, darba un taupības zemes.

—  Tomēr man žēl ķeizara, — viņš turpināja… Likās, ka lietas vēl veicas labi, labībai bija laba cena. Bez šaubām, viņš bija pārāk neapdomīgs, tamlīdzīgās lietās nenākas iejaukties!

Moriss, kas sēdēja kā nedzīvs, atkal izmisis sakustējās.

—   Ak, ķeizars! Es viņu sirds dziļumos mīlēju, nevērojot manas idejas par brīvību un republiku … Jā, tas man bija asinīs, bez šaubām, no mana vectēva … Un tagad arī te tāpat puvums. Kas ar mums notiks?

Viņa skatiens maldījās tālumā, un viņš ievaidējās lik sāpīgi, ka Zaņu pārņēma nemiers, un viņš patlaban piecēlās, kad ieraudzīja ienākam Henrieti. Viņa bija pamodusies, izdzirdusi balsis blakusistabā. Bāla gaisma tagad apgaismoja telpu.

—   Jūs nākat īstā laikā, lai viņu izbārtu, — sacīja Zans, mēģinādams smieties. — Viņš nemaz nav prātīgs.

Redzot māsu tik bālu un tik apbēdinātu, Moriss bija dziļi aizgrābts, un tas uz viņu iedarbojās labvēlīgi. Viņš pavēra rokas un vilka viņu pie savas krūts; un, kad viņa metās viņam ap kaklu, viņu pārņēma liels maigums. Arī viņa raudāja, un viņu asaras saplūda.

—   Ak mana dārgā, dārgā nabadzīte, kā es sev pārmetu, ka nav man vairs dūšas, lai tevi mierinātu!… Tavs vīrs, labais Veiss, tevi tā mīlēja! … Kas ar tevi notiks? Tu vienmēr uzupurējies, kaut arī nesūdzējies nekad … Pats esmu tev darījis raizes, un kas zina, vai nedarīšu vēl!

Viņa lika tam klusēt, aizsedza ar roku muti, kad patlaban uztraukts un sašutis ienāca Delaheršs. Kādas rijības, nervozas izsalkuma sajūtas pārņemts, kas nogurumā vēl pieaug, viņš beidzot bija nokāpis no terases. Atgriezies virtuvē, !ai iedzertu ko siltu, viņš pie virtuvenes sastapa kādu viņas radinieku, Bazeijas galdnieku, kuram viņa patlaban pasniedza karstvīnu. Šis vīrs, viens no pedējiem iedzīvotājiem, kas ugunsgrēkā tur bija palikuši, viņam bija pastāstījis, ka viņa krāsotava galīgi nodedzinātā, pārvērsta drupu kaudzē.

—   Ak vai! Laupītāji, ticiet man! — viņš stostījās, griezdamies pie Zaņa un Morisa. — Viss ir zudis. Šorīt viņi nodedzinās Sedanu, kā vakar nodedzinaja Bazeiju .. . Esmu izpostīts, esmu izpostīts!

Viņš ieraudzīja ievainojumu Henrietes pierē un atminējās, ka nav vēl paspējis ar viņu parunāties.

—  Taisnība, jūs gajat turp. Ievainojums ir no turienes… Ak, nabaga Veiss!

Un, saprazdams no jaunās sievietes sasarkušajām acīm, ka viņa zina par sava vīra nāvi, viņš pēkšņi pasacīja kādu šausmīgu sīkumu, ko viņam nupat bija stāstījis galdnieks.

—   Nabaga Veiss! Liekas, ka viņu sadedzinājuši.. . Jā, viņi

savākuši nošautos iedzīvotājus un iemetuši kādā degošā mājā, ko iepriekš aplējuši ar petroleju.

Henriete klausījās, šausmu pārņemta. Mans dievs! Tagad viņai pat nebija vairs mierinājuma atrast savu dārgo mironi, un to apbedīt. Vējš izkaisīja tā pelnus! Moriss no jauna viņu bija apkampis, maigā balsī sauca par savu Pelnrušķīti, lūdza viņu tik ļoti nenobēdāties, viņu — kas bija tik dūšīga.

Delaheršs, kas, piegājis pie loga, vēroja tuvojamies rītu, ātri pagriezās un sacīja abiem kareivjiem:

—   Pareizi, es piemirsu… Es uzkāpu jums paziņot, ka leja pašķūnī, kur glabājās pulka naudas kase, kāds virsnieks sadala naudu starp kareivjiem, lai tā nenāktu prūšu rokās. Jums būtu jānokāpj lejā, nauda var noderēt, ja līdz vakaram visi neesam beigti.

Aizrādījums bija vietā. Kad Henriete bija mierā ieņemt sava brāļa vietu uz dīvana, Moriss un Zans nokāpa lejā. Delaheršs iegāja blakusistabā, kur atrada Zilbertu ar mierīgu seju vēl vienmēr guļam savu bērna miegu; sarunas un asaras nebija likušas viņai pat pakustēties. No turienes Delaheršs ieskatījās istabā, kur viņa māte uzmanīja pulkvedi de Vineija kungu; bet viņa bija iemigusi atzveltnī, un pulkvedis, drudža nomākts, ar aizdarītiem acu plakstiem, pat nekustējās.

Tagad viņš iepleta acis un jautāja:

—   Viss beigts, vai ne?

Saīdzis par šo jautājumu, pārsteigts taisni tai mirklī, kad cerēja tikt prom, Delaheršs dusmīgi atmeta ar roku, apspiestā balsī sacīdams:

—  Ak jā, beigts, līdz kamēr sāks no jauna! … Nekas nav parakstīts.

Ļoti klusā balsī, jau murgodams, pulkvedis turpināja:

—   Mans dievs, kaut varētu nomirt pirms beigām! … Es nedzirdu kanonadi. Kāpēc vairs nešauj? Tur augšā Sen-Manžā •un Fleņjē mēs pārvaldām visus ceļus, mēs iedzīsim prūšus Māsas upē, ja viņi grib apiet Sedanu, lai mums uzbruktu. Pilsēta ir pie mūsu kājām,* arī kā zināms šķērslis, kas pastiprina mūsu -pozicijas… Uz priekšu! Septītais korpuss iet priekšgalā, divpadsmitais — sedz atkāpšanos …

Un viņa rokas virs segas kustējās, it kā viņš jātu zirgā, kas murgos nesa viņu turp. Maz pamazām tās kļuva rāmākas, kamēr viņa valoda smagāka, un viņš atkal iemiga. Beidzot viņa rokas aprima, un viņš gulēja kā bez elpas.

—   Atdusieties! — čukstēja Delaheršs. — Atgriezīšos, kad būs man jaunas ziņas.

Pārliecinājies, ka nav uzmodinājis māti, viņš nemanot izgāja ārā un nozuda.

Lejā ratnīcā Zans ar Morisu tiešām atrada pulka mantzini, kas, sēdēdams uz virtuves krēsla pie vienīgā mazā, baltā koka galdiņa, bez paraksta, bez kvitējuma, vispār bez kādiem papīriem izdalīja veselas bagātības. Viņš vienkārši grāba no zelta naudas gabaliem piebāztām somām un, nenopūlēdamies ar skaitīšanu, ātriem rokas ķērieniem piepildīja kepijas visiem septītā pulka seržantiem, kuri viņam rindā gāja garām. Bija norunāts,, ka seržanti naudu sadalīs starp katra pusvada kareivjiem. Katrs seržants saņēma zeltu ar neveiklu kustību kā kafijas vai gaļas devu un apmulsis aizgāja, naudu kabatās sabēris, lai nebūtu ar visu šo zeltu gaišā dienas laikā jāparādās ielās. Un netika runāts ne vārds, dzirdama bija tikai monētu kristalskaņa šo nabaga apstulbušo zēnu vidū, kuri nu bija ar tādām bagātībām apkrauti, kad pilsētā vairs nebija pērkama ne maize, ne litrs vīna.

Kad Zans ar Morisu tuvojās, virsnieks sākumā atvilka sauju ar luidoriem, kuru jau bija pastiepis.

—        Jūs neesat seržanti, ne viens, ne otrs, — viņš tiem teica.

—   Tikai seržantiem tiesība saņemt…

Tomēr, noguris un steigdamies nobeigt izdalīšanu, piebilda:

—   Nu tad ņemiet vien, kapral! . . . Tālāk, nākošais!

Un viņš iebēra naudu cepurē, ko Zans viņam pasniedza. Lielās naudas summas pārsteigts — gandrīz sešsimt franku, — Zans vēlējās, lai Moriss tūlīt saņem pusi. Nevarēja jau zināt, pēkšņi viņus varēja vienu no otra šķirt.

Dārzā, ambulances priekšā, viņi to izdalīja, pēc tam tūlīt iegāja ambulancē, jo bija ieraudzījuši turpat aiz durvīm uz salmiem savas rotas bundzinieku Bastianu, resnu un jautru zēnu, kuram bija tā nelaime, ka ap pulksten pieciem, kad kauja jau beidzās, kāda nomaldījusies lode viņu ķēra cirksnī. No vakardienas viņš cīnījās ar nāvi.

Agrā rīta pelēkā gaismā, šai atmodas brīdī, ambulances skats viņus stindzināja. Trīs ievainotie jau naktī bija miruši, bet līdz šim nebija vēl pamanīti, un apkopēji, aiznesdami līķus, steidzās sagatavot vietu citiem. Tie, kas vakar bija operēti, no miega mozdamies, plati atvēra acis un apjukuši vēroja plašo ciešanu telpu, kur uz pakaišiem gulēja vesels jau pa pusei apkauts ganāmpulks.

Kaut arī vakar te bija izmēzts, lai pec asiņainām operācijām atkal būtu kārtība, slikti noslaucītais klons uzglabāja asiņainas svītras, liels, asinīm aptraipīts sūklis, atgadinādams smadzenes, peldēja kādā spainī; aizmirsta roka ar salauztiem pirkstiem gulēja šķūņa durvju priekšā. Tās bija kautuves drumslas, briesmī* gās vakardienas apkāves paliekas, kas tagad rādījās drūmajā ausmā. Un kustība, šī pirmo stundu neapvaldītā dzīvības dziņa, zem drudža smagmes tagad bija pārvērtusies nospiestībā. Tikai laiku pa laikam kāds miega apņemts un stomīgs vaids pārtrauca spiedīgo klusumu. Stiklainās acis izbijās, ieraugot atkal dienas gaismu, salipušās lūpas izdvesa nelabu elpu; visa slimo telpa tagad sāka savas pelēkās, pretīgās, tikai ar nāves cīņām pārtrauktās, bezgalīgās dienas, kurām tagad lemti bija nožēlojamie ievainotie, kas varbūt tiks projām no šejienes pēc diviem vai trim mēnešiem, zaudējuši kādu locekli.

Pēc dažām stundām atpūtas, uzsākdams ambulances apgaitu, Burošs apstājās pie bundzinieka Bastiana, tad, tikko manāmi pa* raustījis plecus, gāja tālāk. Te nekas nebija darāms. Bundzinieks tomēr atvēra acis un, kā atmodies uz jaunu dzīvi, sekoja ar skatienu kādam seržantam, kuram laimīgā kārtā bija ienācis prata ienākt šeit ar zelta pilnu cepuri, lai paskatītos, vai starp šiem nabaga velniem nebija kāds viņa kareivis. Tiešām, viņš atrada divus un iedeva katram divdesmit franku. Ienāca vēl citi seržanti, zelts sāka līt pa salmu paklāju. Un Bastians, kam bija izdevies piecelties un ko kratīja jau agonija, izstiepa savas rokas:

—   Pie manis, šurp pie manis!

Seržants gribēja paiet viņam garām kā Burošs. Kāda jēga? Bet tad, sekodams goda vīra sirdsbalsij, viņš neskaitījis iemeta naudas gabalus Bastiana jau miroņaukstajās rokās.

—   Pie manis, pie manis!

Bundzinieks atkal atkrita guļā. Viņš centās satvert naudu, kas izslīdēja no rokām, ilgi taustījās apkārt ar stingstošiem pirkstiem. Un viņš nomira.

—   Labu nakti! Kungs izdzēsa viņa sveci, — sacīja kāds kaimiņš, mazs, sauss, melns -zuavs. — Tas tomēr ir nepatīkami, kad ir nauda, lai atļautos sev kādu malku.

Viņa kreisā kāja bija iešinēta. Tomēr viņš piecēlās un vilkās uz elkoņiem un ceļiem; pienācis pie miroņa, viņš savāca visu naudu, pārmeklēja rokas, pat mēteļa krokas. Atgriezies atpakaļ savā vietā, ievērodams, ka viņu uzlūko, viņš tikai piebilda:

—   Vai nē, nav taču vajadzīgs, ka nauda iet bojā?

Sis cilvēku posts un sāpju gaiss nospieda Morisa sirdi, un viņš pasteidzās Zanu aizvest projām. Atgriezušies atpakaļ šķūnī, viņi ieraudzīja Burošu, izmisušu par to, ka nebija spējis sagādat chloroformu. Viņš tomēr bija nolēmis kādam nabaga divdesmit gadu vecam zēnam nogriezt kāju. Un viņi aizsteidzās projām, lai nedzirdētu vaidus.

Tai brīdī Delaheršs atgriezās no ielas. Viņš tiem māja un sauca:

—   Kāpiet labi ātri augšup! … Mēs brokastosim, virtuvenei izdevies sagādāt pienu. Tiešām, tas nav par ļaunu, ļoti vajadzīgs ieņemt kaut ko siltu!

Un, nevērojot pūles, viņš nevarēja noslēpt prieku, no kura drebēja. Viņš aizturēja balsi un piebilda starodams:

—   Nu šoreiz gan iri Ģenerālis Vimpfens aizgājis atkal, lai parakstītu kapitulāciju.

Ak, kāds bezgalīgs atvieglojums! Viņa fabrika nu bija glābta, negantais lietuvēns nokratīts, un dzīve sākās no jauna, gan sāpīga, bet tomēr dzīve, īsta dzīve! Pulkstenis bija nositis deviņi, kad mazā Roze pa tagad jau drusku brīvākām ielām bija atskrējusi uz šo pilsētas iecirkni pie savas krustmātes, kādas maiznieces, lai dabūtu maizi, un viņam patlaban bija izstāstījusi par šā rīta notikumiem apakšprefekturā. Pulksten astoņos ģenerālis Vimpfens bija sasaucis kādu jaunu kara apspriedi, vairāk nekā trīsdesmit ģenerāļus, kuriem paziņoja savas pārrunas rezultātus, savas veltīgās pūles un uzvarētāju bargās prasības. Viņa rokas trīcēja, spējš jūtu vilnis pildīja acis asarām. Un viņš vēl runāja, kad no prūšu galvenā štaba kā parlamentars ieradās kāds pulkvedis, lai ģeneraļa Moltkes vārdā atgādinātu, ka gadījumā, ja netiktu pieņemts lēmums, pulksten desmitos uz Sedanas pilsētu no jauna atklās uguni. Šās briesmīgās nepieciešamības priekšā apspriedei atlika tikai pilnvarot ģenerāli no jauna atgriezties uz Belvijas pili, lai visu pieņemtu. Tagad viņam vajadzēja jau būt tur, visa franču armija ar ieročiem un kara mantām bija gūstā.

Pēc tam Roze bija sīkumos sākusi stāstīt par to, kādu ārkārtīgu uztraukumu šīs ziņas sacēlušas pilsētā. Apakšprefekturā viņa redzējusi virsniekus, kuri noplēsuši savus uzplečus, raudādami kā bērni. Uz tilta kirasieri svieduši savus zobenus Māsā; un vesels pulks pagājis garām, katrs kareivis metis savu zobenu, vērodams, kā ūdens uzšļāc un atkal norimst. Kareivji ielās, satvēruši savas šautenes aiz stobriem, sadragājuši resgaļus gar sienām, kamēr artileristi noņēmuši mitreļezām mechanismus, aizsviezdami tos ūdens notekās. Daži aprakuši zemē savus karogus, citi atkal tos sadedzinājuši. Tirena laukumā kāds vecs

seržants, uzkāpis uz akmens, apvainojis priekšniecību gļēvulība, it kā viņu būtu pārņēmis pēkšņs ārprāts. Daži likās apmulsuši un raudāja smagas, klusas asaras. Ciliem atkal — un jāsaka, ka tādu bija vairākums — acis smējās priekā, un no visas viņu butes bija manāms jūsmīgs atvieglojums. Beidzot nu bija galā viņu nelaime, viņi bija gūstekņi, viņi vairs nekausies! Jau tik daudz dienu viņi cieta no pārgājieniem un no bada! Pie tam, vai vērts kauties, ja neesi stiprākais? Ja nu tos nodevuši, labāk lai gals tad būtu tūlīt! Tik saldi bija apzināties, ka atkal būs baltmaize un varēs gulēt gultā!

Kad augšā Delaberšs kopā ar Morisu un Zanu iegāja ēdamistabā, māte viņu pasauca.

—   Panāc taču! Pulkvedis mani biedē.

De Vineija kungs gulēja ar vaļējām acīm un atkal murgoja skaļā balsi savos drudža sapņos.

—   Nav svarīgi, ja prūši mums nogriež ceļu uz Mezjēru… Lūk, viņi jau apiet Falizetas mežu, kamēr citi atkal virzās augšup pa Zivonas ieleju Aiz mums ir robeža, un mēs to pārlēksim ar diviem lēcieniem, kad būsim sakāvuši iespējami daudz ienaidnieku. Vakar taisni to es gribēju .. 1

Bet tad viņa degošie skatieni ieraudzīja Delaheršu. Viņš to pazina, likās, ka viņš atjēdzās, atbrīvodamies no saviem sapņiem un halucinācijām, un, atgriezies briesmīgajā īstenībā, jautāja jau trešo reizi:

—   Vai ne, visam ir beigas?

Pēkšņi vadmalas rūpnieks nevarēja atturēties, lai neizpaustos viņa apmierinājums.

—   Ak jā, paldies dievam! Viss ir beidzies. Kapitulacijai šai brīdi jābūt jau parakstītai.

Nevērojot pārsieto kāju, pulkvedis strauji piecēlās stāvus un, paķēris savu zobenu, kas bija palicis uz kāda krēsla, gribēja to salauzt. Bet viņa rokas pārāk drebēja, tērauds izslīdēja.

—        Uzmanieties! Viņš sagraizīsies! — iesaucās Delaheršs.

—   Tas ir bīstami, atņemiet viņam zobenu!

Un Delaherša kundze paņēma zobenu. Redzot de Vinei ja kunga izmisumu, viņa to nenoslēpa, kā viņas dēls bija ieteicis darīt, viņa to salauza ar sausu troksni uz sava ceļgala ar ārkārtīgu spēku, pati neticēdama, ka viņas vārgās rokas vēl to spēj.

Pulkvedis bija atkal atgulies, viņš raudāja, uzlūkodams savu veco draudzeni ar bezgalīgi maigu skatienu.

Pa to laiku virtuvene ēdamistabā visiem bija sagatavojusi kafiju pienā. Henriete un Zilberta bija pamodušās, pēdējā labā miegā atpūtusies, gaišu seju, jautrām acīm, un viga maigi apkampa savu draudzeni, kuras viņai bija žēl, kā viņa teica, līdz dvēseles dziļumiem. Moriss atsēdās blakus māsai, kamēr Zans, juzdamies mazliet neveikli, ka viņam arī bija jāpieņem uzaicinājums, atradās iepretim Delaheršam. Delaherša kundze neparko negribēja nākt pie galda, viņai aiznesa kafijas tasi, kuru tā izdzēra. Bet blakus no sākuma klusās piecu cilvēku brokastis drīz atdzīvojās. Visi bija novārguši, ļoti gribējās ēst; kā lai nepriecātos par to, ka esi še, neskarts un vesels, kamēr apkārt visu apgabalu klāja tūkstošiem nelaimīgo? Baltais galdauts lielā un spirgtā ēdamistabā bija baudījums acīm, un ļoti karstā kafija pienā likās tik garšīga.

Sarunājās. Delaheršs, atguvis jau savu bagāta rūpnieka stāju un pašpārliecību, kā labsirdīgs labvēlis, kas mīl popularitāti un stingrs tikai pret neveiksmību, sāka runāt atkal par Napoleonu 111, kura tēls jau kopš pāris dienām nodarbināja viņa tukšo ziņkārību. Un viņš griezās pie Zana, jo viņam nebija cita neviena kā šis vienkāršais puisis.

—   Jā, mans kungs, man tas jāsaka, ķeizarā esmu ļoti vīlies. Lai viņa slavinātāji norāda uz apstākļiem, kas mīkstina vainu, skaidri redzams, viņš ir mūsu nelaimju pirmais un vienīgais cēlonis.

Viņš, likās, jau bija aizmirsis, ka, būdams karsts bonapartists, vēl pirms trim mēnešiem bija strādājis plйbiscita triumfa labā. Un viņam nebija pat līdzjūtības pret cilvēku, kas tagad kļuva par Sedanas bēdīgo varoni, un viņš tam uzkrāva visas nepatiesības.

—   Nespējīgs cilvēks, ko mēs šai brīdī esam spiesti atzīt, bet tas vēl nebūtu nekas.. . Sapņotājs gars, greiza galva, kuram likās viss izdodamies, kamēr laime bija viņa pusē. Nē, redziet, nevajag mēģināt mūs iežēlināt par viņa likteni, apgalvojot, ka viņu piekrāpuši, ka opozicija viņam liegusi vajadzīgos kareivjus un kreditus. Tas ir viņš, kas mūs piekrāpis, kura netikumi un kļūdas mūs iegāzuši tais briesmīgajos dubļos, kur tagad atrodamies.

Moriss, nevēlēdamies runāt, nevarēja apspiest smaidu, kamēr Zans, juzdamies neērti pie šīm pārrunām par politiku, apmierinājās, piebilzdams:

—   Tomēr stāsta, ka viņš esot krietns vīrs.

Bet šie daži visā vienkāršībā pasacītie vārdi lika Delaheršam pietrūkties. Visas bailes un nāves skumjas, kuras viņš bija pārcietis, tagad izlauzās kliedzienā, pārvērtās naidā.

—      Krietns cilvēks, tas tiešām viegli pasakāms!… Tad ziniet, mans kungs, ka manu fabriku skārušas trīs granatas un ka tur nav vainojams ķeizars, ka tā nav nodegusi. Vai jūs arī zināt, ka es, kurš te ar jums sēžu, pie visas šās muļķīgās lietas zaudēju kādus simt tūkstoš frankus? Ak nē, nē! Francija ieņemta, nodedzināta, izpostīta, rūpniecībā bezdarbs, tirdzniecība izjaukta, — nē, tas par daudz! gādu krietnu vīru kā viņš mums diezgan, lai dievs mūs no tiem pasarga!… Viņš nu guļ dubļos un asinīs, lai tur arī paliek!

Ar strauju dūres kustību Delaheršs likās gremdējam un spiežam zem ūdens kādu nožēlojamo, kas vēl turējās pretī. Tad viņš ar kārumnieka muti pabeidza dzert kafiju. Zilberta, pati negribot, nevarēja atturēt smiekliņu par sāpju pilno, izklaidīgo Henrieti, kuru viņa apkalpoja kā mazu bērnu. Kad kafija bija padzerta, visi palika vēl kādu brīdi lielās ēdamistabas svaigumā un laimīgā mierā.

Un tai pašā stundā Napoleons III atradās nabadzīgā audēja mājā uz Donšerī ceļa. Pulksten piecos no rīta viņš bija gribējis atstāt apakšprefekturu, jo Sedanas sienās viņš nejutās labi, pilsēta viņam likās kā pārmetums un draudi, bez tam viņam nedeva miera vajadzība drusku nomierināt savu jūtīgo sirdi, sagādājot savai nelaimīgajai armijai labākus nosacījumus. Viņš vēlējās redzēt Prūsijas karali. Viņš bija iesēdies kādā īrējamā kalešā un aizbraucis pa plato, ar papelēm apstādīto ceļu, šo savas trimdas pirmo etapu nobraukdams rīta ausmas dzestrumā ar skaidru zudušā lieluma izjūtu, kurš beidzot palika aiz viņa; un šai ceļā viņš sastapa Bismarku, kas steigā bija ieradies še vecā bruņucepurē, smagos, ieziestos zābakos, vienīgi vēlēdamies ķeizaru izklaidēt un aizkavēt sastapt ķēniņu, kamēr kapitulācijā nebūs parakstīta. Ķēniņš atradās vēl Vandresā, četrpadsmit kilometru no turienes. Kurp iet? Zem kāda jumta uzgaidīt? Tijerijas pils bija nozudusi tālu aiz viņa kā negaisa mākonī. Sedana likās jau jūdzēm tālu kā nožogota ar asins upi, Francijā nebija vairs ne ķeizarisku piļu, ne oficiālu telpu, pat ne kaktiņa pie kāda vienkārša ierēdņa, kur viņš drīkstētu apsēsties. Un tā viņš meklēja patvērumu audēja mājā, nabadzīgā mājā, ko ieraudzīja ceļmalā, ar mazu, iežogotu sakņu dārzu, vienstāva fasadi un maziem, drūmiem logiem. Istabiņa augšstāvā bija izbalsināta ar kaļķiem un izlikta akmens plāksnēm, un tanī nebija citu mēbeļu kā nekrāsots koka galds un pāris no salmiem pītu krēslu. Tur ķeizars uzturējās stundām ilgi, sākumā kopā ar Bismarku, kurš smaidīja, dzirdēdams runājam par augstsirdību, vēlāk 'viens pats ar savu nelaimi, spieda savu zemes pelēko

seju pie loga rūtīm, vērodams vēl Francijas zemi, Māsas upi, kas tik skaidri plūda pa plašiem, auglīgiem laukiem.

Nākamajā dienā un turpmākās sekoja citi atbaidīgi etapi: Belvijas pils, šī jautrā buržuazā mītne, kur viņš gulēja nakti un pēc sarunas ar ķēniņu Vilhelmu raudāja; tad nežēlīgā aizbraukšana, izvairoties no Sedanas aiz bailēm no uzvarēto un bada cietēju dusmām, ceļš pa pontontiltu, ko prūši bija pārsvieduši pār upi pie Ižas, lielais līkums uz ziemeļiem no pilsētas, atstāti lauku ceļi starp Fluaņu, Fleņjē, Illī, — visa šī nožēlojamā bēgšana vaļējā kalešā; un tur, traģiskā, līķiem klātā Illī augstienē leģendārā satikšanās, nožēlojamais ķeizars, kas, nespēdams panest vairs pat ne zirga rikšus, uznākot kādai sāpju lēkmei, bija atlaidies un varbūt automatiski smēķēja savu mūžīgo cigareti, kamēr garām no Fleņjē uz Sedanu veda baru nomocītu un asinīm un putekļiem klātu gūstekņu, kuri nostājās gar abām ceļmalām, lai palaistu garām kalešu, pie kam pirmie klusēja, tālākie jau kurnēja un citi, maz pamazām aizraujoties, auroja, dūres kratīdami un lādēdamies. Tad sekoja bezgalīgais brauciens pāri kaujas laukam, vesela jūdze pa izrakņātiem ceļiem, starp drupām, starp miroņiem, kas raudzījās ar platām, draudošām acīm, tad kailais apvidus un plašie, klusie meži, robeža pakalna virsotnē, un tad beigas tam visam aizgrima šaurā ielejā, pa ceļu, ko gar abām malām ierobežoja egles.

Un kāda bija pirmā nakts trimdā, Bujonā, Pasta viesnīcā, ko aplenca tāds bars franču bēgļu un vienkārši ziņkārīgie, ka ķeizars, ļaudīm kurnot un atskanot svilpieniem, atrada par vajadzīgu parādīties! Istaba ar trim logiem iepretim laukumam un Semuā upei bija viena no tām banalajām istabām ar sarkanu damastu pārvilktām mēbelēm un sarkankoka spoguļskapi, ar kārniņu, kur starp gliemežvākiem un nedzīvām puķēm vāzēs zem stikla jumola bija cinka pulkstenis. Pa labi un pa kreisi no durvīm divas gluži vienādas gultas. Vienā no tām cietā miegā gulēja adjutants, ko nogurums bija spiedis atlikties jau pulksten deviņos, ar sažņaugtam dūrēm. Otrā, nevarēdams aizmigt, ilgi svaidījās ķeizars un, kad viņš piecēlās, lai staigājot mazinātu savas sāpes, varēja izklaidēties tikai uzlūkojot sienu, kur abās pusēs kaminam atradās pa grebumam, vienā bija redzams Ružē de Lils, dziedot Marseļezu, otrā — Pastardiena, kur briesmīgiem bazuņu pūtieniem virseņģeļi sauca no zemes ārā visus miroņus, ta bija augšāmcelšanās kaujas laukā no brāļu kapa, lai liecinātu dieva priekša.

Ķeizara nama svita, visi apgrūtinošie, nolādētie mantu ve* 280 zumi skumīgi palika Sedanā aiz apakšprefekturas ceriņiem. Neviens vairs nezināja, kā tos aizvākt projām un noslēpt no nabaga cilvēkiem, kas mira aiz trūkuma, tik neciešama pēc zaudētās kaujas kļuva izaicinošā bezkaunība un briesmīgā ironija. Bija jāgaida kāda tumša nakts. Zirgi, karietes, rati ar sidraba kastroļiem, cepešu iesmiem, smalka vīna groziem visā slepenībā atstāja Sedanu un devās pa tumšiem ceļiem ari uz Beļģiju, paklusām, nemierīgās trīsās, kā zagtas mantas vedot.

TREŠA DAĻA

NO Remijī pakalna, kur bija celta Fušāra tēva mazā lauku māja, Silvīne visu bezgalīgo kaujas dienu arvien raudzījās uz Sedanu, lielgabalu rūkoņā un dūmos nodrebēdama, domājot par Onorē. Nākamajā dienā nemiers vēl vairāk pieauga un vairojās, trūka noteiktu ziņu, jo prūši, kuri apsargāja ce|us, atsacījās atbildēt, arī paši pie tam nekā nezinādami. Vakardienas gaišā saule bija pazudusi, nolija lietus gāzes un ietina ieleju skumīgā, zilganā gaismā.

Pret vakaru vecais Fušārs, kas ar nodomu klusēja, kaut tāpat bija norūpējies, nedomādams gan par savu dēlu, bet ļoti gribēdams zināt, kā citu nelaime veidosies viņa labā, bija nostājies durvīs, lai vērotu notikumus, kad ieraudzīja gara auguma puisi blūzē, kurš kādu brīdi kā apjucis ložņāja gar ceļu. To pazinis, viņš bija tā pārsteigts, ka pasauca viņu diktā balsī, nevērojot, ka garām gāja trīs puiši.

—   Kā, tu tas esi, Prospēr?

Ar strauju mājienu Āfrikas strēlnieks lika viņam apklust. Tad, pienācis klāt, sacīja pusbalsī:

—   Jā, tas esmu es. Man pietika kauties, pats nezini, par ko, un es bēgu. Sakiet, Fušāra tēvs, vai nav jums saimniecībā puisis vajadzīgs?

Uzreiz vecais bija atguvis savu apdomību. Tiešām, viņš meklēja kādu strādnieku. Bet to jau nevajadzēja teikt.

—   Puisis man patiesi nav vajadzīgs, nē! Tūlīt gan ne… Ienāc tomēr kādu glāzi iedzert. Es tevi, esi drošs, nepametīšu nelaimē uz ceļa.

Lielajā istabā Silvīne tikko bija uzlikusi uz pavarda viru, kamēr mazais Šarlo, rotaļādamies un smiedamies, ķērās viņai lindrakos. No sākuma viņa Prospēru nepazina, kaut arī agrāk ar viņu kopā bija kalpojusi, un, tikai atnesusi divas glāzes un

pudeli vīna, aplūkojusi tuvāk, viņa iekliedzās. Viņa domāja tikai par Onorē.

—   Ak, jūs nākat no turienes, vai ne?… Vai Onorē iet labi?

Prospērs gribēja atbildēt, bet tūlīt apdomājās. Jau divas dienas viņš dzīvoja kā sapnī, kādā spēcīgā neskaidru notikumu plūsmā, kas noteiktas atmiņas nepameta. Bez šaubām viņam likās, ka redzējis Onorē guļam mirušu uz sava lielgabala, bet apliecināt to viņš gan nevarētu. Kam apbēdināt cilvēku, ja pats neesi drošs?

—   Onorē? — viņš murmināja, — es nezinu, nevaru pateikt.. .

Viņa to cieši uzlūkoja.

—   Tātad jūs viņu neredzējāt? — viņa neatlaidās.

Lēni viņš pacēla roku un pakratīja galvu.

—   Vai domājat, ka visu var zināt? Tik daudz, tik daudz ir noticis! Par visu šo nolādēto kauju es nevarētu pastāstīt ne tikdaudz… Nē! Pat par vietām, pa kurām gāju, ne… Tu kļūsti kā muļķis, goda vāras!

Un, izdzēris glāzi vīna, viņš palika drūmi sēžot, un viņa acis raudzījās kaut kur tālumā, atmiņu krēslā.

—   Viss, ko es atminos, ir tas, ka bija jau nakts, kad nācu atkal pie samaņas… Kad uzbrukuma laikā kritu, saule vēl bija augstu. Laikam jau stundām es biju tā nogulējis, ar labo kāju notriekts zem mana vecā Zefira, kurš bija dabūjis lodi taisni krūtīs… Es jums apliecinu, ka šis stāvoklis nemaz nebija priecīgs; kritušo biedru kaudzes visapkārt, pat neviena dzīva kaķa, pie tam vēl doma, ka nobeigšos tāpat arī es, ja neviens mani nepievāks… Lēnītiņām es mēģināju atbrīvot savu gurnu, bet tas nebija iespējams, Zefirs spieda kā piecisimt tūkstoš velnu. Viņš bija vēl silts. Es viņu glāstīju, saucu laipniem vārdiem. Un redziet, tad notika tas, ko es nekad neaizmirsīšu: viņš atvēra acis un pūlējās pacelt savu nabaga galvu, kas blakus manai gulēja pie zemes. Tad mēs sarunājāmies: «Mans nabaga vecais, — es viņam teicu, — negribu izteikt tev pārmetumus, bet vai tu tiešām gribi, lai es nobeigtos kopā ar tevi, ka tu mani tik stipri turi?» Protams, viņš to neapstiprināja ar «jā». Nevērojot to, es viņa neskaidrajā skatienā lasīju lielās mokas, ko viņš juta, mani atstādams. Un es nezinu, kā tas notika, vai viņš tā gribēja, vai arī tā bija tikai krampjveida kustība, spējš grūdiens atmeta viņu no manis sānis. Es varēju piecelties, ak! šis nolādētais stāvoklis, kāja bija smaga kā no svina. Un, lai arī kā, es aptvēru Zefira galvu savām rokām un turpināju viņam stāstīt visu, kas nāca no sirds, ka viņš ir labs zirgs, ka es viņu tā mīlu un vienmēr

viņu atminēšos. Viņš mani uzklausīja un likās tik apmierināts!

Tad viņš nodrebēja vēlreiz un nobeidzās, lielām, tukšām acīm manī raudzīdamies. Tas ir savādi, un man neticēs, bet tomēr paliek tīrā patiesība, ka lielas asaras bija viņa acīs… Mans nabaga Zefīrs raudāja kā cilvēks …

Prospērs partrauca stāstu, bēdas aizžņaudza viņa kaklu, un viņš raudāja arī pats. Izdzēris vēl vienu glāzi vīna, viņš turpināja aprautos, nepilnos teikumos savu stāstījumu. Tuvojās nakts, paša kaujas laukuma malā vēl bija tikai kāds sarkanas gaismas stars, kas kritušo zirgu ēnas izstiepa līdz bezgalībai. Viņš, bez šaubām, vēl ilgi bija palicis pie sava zirga, jo ar savu smago kāju nebija spējīgs kustēties. Un tad kādas pēkšņas bailes, prasība nepalikt vienam, atrasties starp biedriem, lai nebūtu bailes, deva viņam spēku iet. No visām pusēm, no grāvjiem un krūmiem, no visiem slepeniem kaktiem tāpat vilkās ievainotie, cenzdamies apvienoties, sanāca grupās pa četri, pa pieci cilvēki, mazās apvienībās, kur vieglāk bija pārciest nāves mokas un nomirt.

Garēnas mežā tā viņš bija uzkūlies diviem četrdesmit trešā pulka kareivjiem, kuriem nebija ne skrambiņas, bet kuri, noslēpušies kā zaķi, gaidīja nakti. Kad tie dabūja zināt, ka viņš zina ceļu, tie izteica domu bēgt uz Beļģiju vēl pirms rīta ausmas, caur mežu, sasniedzot robežu. Sākumā viņš atteicās viņus pavadīt, gribēdams labāk tūlīt sasniegt Remijī, būdams pārliecināts, ka atradīs tur patvērumu; tomēr kur lai sadabū svārkus un bikses? Nevarēja arī cerēt, ka ceļā no Garēnas meža līdz Remijī, no vienas ielejas malas līdz otrai, tiks cauri daudzajām prūšu rindām. Tā beidzot viņš bija mierā būt abiem biedriem par pavadoni. Viņa kāja bija jau iesilusi, viņiem laimējās kādās mājās dabūt maizi. Kādā tālā baznīcas tornī pulkstenis nosita deviņi, (

kad viņi atkal devās ceļā. Vienīgās briesmas, kas draudēja bēgļiem, gadījās Šapelā, kur viņi uzdūrās taisni virsū ienaidnieku postenim, kas tvēra pēc ieročiem un šāva tumsā, tā ka viņi, te līzdami uz vēdera, te skriedami uz visām četrām, zem ložu svilpieniem sasniedza smalci. No tā laika viņi mežu vairs neatstāja un, modri klausīdamies, taustījās tālāk. Kādā takas pagriezienā viņi pielīda un uzklupa plecos sargkareivim un pārgrieza ar nazi tam rīkli. Tagad ceļš bija brīvs, viņi turpināja to smiedamies un svilpodami. Ap pulksten trijiem rītā viņi nonāca mazā beļģiešu ciemā pie kāda saimnieka, goda vīra, kas uzmodies tūlīt viņiem atvēra savu šķūni, kur siena vālā tie labi izgulējās.

Saule jau bija augstu, kad Prospērs pamodās. Viņa biedri vēl ftrāca, kad, atvēris acis, viņš ieraudzīja savu saimnieku, kurš jūdza zirgu lieios lauku divriteņu ratos, kas bija piekrauti ar maizi, rīsu, kafiju, cukuru, visāda veida proviziju, paslēptu zem koka ogļu maisiem, un viņš uzzināja, ka šim goda vīram Francijā ieprecētas divas meitas, kurām viņš gatavojās aizvest šīs ēdamvielas, jo zināja, ka pēc bavariešu caurgājiena viņām pilnīgi nekas nav palicis. Jau no rīta viņš bija sev sagādājis vajadzīgo caurlaidi. Prospēru tūlīt pārņēma neprātīga vēlēšanās nosēsties blakus saimniekam ratu sēdeklī un atgriezties tai zemes stūrī, pēc kura to sāka jau mocīt dzimtenes ilgas. Nekas nelikās vienkāršāk: viņš izkāps Remijī, caur kuru saimniekam jābrauc. Viss nokārtojās dažās minūtēs, viņam aizdeva tik ļoti kārotās bikses un svārkus, saimnieks viņu visur uzdeva par savu puisi; tādā kārtā pret pulksten sešiem, tikai divas vai trīs reizes vācu posteņu apturēts, viņš varēja izsēsties Remijī baznīcas priekšā.

—   Nē, man bija diezgan! — brīdi klusējis, atkārtoja Prospērs. — Ja būtu no mums vēl kāds labums, kā tur Āfrikā! Bet iet pa kreisi, lai atgrieztos no'labās puses, just, ka tu pilnīgi nekam nederi, tā beidzot vairs nav nekāda dzīve … Un tagad, kad mans nabaga Zefirs ir beigts, es palikšu viens, man atliek tikai atgriezties pie zemkopības. Vai nav taisnība? Tas ir labāk, nekā krist prūšu gūstā … Jums, Fušāra tēvs, ir zirgi, jūs redzēsiet, kā es tos mīlu un kopju!

Vecā acis iespīdējās. Viņš pieskandināja un nesteigdamies nolēma:

—   Mans dievs! Ja tev ar to var pakalpot, pieņemšu tevi labprāt tūlīt… Bet par algu varēsim runāt tikai tad, kad karš būs beidzies, jo tiešām man neviena nav vajadzīgs, un laiki ir pārāk grūti.

Silvīne, kas bija palikusi sēžot ar mazo Sarlo klēpī, nenovērsa no Prospēra acis. Redzēdama, ka viņš pieceļas, lai tūlīt ietu uz staļļiem iepazīties ar zirgiem, viņa no jauna jautāja:

—   Tātad jūs neredzējāt Onorē?

Sis jautājums, kas nāca tik negaidīts, lika viņam nodrebēt, it kā tas būtu ar pēkšņu gaismu apgaismojis kādu tumšu kaktu viņa atmiņā. Viņš vilcinājās, tomēr nolēma teikt.

—   Klausieties, es negribēju jūs tūlīt apbēdināt, bet es domāju gan, ka viņš tur būs palicis.

—   Kā, palicis?

—   Jā, es domāju, ka prūši būs viņu nobeiguši… Es redzēju viņu atmuguriski guļam pāri lielgabalam ar paceltu galvu, ar vainu zem sirds.

Viņš apklusa. Silvīne bija briesmīgi bāla, kamēr vecais Fušārs, kas arī bija satricināts, izlējis no pudeles vīna atliekas sava glāzē, nolika to uz galda.

—   Vai jūs par to esat pilnīgi pārliecināts? — viņa jautaja aizžņaugtā balsi.

—   Nu, tik pārliecināts, cik vien var būt par kādu lietu, ko pats redzējis. Tas bija uz kāda neliela paugura, blakus trim kokiem, man liekas, varētu tur aiziet ar aizdarītām acīm.

To dzirdot, viss viņā sabruka. Onorē viņai bija piedevis, savienojies solījuma saitēm, viņi precēsies, kad, karam beidzoties, viņš atstās karaklausību. Un tagad viņš bija nonāvēts, viņš bija tur lejā, ar vainu zem sirds! Nekad viņa nebija jutusi, ka mīl viņu tik stipri, tik lielā mērā viņu aizrāva vēlēšanās atkal viņu redzēt, lai viņai tas tomēr pilnīgi piederētu, pat zemē. Šī vēlēšanās izsvieda viņu no parastās vienaldzības.

Viņa nelaipni nolika Šarlo un iesaucās:

—   Labi! Neticēšu, kamēr pati nebūšu redzējusi… Tā kā jūs zināt, kur tas ir, jūs mani turp pavadīsiet. Un, ja tas ir taisnība, ja mēs viņu atradīsim, mēs viņu atvedīsim šurp.

Asaras viņai aizrāva elpu, viņa sabruka pār galdu un ilgi raustījās elsās, kamēr mazais, nesaprazdams, kāpēc māte viņu atstumj, arī sāka skaļi raudāt. Tad viņa to atkal paņēma, spieda sev klāt, apmulsusi murminādama:

—   Mans nabaga bērns, mans nabaga bērns!

Vecais Fušārs sastinga. Viņš savu dēlu mīlēja ar īpatnēju mīlestību. Senas atmiņas, likās, atnāca atkal no seniem, seniem laikiem, kad dzīvoja vēl viņa sieva un Onorē gāja skolā; un arī viņa sasarkušajās acīs parādījās divas lielas asaras un noritēja pa viņa grumbainajiem, rupjajiem vaigiem. Jau vairāk nekā desmit gadu viņš nebija raudājis. Viņam izlauzās lāsts, beidzot viņš saskaitās uz dēlu, kas taču piederēja viņam, bet ko viņš tomēr nekad vairs neredzēs.

—  Dieva vārds! Tas ir nepatīkami, ja tev ir tikai viens dēls un to tev paņem.

Bet, kad visi drusku nomierinājās, Fušāram nemaz nepatika klausīties, ka Silvīne vēl vienmēr gribēja iei uzmeklēt tur lejā Onorē līķi. Bet viņa palika pie sava lēmuma, bez kliedzieniem, izmisīgi un neuzvarami klusēdama; un viņš to vairs nepazina, viņu, arvien lokāmu, kas visus darbus darīja kā paklausīga kalpone. Viņas lielās, padevīgās acis, kas viņas seju darīja skaistu, tagad, likās, izteica nesavaldāmu apņemšanos, kamēr piere zem biezajiem, brūnajiem matiem palika bāla. Viņa norāva no pieciem sarkano lakatu, tagad viņa bija tikai melnā kā atraitne. Veltīgi viņš tai attēloja meklēšanas grūtības, briesmas, kas varēja viņai draudēt, kā arī to, ka līķi atrast maz cerību. Viņa vairs neatbildēja, un viņš redzēja, ka viņa ies viena, izdarīs kādu neprātību, ja viņš par viņu nerūpēsies, un tas viņu uztrauca vēl vairāk, jo viņš baidījās no sarežģījumiem, kas tādā kārtā varētu celties ar prūšu valdības iestādēm. Tādēļ viņš nolēma aiziet pie Rcmijī mera, kas viņam bija attāls radinieks, un abi viņi izdomāja šādi: Silvīni uzdeva par Onorē īsto atraitni un Prospēru par viņas brāli, tā ka bavariešu pulkvedis, kas dzīvoja «Maitas krusta» viesnīcā, ciema galā, bija ar mieru izsniegt brālim un māsai caurlaidi, atļaujot viņiem pārvest vīra līķi, ja viņi to atradīs. Pienāca nakts, viss, uz ko varēja pierunāt jauno sievu, bija tas, ka viņa bija ar mieru gaidīt līdz rītam, lai dotos ceļā.

Nākamajā dienā Fušārs -neparko negribēja ļaut iejūgt kādus no saviem zirgiem, baidīdamies tos vairs neredzēt. Kas gan varēja galvot, ka prūši nekonfiscēs ir zirgu, ir ratus? Beidzot viņš kurnēdams bija ar mieru aizdot ēzeli, mazu, pelēku ēzelīti, kura šaurie rateļi tomēr bija diezgan gari, lai' tais varētu novietot mironi. Viņš pamācīja Prospēru, kas bija labi izgulējies, bet ko tagad doma par braucienu, kad pēc atpūtas viņš centās atminēties, padarīja rūpju pilnu. Paša pēdēja brīdī Silvīne atnesa savu gultas segu un salocīja to ratu dibenā. Un, sākusi jau iet, atskrēja atpakaļ, lai noskūpstītu mazo šarlo.

—   Fušāra tēvs, es jums viņu uzticu, esiet nomodā, lai viņš nerotaļājas ar sērkociņiem.

—   Labi, labi! Esi mierīga!

Sagatavošanas bija ievilkusies garumā, bija jau ap pulksten septiņiem, kad Silvine un Prospērs, iedami aiz šaurajiem rateļiem, kurus, galvu nodūris, vilka mazs, pelēks ēzelītis, kāpa lejup pa Remiji stāvo pakalni. Pagājušā naktī bija krietni lijis, ceļi bija pārvērtušies <iiib|n straumēs; lieli, pelēki padebeši joņoja pie debess, skumīgi un drūmi.

Gribēdams pēc iespējas ceļu saīsināt, Prospērs bija nolēmis šķērsot Sedanu. Bet pie Pon-Možī prūšu sardze apturēja rateļus un aizturēja vairāk nekā stundu, un tikai pēc tam, kad caurlaidi bija caurskatījuši četri vai pieci priekšnieki, ēzelis varēja atsākt savu gājienu ar noteikumu, ka jāiet garais apkārtceļš caur Bazeiju, nogriežoties pa kadu šķērsielu pa kreisi. Iemeslus tādai pavēlei nepaskaidroja, bez šaubām, pilsētu nevēlējās vēl vairāk pārpildīt. Kad Silvine pa dzelzceļa tiltu gāja pāri Māsas upei, šim nelaimes tiltam, ko bija aizmirsuši uzspridzināt gaisā un par ko bavariešiem tomēr nācās tik dārgi samaksāt, viņa ieraudzīja kādu artilerista līķi, kas plūda lejup pa straumi, it kā vienkārši pastaigātos. Aizķēries aiz zāļu pudura, tas uz mirkli apstajās, tad apgriezās apkārt un aizpeldēja.

Bazeijā, kurai ēzelis izgāja cauri soļos no viena gala līdz otram, bija īsta posta aina, viss tas briesmīgais, kas paliek pēc tam, kad zemei kā nikns orkāns pārgājis pāri karš. Kritušie bija jau uzlasīti, uz ciema ielas bruģa neredzēja vairs neviena līķa, un lietus noskaloja asinis, pamezdams sarkanas peļķes ar šaubīgiem atkritumiem un lupatām, pie kurām vēl, likās, varēja pazīt matus. Izbailes, kas nospieda sirdi, auga, redzot Bazeiju, tik smaidīgu vēl priekš trim dienām ar saviem jautrajiem namiem dārzu vidū, kas tagad bija sagrauti, iznīcināti, tikai liesmu nomelnotas mūru atliekas. Baznīca vēl vienmēr dega kā varens, kūpošs baļķu ugunskurs laukuma vidū, kur nepārtraukti cēlās biezs melnu dūmu stabs, izplezdamies pret debesīm kā sēru mākonis. Nozudušas bija veselas ielas, abās pusēs notekām tikai izdegušu smilšakmeņu kaudzes, sodrēju un pelnu java, kas pārplūdināja visu kā biezi un melni dubļi. Krustceļa četros stūros nami bija aizmēzti kā no uguns viesuļa, kas te bija pūtis. Citi bija cietuši mazāk, kāds vēl bija palicis vientulīgi stāvam, kamēr nami pa labi un pa kreisi no tā bija mitreļezas sakapāti un to sašautie vraki rēgojās kā ģindeņi. Un no visa tā nāca nepanesama smaka, riebīgā deguma smaka, sevišķi asā, pa grīdām straumēm izlietās petrolejas smirdoņa. Mēmā bezcerībā raudzījās viss tas, ko bija mēģinājuši glābt, pa logiem izmestās mēbeles uz ietves, sašķiebti galdi ar aplauztām kājām, skapji izlauztiem sāniem un pāršķeltām durvīm, izkaisīti, saplēsti, notraipīti veļas gabali, visas pēc laupīšanas palikušās atliekas, kas tagad peldēja un ira lietū. Kādā namā ar ielauztu fasadi caur iebrukušiem griestiem, pavisam augstu pie sienas virs kamina bija redzams neskarts pulkstenis.

—   Ak cūkas! — norūca Prospērs, kam kā bijušam kareivim iesila asinis, redzot tādu postu.

Viņš vīstīja dūres. Silvīnei, kura bija tik bāla, vajadzēja viņu skatieniem nomierināt, tiklīdz viņi ielās satika kādu sargkareivi. Bavarieši tiešām bija nolikuši sargus pie namiem, kas vēl dega, un likās, ka šie ļaudis ar pielādētām un durkļotām šautenēm rokā apsarga ugunsgrēkus, lai liesmas varētu nobeigt savu darbu. Ar draudīgu mājienu, debji uzsaukdami, viņi dzina projām uzmācīgos ziņkārīgos, ka ari tos, kas klīda te apkārt ar kādu nolūku.

Nelielā attālumā, aizturētās dusmas drebēdami, stāvēja iedzīvotāju pulciņi. Kāda pavisam jauna sieviete, izpūrušiem matiem, dubļiem notašķītās drēbēs, nevērojot sargkareivja noliegumu, stūrgalvīgi neatstāja kādas mazas mājiņas kūpošo drupu kaudzi, gribēdama pārmeklēt degošās pagales. Runāja, ka viņai namiņā sadedzis bērns. Un pēkšņi, kad bavarietis viņu rupji atstūma, viņa pagriezās un iespļāva tam sejā savu briesmīgo bezcerību, asiņu un netīrumu lāstus, riebīgus vārdus, kas beidzot viņu drusku atviegloja. Bavarietis laikam nekā nesaprata, uztraukts viņš to vēroja un kāpās atpakaļ. Piesteidzās trīs viņa biedri un viņu atbrīvoja no sievietes, kura gaudoja kā zvērs, kad to veda projām. Pie kādas citas mājas drupām raudāja vīrs ar divām meitenēm; visi trīs bija pakrituši aiz noguruma un trūkuma pie zemes un nezināja, kurp iet, jo visu, kas tiem bija piederējis, viņi redzēja kā pelnus aizlidojam vējā. Kāda kareivju patruļa garām iedama izklīdināja ziņkārīgos, un atkal ceļš kļuva tuksnesīgs, tikai atsevišķi sargkareivji, drūmi un bargi, neuzticīgām acīm uzraudzīja, lai viņu noziedzīgo rīkojumu izpilda.

—   Cūkas, cūkas! — atkārtoja Prospērs dobji. — Būtu patīkami vienu vai divus no tiem nožņaugt.

Silvīne lika tam atkal apklust. Viņš nodrebēja. Uguns neskartā pašķūnī, ieslēgts un aizmirsts kopš divām dienām, nepārtraukti kauca un gaudoja kāds suns tik žēli, ka šausmas pārņēma cilvēku zem šīm rāmajām debesīm, no kurām sāka smidzināt sīks, pelēks lietus. Taisni tai brīdī viņiem pie Montiviljē parka iznāca savāda tikšanās. Trīs lieli mēslu rati, piekrauti ar līķiem, stāvēja rindā, tie bija no tiem atkritumu ratiem, kuros katru rītu lāpstām samet ielās no vakardienas palikušos mēslus; un tāpat tos tagad piepildīja ar līķiem, apstājoties pie katra, kas te bija nomests, brauca tad, riteņiem dobji rībot, tālāk, lai apstātos atkal, apbraukiijot tā visu Bazeiju, līdz līķu kaudze kāpa jau pāri malām. Tad tie apstājās uz ceļa un gaidīja, kamēr tos vadīs uz kopējo atkritumu vietu tepat tuvumā. Gaisā rēgojās kājas. Atkārās pusnorauta galva. Kad rati atkal, pa peļķēm ļodzīdamies, sāka kustēties, kāda pelēka, ļoti gara nokārusies roka sāka trīties pret riteni; pamazām tā bružājās un apdrupa līdz kaulam.

Kad viņi nonāca Balanas ciemā, lietus aprima. Prospērs pierunāja Silvīni apēst gabaliņu maizes, ko ar apdomu bija paņēmis līdzi. Bija jau pulksten vienpadsmit. Bet, kad viņi tuvojās Sedanai, kāds prūšu sargpostenis viņus apturēja atkal, un šoreiz lieta kļuva bīstama, jo virsnieks sadusmojies atteicās izsniegt atpakaļ pat caurlaidi, kas esot viltota, runādams pie tam vēl ļoti pareizā

franču valodā. Uz viņa pavēli kareivji bija ēzeli un mazos ratus iestūmuši kādā šķūni. Ko darīt? Kā tagad turpināt ceļu? Izmisušajai Silvīnei iekrita prātā doma griezties pie brālēna Dibreija, vecā Fušāra radinieka, kuru pazina un kura īpašums «Ermitaža» atradās no šejienes nedaudz simt soļu tālu, priekšpilsētas augstākajā vietā. Varbūt brālēnu kā buržuā uzklausīs. Viņa veda Prospēru līdzi, tā kā viņi bija atbrīvoti ar noteikumu, ka rati paliek aizturēti. Viņi aizskrēja un atrada «Ermitažas» vārtus plaši atvērtus. Un jau no tālienes, iegājuši simtgadīgo gobu gatvē, ieraudzīja skatu, kas viņus ļoti pārsteidza.

—   Pie joda, — sacīja Prospērs, — tie gan dzīvo smalki!

Pie, galvenās ieejas, sīkiem zvirgzdiem nokaisītā terasē bija vesela jautra sabiedrība. Ap vienkājainu galdu ar marmora virsu ar zilu zīdu apvilkti krēsli un dīvāns izveidoja apli, savādu salonu zem klajas debess, ko lietus bija mērcējis jau no vakardienas. Divi zuavi, izlaidušies dīvana galos, likās, plīsa no smiekliem. Kāds mazs infanterists, kas sēdēja krēslā, uz priekšu noliecies, likās, turēja vēderu. Trīs citi bezrūpīgi atspiedās elkoņiem uz savu sēdekļu sāniem, kamēr kāds strēlnieks bija pacēlis roku, it kā lai paņemtu glāzi no galda. Redzams, viņi bija iztukšojuši pagrabu un dzīroja.

—   Kā tas ir iespējams, ka viņi vēl šeit? — murmināja Prospērs. Jo tuvāk viņš pienāca, jo viņa pārsteigums kļuva lielāks. Sie zēni par prūšiem tātad neliekas ne zinis?

Bet Silvlne ieplestām acīm un šausmām sejā pēkšņi iekliedzas. Kareivji nekustējās, viņi bija miruši. Abiem zuaviem, kuri sēdēja sastinguši, izgrieztām rokām, sejas vairs nebija, deguns bija atrauts un acis līda ārā no dobuļiem. Tas, kas turēja vēderu, likās smejamies tāpēc, ka lode viņam bija pāršķēlusi lūpas un izsitusi zobus. Un tiešām, tas bija briesmīgs skats, šie nožēlojamie, kuri, likās, sarunājās, kā manekeni nolikti savās pozēs, stiklainām acīm, atvērtām mutēm, kā no ledus, nekustīgi uz visiem laikiem. Vai viņi bija atvilkušies šurp vēl dzīvi, lai kopā nomirtu? Vai arī prūši viņus joka dēļ bija sanesuši un tad nosēdinājuši ap galdu, lai pasmietos par franču seno jautrību.

—   Tomēr savāds joks! — Prospērs nobālēdams sacīja.

Un, vērodams gatvē pie kokiem un uz maura citus kritušos, kādus trīsdesmit drošsirdīgos, starp kuriem gulēja leitnanta Rošā lodēm cauršautais, karogā tītais līķis, viņš piebilda nopietni un ar dziļu cienību:

—   Te gan ir lieliski cirtušies! Man būtu pārsteigums, ja mēs atrastu buržuā, kuru jūs meklējat.

Silvlne jau iegāja māja, kuras izdauzītie logi un durvis rēgojās mitrajā gaisā. Tiešām, te nebija neviena, saimnieki laikam bija aizbraukuši jau pirms kaujas. Bet, kad viņa neatlaidas un iegāja virtuvē, no jauna viņai bija izbailēs jāiekliedzas. Zem akmens galda bija novēlušies divi miroņi, zuavs, skaists vīrs ar melnu bārdu, un kāds milzīgs prūsis ar sarkaniem matiem, mežonīgi viens otru satvēruši. Viens no viņiem bija iekodies otram vaigā, sastingušās rokas nebija vēl atlaidušās, it kā vēl tagad liktu nobrakšķēt salauztajam mugurkaulam, savienodamas šos divus ķermeņus mūžīgā naida mezglā, jo aprakt tos vajadzēs kopā.

Prospērs steidzās Silvīni aizvest projām. Viņiem šai vaļējā mājā, kur dzīvoja nāve, vairs nebija nekā ko darīt. Un, kad izmisuši viņi atgriezās pie sargposteņa, kas bija aizturējis ēzeli un ratus, viņiem laimējās sastapt kopā ar tik bargo virsnieku ģenerāli, kas apskatīja kaujas lauku. Dabūjis zināt par caurlaidi, viņš to atdeva Silvīnei ar līdzcietīgu mājienu, it kā gribētu teikt, lai atlaiž šo nabaga sievu ar viņas ēzeli meklēt tās vīra līķi. Silvīne un viņas pavadonis vairs nevilcinājās, ar saviem mazajiem ratiem viņi kāpa pret Fon-de-2ivonu, paklausot jaunajam aizliegumam iet caur Sedanu.

Tad viņi nogriezās pa kreisi, lai sasniegtu Illī augstieni pa ceļu, kas iet caur Garēnas mežu. Bet arī te vēl viņi aizkavējās, reižu desmit viņiem likās, ka mežam cauri netiks, šķēršļi tādā mērā vairojās. Uz katra soļa granatu notriekti koki kā krituši milži aizšķērsoja ceļu. Tas bija bombardētais mežs, kurā lielgabalu šāviņi bija iznīcinājuši simtgadīgus kokus kā vecās gvardes kaujas kopā, ko saliedē veterānu nekustīgais blīvums. Visur gulēja koku stumbri, kaili, caururbti, salauzti, kā cilvēki ar pāršķeltām krūtīm, un šie postījumi, šī zaru apkāve, kuri savu sulu izraudāja kā asaras, atstāja briesmīgo kara lauka iespaidu. Bija arī kareivju līķi, kas nokrituši brālīgi gulēja kopā ar kokiem. Kāds leitnants ar asiņainu muti abām rokām bija ieracies zemē, izraudams savās mokās saujām zāli. Tālāk kāds kapteinis gulēja uz vēdera ar paceltu galvu, it kā viņš gribētu izgaudot savas sāpes. Citi, likās, bija krūmos aizmiguši, kamēr kāds zuavs, kura zilā josta bija aizdegusies, gulēja ar pilnīgi apdegušu bardu un matiem. Un daudzkārt šai šaurajā meža ceļā nācās atbīdīt kādu līķi, lai ēzelis varētu turpināt ceļu.

Uzreiz kādā mazā ielejā visas briesmas beidzās. Bez šaubām, kauja novirzījusies pa citu ceļu, neskardama šo maigo dabas stūri. Neviens koks nebija saskrambāts, neviena vaina te nebija asiņojusi uz sūnām. Starp ūdens lēcām ritēja strauts, taku gar to apēnoja lieli skābaržu koki. Aizgrābjošs skaistums un svinīgs miers, plūstoša ūdens svaigums, un lapotnes trīsošais klusums!

Prospērs apturēja ēzeli, lai padzirdītu viņu pie strauta.

—   Ai, cik te skaisti! — viņš atvieglots, nemaz neapzinādamies, izsaucās.

Izbrīnā Silvīne paskatījās visapkārt, uztraukta par to, ka arī viņa jutās atvieglota un laimīga. Kam gan šī mierīgā, aizmirstā stūrīša laime, ja apkārt tikai sēras un ciešanas? Un viņa pamāja kā izmisusi, nepacietīgi mudinādama:

—   Ejam ātrāk, ātrāk! … Kur tad tas ir, kur, kā esat pārliecināti, redzējāt Onorē?

Un piecdesmit so|u tālāk, kad viņi beidzot iznāca pret Illī augstieni, pēkšņi viņu priekšā atklājās kokiem neapaudzis līdzenums. Šoreiz tas bija īsts kara lauks, kailie lauki līdz pašam apvārsnim, zem plašām, bālganām debesīm, no kurām nāca lietus gāzes. Kritušie te negulēja kaudzēm, visi prūši laikam jau bija apbedīti, jo neviens nebija palicis starp franču atsevišķiem kareivju līķiem, kas bija izkaisīti gar ceļiem, pa rugājiem, dziļi gravās, kā kaujā gadījies. Pirmais, kuru viņi pie kāda žoga ieraudzīja, bija kāds seržants, skaists, jauns un spēcīgs vīrs, kas, likās, smaidīja ar pusatvērtajām lūpām mierīgajā sejā. Bet simt soļu tālāk viņi ieraudzīja šķērsām pār ceļu guļot otru, kas bija briesmīgi sakropļots, galva pa pusei norauta, pleci aptraipīti smadzeņu šļakatām. Tālāk, liez šiem atsevišķi gulošiem līķiem, bija mazas grupas. Viņi ieraudzīja septiņus rindā, ar celi pie zemes, ar ieroci pie pleca, nonāvētus šaujot, kamēr necik tālu no viņiem arī kāds apakšvirsnieks bija kritis komandas stājā. Tālāk ceļš gāja gar šauru gravu, un atkal viņus te pārņēma šausmas, redzot bedri, kurā, mitrejezas apšauta, likās, bija iegāzusies vesela rota: bedre pilna līķiem; sadragātie cilvēki te bija brukuši un kūleņojuši, cits citu tverdami, savilktiem pirkstiem uzplēsuši dzelteno smilti, nevarēdami noturēties. Melns kraukļu bars pacēlās ķērkdams, mušu spieti jau murdēja pār līķiem, neatlaidīgi atgriezās, tūkstošiem, lai dzertu no brūcēm svaigās asinis.

—   Kur tad tas ir? — atkārtoja Silvīne.

Tagad viņi gāja gar apstrādātu lauku, kas viss bija klāts kareivju somām. Laikam kāds pulks, ienaidnieka vajāts, pēkšņā panikā te bija no tām atbrīvojies. Zemē izkaisītās drumslas arī stāstīja par cīņas epizodiem. Kādā biešu laukā izkaisītās kepijas šķita kā lielas magones; formas svārku gabali, uzpleči, jostas runāja par briesmīgo sadursmi, neganto artilērijas divkauju, kas bija turpinājusies divpadsmit stundas. Bet visvairāk uz katra soļa bija jāatduras uz ieroču atliekām, zobeniem, durkļiem, šautenēm tik lielā skaitā, ka tas viss šķita izaugam no zemes; pļauja, kas dīgusi no zemes briesmīgā posta dienā. Arī kareivju bļodiņas, ūdens pudeles gulēja gar ceļu, viss, kas bija izbiris no uzšķērstām somām, rīss, sukas, patronas. Un tā sekoja lauks pēc lauka, nebeidzamā postījumā, sagāzti žogi, kā ugunsgrēkā apdeguši koki, pat zeme bija granatu uzvandīta, kājām samīta, nocietējusi zem pūļu joņiem, tādā mērā nopostīta, ka likās, tā paliks neauglīga uz visiem laikiem. Visu ar savu blāvo mitrumu skaloja lietus, un nepārtraukti cēlās kāda smaka, tā kaujas lauka smaka, kas ož pēc trunošiem salmiem, sadegušas vilnas drēbes, puvuma un šaujamā pulvera maisījums. Silvīne, pagurusi no šiem nāves laukiem, kur, kā viņai šķita, tā soļo jau jūdzēm, lūkojās sev visapkārt vienmēr pieaugošās skumjās.

—   Kur ir, kur tad tas ir?

Bet Prospērs neatbildēja un kļuva nemierīgs. Vairāk nekā biedru līķi viņu mulsināja kritušo zirgu ķermeņi, šie nabaga uz sāniem gulošie zirgi, kurus viņi sastapa lielā skaitā. Tiešām, ar nožēlu bija jāredz atrautas galvas, uzplēsti sāni, no kuriem spiedās ārā iekšas. Daudzi gulēja uz muguras, ārkārtīgi lieliem vēderiem, savas četras sastingušās kājas kā nelaimes signalkārtis gaisā pacēluši. Bezgalīgais klajums bija nosēts ar kritušiem zirgiem kā maziem pauguriem. Daži no tiem vēl nebija beigti pēc divu dienu agonijas: pie mazākā trokšņa tie pacēla savas slimās galvas, pagrieza pa labi, pa kreisi, ļāva tām atkrist, kamēr citi palika nekustīgi guļam un laiku pa laikam raidīja kādu kliedzienu, šo mirstoša zirga vaidu, tik savādu un briesmīgi sāpīgu, ka gaiss no tā nodrebēja. Un Prospērs, sažņaugtu sirdi, domāja par Zefiru, varbūt viņš vēl to redzēs.

Pēkšņi viņš juta, ka zeme nodreb zem traka uzbrukuma joņiem. Viņš pagriezās, un viņam atlika tikai uzkliegt pavadonei:

—   Zirgi, zirgi! Metieties tur, aiz šās sienas!

No tuvā pakalna kāds simts brīvu zirgu bez jātniekiem, daži vēl ar visu kravu, drāzās lejup uz viņiem ar elles joņiem. Tie bija nomaldījušies zirgi, kas palikuši kaujas laukā un instinktivi apvienojušies pulkā kā kareivji. Jau no aizvakardienas bez siena un auzām, viņi bija noplūkuši reto zāli, apkrimtusi žogus, apgrauzuši kokus. Un, kad bads mocīja viņus kā ar piešu cirtieniem, viņi laidās visi barā pa tukšo un mēmo apkārtni ārprātīgā jonī, mina cilvēku līķus, nogalinādami ievainotos.

Virpulis tuvojās, Silvīnei tikko atlika laika ievilkt ēzeli un ratus mazā mūra patvertnē.

—   Ak dievs! Viņi salauzīs visu!

Bet zirgi jau bija pārlēkuši pāri šķērslim, bija dzirdama kā pērkona dunoņa, un visi joņoja tālāk viņā pusē, pa gravu līdz meža stūrim, aiz kura nozuda.

Kad Silvīne atkal bija atvedusi ēzeli uz ceļa, viņa noteikti prasīja no Prospēra atbildi:

—   Nu, kur tas ir?

Viņš stāvēja un skatījās uz visām pusēm.

—   Tur bija trīs koki, man jāatrod tie… Ak dievs, pa kaujas laiku tik skaidri neredz un vēlāk nav nemaz tik viegli pazīt ceļu, kur gājis!

Ieraudzījušam pa kreisi dažus cilvēkus, divus vīrus un vienu sievieti, viņam ienāca prātā tos izjautāt. Bet, viņam tuvojoties, sieviete aizbēga, vīri no viņa atgaiņājās draudot. Un viņš redzēja vēl citus, bet visi no viņa izvairījās, aizbēga krūmos, kā līdēji un neuzticīgi dzīvnieki, slikti ģērbušies, neizsakāmi netīri, aizdomīgām banditu sejām. Ievērojis, ka līķi aiz šiem riebīgajiem ļaudīm paliek bez apaviem, basām, zilgani bālām kājām, viņš beidzot saprata, ka šie te bija no tiem līķu aplaupītājiem, kuri sekoja vācu armijām, zemiska, laupījuma kāra banda, kas ložņāja nopakaļ iebrucējiem. Kāds liels, vājš vīrs aizskrēja viņam garām ar somu plecos, pulksteņiem un skanīgiem sudraba naudas gabaliem kabatās, kurus bija nolaupījis kritušajiem.

Tomēr kāds trīspadsmit vai četrpadsmit gadu vecs zēns ļāva Prospēram tuvoties, un, kad viņš, pazinis puikā francūzi, viņu nolamāja, zēns aizstāvējās. Par ko tad? Vai savu maizi pelnīt nav vairs atļauts? Viņš uzlasot šautenes, par katru atrasto šauteni viņam dodot piecus su. No rīta viņš bija aizbēdzis no sava ciema, jo no vakardienas cieta jau badu, un bija pieņemts pie kāda Luksemburgas uzņēmēja, kas ar prūšiem noslēdzis līgumu par tirgošanos ar šiem kara laukā atrastiem ieročiem. Prūši tiešām baidījās, ka šie ieroči, ja tos uzlasītu piefrontes zemnieki un nogādātu uz Beļģiju, no jauna varētu nokļūt Francijā. Un tā vesels bars nabaga zeņķu bija uz šauteņu medībām; meklējot savus piecus su, viņi pārmeklēja zaļi, noliekdamies kā sievas, kas pļavā lasa lauvzobus.

—   Nolādēta nodarbošanās! — rūca Prospērs.

—   Nu, jāēd taču ir! — atbildēja zēns. — Es nevienu neapzogu.

Nebūdams no šā apvidus un nevarēdams dot nekādus paskaidrojumus, viņš tikai ar roku norādīja uz netālu saimniecību, kur redzējis cilvēkus.

Prospērs pateicās un steidzās projām, lai panāktu Silvīni, kad kādā vagā ieraudzīja pa pusei apraktu šauteni. Sākumā viņš atturējās to uzrādīt. Bet pēkšņi viņš atgriezās un it kā pret savu gribu sauca:

—   Paklau, tur viena ir, būs tev pieci su vairāk!

Pienākusi pie lauku mājām, Silvīne ieraudzīja zemniekus, kas

ar lāpstām raka garus grāvjus. Bet tas notika prūšu virsnieku tiešā vadībā, kuri nekustīgi un mēmi, ar vienkāršu niedri rokā, uzraudzīja darbu. Tā apkārtējos zemniekus piespieda apbedīt kritušos, jo baidījās, ka lietainais laiks varētu līķu sairšanu paātrināt. Divi rati ar līķiem bija jau klāt, strādnieku nodaļa tos izkrāva, nolika ātri vienu otram cieši blakus, tos neizmeklējot, pat nepaskatoties tiem sejā, kamēr trīs vīri sekoja ar lielām lāpstām un apmeta līķu rindu ar tik plānu zemes kārtu, ka zem lietus gāzēm jau tagad parādījās augsnē spraugas. Šo darbu darīja tādā steigā, ka nepaies ne divi nedēļas un no visām šīm spraugām dvašos mēris. Un Silvīne nevarēja atturēties, lai nenostātos grāvja malā un neskatītos sejā visiem nožēlojamajiem miroņiem, kad tos pienesa. Viņa drebēja briesmīgās bailēs, domādama, ka katrā no asiņainajām sejām var ieraudzīt Onorē seju. Nelaimīgais, kam nebija vienas acs, vai tas nebija viņš? Vai varbūt tas otrs, kuram satriekti bija žokļa kauli? Ja viņa nepasteigsies to atrast šai nopostītajā, bezgalīgajā kalnu līdzenumā, to viņai, bez šaubām, paņems un apraks kopā ar pārējiem.

Viņa skrēja, lai panāktu Prospēru, kas ar ēzeli bija nonācis līdz mājas durvīm.

—   Mans dievs, kur tad tas ir? Prospēr, jautājiet!

Mājās bija tikai prūši ar kādu kalponi un viņas bērnu, kura bija atgriezusies no meža, lai nenomirtu badā. Tas bija īstas senlaicīgas mājības un kārtīgas atpūtas stūrītis pēc iepriekšējo dienu nogurdinošām pūlēm. Kareivji rūpīgi tīrīja ar sukām savas uz veļas auklām izkārtās uniformas. Kāds kareivis veikli beidza salāpīt savas bikses, kamēr nodaļas pavārs sētas vidū bija sakūris lielu ugunskuru, uz kura vārījās vira lielā katlā, no kura cēlās kāpostu un taukuma labā smarža. Zemes iekarošana tika jau veikta mierīgi, vislabākā disciplinā. Varēja iedomāties, ka te mierīgi pilsoņi atgriezušies pie savas mājas pavarda un kūpina savas garās pīpes. Pie durvīm uz kāda sola sēdēja resns, sarkanmatains virs un turēja rokās kalpones bērnu, piecu vai sešu gadu zēnu; viņš to ucināja, runāja viņam vācu valodā mīļus vārdus un nevarēja vien nopriecāties, kad bērns smējās, dzirdēdams šo svešo valodu ar cietiem līdzskaņiem, kuru nesaprata.

Prospērs tūlīt griezās atpakaļ, baidīdamies no jaunām nepatikšanām. Bet šie prūši noteikti bija krietni ļaudis. Viņi pasmaidīja par mazo ēzeli, viņi pat nelikās traucēties, lai pieprasītu uzrādīt caurlaidi.

Un tad sākās neprātīgs gājiens. Saule uz brīdi parādījās starp diviem mākoņiem, jau zemu pār apvārsni. Vai tiešām nakts būs klāt un pārsteigs viņus šai bezgalīgajā miroņu laukā? Jauna lietus gāze aizsedza sauli, ap viņiem bija tikai pelēkā lietus bezgalība, ūdens putekļi, kas izdzēsa ceļus, laukus, kokus. Prospērs nezināja vairs, kur atrodas, bija nomaldījies un atzinās Silvīnei. Nokāris galvu, viņiem kā agrāk sekoja ēzelis un vilka mazos ratus padevīga dzīvnieka lēnībā. Viņi gāja uz ziemeļiem un atgriezās pret Sedanu. Viņi pazaudēja virzienu un pāris reižu atgriezās atpakaļ, kamēr ievēroja, ka iet pa to pašu vietu. Bez šaubām, viņi maldījās aplī, līdz beidzot, izmirkuši, nomocīti, lietus kapāti, apstājās trīs ceļu krustojumā, nespēdami tālāk meklēt.

Viņus pārsteidza vaidi. Nogājuši līdz kādai vientuļai, mazai mājai pa kreisi, istabas dibenā viņi atrada divus ievainotos. Durvis bija plaši vaļā, jau kopš divām dienām viņus kratīja drudzis; viņi nebija pat pārsieti, neviens, neviena dzīva dvēsele viņus nebija redzējusi. Visļaunāk viņus mocīja slāpes, kamēr ārā lietus gāzes cirtās logu rūtīs. Kustēties viņi nespēja, tikai kliedza: «Dzert, dzert!» — šo sāpīgo alku kliedzienu, ar kuru ievainotie pie mazāko soļu trokšņa, kas viņus pamodina no miegainības, vajā garāmgājējus.

Kad Silvīne viņiem atnesa ūdeni, Prospērs vissmagāk ievainotajā pazina kādu biedru, sava pulka Āfrikas strēlnieku, un saprata, ka vieta, kur Margerita divizija gāja uzbrukumā, tomēr nevarēja būt tālu. Ievainotais beidzot nenoteikti pamāja: jā, tas būtu te, ja nogriežas pa kreisi, pēc tam, kad pāriet pāri lielam lucernu laukam. Un Silvīne pēc šā paskaidrojuma nevilcinoties gribēja iet tālāk. Viņa pasauca ievainotiem palīgā kādu nodaļu, kas brauca garām, uzlasīdama mirušos. Viņa jau bija satvērusi ēzeli pie iemauktiem un vilka to pa slideno zemi, steigdamās nonākt ātrāk viņpus lucernu lauka.

Prospērs pēkšņi apstājās.

—   Te vajag but. Rau, tur pa labi tie trīs koki! Vai jūs redzat riteņu pēdas? … Tur ir salauztie rati… Beidzot mēs esam klāt!

Drebēdama Silvīne bija pieskrējusi klāt, viņa ieskatījās sejā diviem miroņiem, diviem ce|malā kritušiem artileristiem.

—   Bet viņa šeit nav, viņa šeit nav! … Jūs būsiet pārskatījušies … Jā gan, kāda iedoma, kāda nepareiza iedoma būs maldinājusi jums acis!

Un pamazām viņu pārņēma neprātīga cerība, drudžains prieks.

—   Ja jūs būtu maldījušies, ja viņš dzīvotu! Nu, protams, viņš ir dzīvs, jo viņa še nav!

Pēkšņi viņa dobji iekliedzās. Viņa bija atgriezusies un atradās tai vietā, kur bija novietota pati baterija. Aina bija briesmīga, zeme uzvandīta kā zemes trīcē, visur drumslas, miroņi gulēja izsvaidīti visos virzienos un briesmīgā stāvoklī, sažņaugtām rokām, savilktām kājām, atgāztām galvām, it kā gaudotu ar plaši atvērtām mutēm, baltus zobus rādīdami. Kāds brigadieris bija miris, acis aizspiedis abām rokām un sarāvies briesmīgās mokās, it kā lai neredzētu. Zelta naudas gabali, ko kāds leitnants bija nēsājis savā jostā, bija aizplūduši līdz ar viņa asinīm un gulēja izkaisīti starp viņa iekšām. Viens pār otru gulēja pievedējs Ādolfs un tēinētājs Luijs, kuru acis spiedās laukā no dobuļiem. Neganti apskāvušies, viņi bija palikuši savienoti līdz nāvei. Un beidzot tas bija Onorē, atkritis uz sava sabojātā lielgabala kā uz goda guļas, ievainots sānā un plecā, neskartu un dusmās skaistu seju, kas vienmēr skatījās tur pāri uz prūšu baterijām.

—   Ak mans draugs, mans draugs! — elsāja Silvīne.

Viņa bija nometusies ceļos uz izmiekšķētās zemes, rokas salikusi, neprātīgu sāpju aizrauta, šis vārds «draugs», ko vienīgo viņa bija atradusi, lai izteiktu savu maigumu pret šo tik labo cilvēku, kuru viņa zaudēja, kurš viņai bija piedevis un, nevērojot notikušo, bija gribējis viņu precēt. Tagad viņas cerībai bija gals, viņa vairs nedzīvos. Nekad viņa nav mīlējusi kādu citu un mīlēs viņu vienmēr. Lietus bija apstājies, kraukļu bars, kas ķērkdams griezās pār trijiem kokiem, viņu biedēja kā drauds. Vai gribēja viņai atņemt dārgo mironi, kuru ar tādām grūtībām bija atradusi? Viņa pielīda uz ceļiem klāt, ar drebošu roku aizdzina rijīgās mušas, kas dīca pār divām plati atvērtām acīm, kuru skatienu viņa vel meklēja.

Bet Onorē stīvajos pirkstos viņa ieraudzīja asinīm notraipītu papīru. Silvīne uztraucās, mēģināja šo papīru dabūt, to pamazām izvilkdama. Mironis, likās, negribēja to atdot, viņš to turēja

tik cieši, ka varētu to atņemt tikai pa gabalam. Tā bija vēstule, ko viņa tam bija rakstījusi, ko viņš bija glabājis pie miesas zem krekla un satvēris kā atvadoties savās pēdējās nāves mokās. Un, kad Silvīne vēstuli pazina, viņu parņema prieks, savās sāpēs viņa redzēja, ka viņš bija miris, par viņu domājot. Ak jā, viņa to tam atstās, šo dārgo vēstuli, ja viņš to tik neatlaidīgi grib aiznest līdzi kapā. Jauna asaru lēkme viņu atviegloja, tagad tās bija siltas un maigas asaras. Viņa bija piecēlusies un skūpstīja mironim rokas un pieri, bezgalīgā maigumā atkārtodama:

—   Mans draugs … Mans draugs …

Saule grima. Prospērs bija atnesis segu. Bijīgi un lēni viņi pacēla Onorē līķi un noguldīja to uz zemē izklātās segas, tad to ietina un nesa uz ratiem. Draudēja atkal sākt līt lietus, viņi ar ēzeli devās atpakaļ ceļā pa nolādēto ieleju, mazs, drūms bēru gājiens, kad tālumā izdzirda aiz sevis kā pērkona rūcienu.

Prospērs atkal iesaucās:

—   Zirgi, zirgi!

Tas atkal bija apkārt klīstošo, brīvo un izbadējušos zirgu uzbrukums. Šoreiz tie tuvojas liela barā pa plašu rugāju lauku, vējā plīvojošām krēpēm, putām klātām nāsīm, un sarkanās saules slīpais stars meta līdz augstienes otram galam viņu skrējiena ārprātīgi lidojošo ēnu. Silvīne tūlīt bija nostājusies ratu priekšā un briesmīgās izbailēs pacēlusi abas rokas, it kā gribēdama zirgus aizturēt. Par laimi tie nogriezās pa kreisi, sekojot kādai apvidus nogāzei. Tie visu būtu sadragājuši. Zeme drebēja, viņu pakavi meta zvirgzdu lietu, šķēpeļu krusu, kas ēzeli ievainoja galvā. Un zirgi nozuda kādas gravas dibenā.

—   Tas ir bads, kas viņus dzen, — sacīja Prospērs. — Nabaga dzīvnieki!

Pārsējusi ēzelim ausi ar savu mutautiņu, Silvīne atkal satvēra pavadu. Un mazais bēru gājiens šķērsoja no jauna pretējā virzienā augstieni, lai noietu divas jūdzes līdz Remijī. Pie katra soļa Prospērs apstājās, lai apskatītu nonāvētos zirgus, viņam sažņaudzās sirds, aizejot Zefiru neredzējušam.

Kad drusku lejpus Garēnas meža viņi nogriezās pa kreisi, lai atsāktu šā rīta ceļu, kāds vācu sargkareivis pieprasīja uzrādīt caurlaidi. Un, nenovirzīdams viņus no Sedanas sānis, sargkareivis pavēlēja iet caur pilsētu, piedraudot ar arestu. Nēkā nevarēja iebilst, tādi bija jaunie noteikumi. Bez tam viņu ceļš tā tika saīsināts par divām jūdzēm, par ko viņi priecājās, jo bija kā salauzti aiz noguruma.

Bet Sedanā viņu cejš tika savādā kārtā apgrūtināts. Tikko viņi bija pārgājuši pāri nocietinājumu līnijai, viņus apņēma tāda smirdoņa un mēslu kārta viņiem sniedzās līdz ceļiem. Netīrā pilsēta bija kā kloaka, kur kopš trim dienām sakrājās simt tūkstoš cilvēku atkritumi un izkārnījumi. Visādi gruži palielināja cilvēku paklāja, salmu un siena kārtu, kas pūdēja dzīvnieku atkritumus. Bet visvairāk gaisu saindēja ceļu krustojumos kritušo un saplosīto zirgu maitas. Saulē trūdēja iekšas, galvas un kauli gulēja uz bruģa un čumēja no mušām. Neapšaubāmi sāktos lipīgas slimības, ja nenoslaucītu šo briesmīgo netīrumu kārtu, kas Menilas un Makā ielās, pat Tirena laukumā sasniedza divdesmit centimetru biezumu. Prūšu varas pārstāvji bija iztipinājuši baltas afišas un uzaicināja rītdien visus pilsētas iedzīvotājus, pavēlēdami visiem, lai kas arī būtu, strādnieki, tirgotāji, buržuā, ierēdņi, -stāties pie darba ar slotu un lāpstu rokās, piedraudot ar vissmagāko sodu, ja pilsēta līdz vakaram nebūs tīra; un tiešām jau varēja redzēt tribunālā priekšsēdētāju, kas tīrīja bruģi savu durvju priekšā, mezdams ar krāsns lāpstu atkritumus ķerrā.

Silvīne un Prospērs, kas bija sākuši iet pa Lielo ielu, šais smirdīgajos dubļos tika uz priekšu tikai maziem soļiem. Bez tam' « pilsētā bija tāda kustība, kas katru minūti aizsprostoja viņiem

ceļu. Tas bija brīdis, kad prūši pārmeklēja mājas, lai piespiestu nākt ārā paslēpušos kareivjus, kuri negribēja padoties gūstā. Vakar, kad ap pulksten diviem ģenerālis Vimpfens bija atgriezies no Belvijas pils, pēc tam, kad tur bija parakstījis kapitulāciju,, tūlīt sāka klīst baumas, ka gūstā saņemto armiju ieslodzīs Ižas pussalā, kamēr noorganizēs pavadsardzi, kas to aizvedīs uz Vāciju. Daži nedaudzi virsnieki domāja izlietot savā labā klauzulu, kas viņus atbrīvoja, ja rakstiski apņēmās karadienestā vairs nekalpot. Tikai viens ģenerālis, kā stāstīja, ģenerālis Burgen-Defeijs, atsaukdamies uz savu reimatismu, bija pieņēmis šo noteikumu; un tai pašā rītā, kad viņš «Zelta Krusta» viesnīcas priekšā sēdās ratos, viņu aizbraucot izvadīja ar svilpieniem. Jau ar mazu gaismu sākās atbruņošana, kareivjiem bija jāierodas Tirena laukumā, lai nomestu savus ieročus, šautenes, durkļus kaudzē, kas pieauga kā dzelzs lūžņu čupa kādā laukuma stūrī. Te atradās prūšu nodaļa jauna virsnieka komandā. Šis garais, bālais jauneklis, debesszilā mundierī, ar gaiļa spalvu pie cepures, atbruņošanos uzmanīja ar uzpūtīgu korektību, baltiem cimdiem rokās. Kad kāds zuavs pretojās un atsacījās atdot šauteni, virsnieks bija licis viņu aizvest, mierīgā

balsi sacīdams: «Šo viru jūs man nošausiet!» Citi drūmi turpināja soļot garām, ar melancholisku kustību nometa savas šautenes, steigdamies ātrāk ar visu tikt galā. Bet cik daudzi jau bija atbruņojušies, kuru šautenes gulēja tur lejā pa laukiem! Un cik daudzi no vakardienas slēpās, sapņodami nozust neizsakāmās jukās! Mājas bija pilnas visādiem stūrgalvjiem, kuri neatbildēja un nolīda pa kaktiem. Vācu patruļas, pilsētu pārmeklējot, atrada viņus noslēpušos pat zem mēbelēm. Un, tā kā daudzi atrastie atsacījās nākt ārā no pagrabiem, prūši šāva pa pagraba lodziņiem. Tās bija cilvēku medības, tiešām riebīga apkāve.

Aiz Māsas tilta ēzeli apturēja ļaužu drūzma. Posteņa komandants, kas apsargāja tiltu, neuzticējās un, domādams, ka te notiek kāda tirgošanās ar maizi vai gaļu, gribēja pārliecināties par ratu saturu, un, atklājis segu, viņš brīdi pārsteigts uzlūkoja mironi, tad ar rokas mājienu atļāva iet tālāk. Tomēr vēl vienmēr nevarēja tikt uz priekšu, drūzma pieauga, tas bija viens no pirmajiem gūstekņu bariem, ko prūšu nodaļa pavadīja uz Ižas pussalu. Pūlim nebija gala, vīri grūstījās, mina viens otram uz papēžiem, savās sadriskātajās uniformās viņi gāja ar nodurtām galvām, greizu skatienu, sagumušām mugurām, un rokas viņiem mētājās gar sāniem kā uzvarētiem, kam nav vairs pat naža, lai pārgrieztu sev rīkli. Sargu rupjās balsis viņus dzina kā ar pātagas cirtieniem cauri klusošam jūklim, kur dzirdami bija tikai smago zābaku šļaksti biezajos dubļos. Nolija vēl lietus gāze, un nekas šai lietū nebija nožēlojamāks kā nonīkušo karēivju pūlis, kuri izskatījās kā klaidoņi vai ubagi uz lielceļiem.

Pēkšņi Prospērs, kura vecā Āfrikas strēlnieka sirds aizturētās dusmās draudēja vai lūzt, piegrūda ar elkoni Silvīnei, norādīdams uz diviem garām ejošiem kareivjiem. Viņš pazina Morisu un Zanu, kurus aizveda kopā ar biedriem un kuri gāja brālīgi viens otram blakus. Un, tā kā mazie rati beidzot savā braucienā bija novietojušies tūlīt aiz gūstekņiem, viņi varēja tiem sekot līdz pat Torsī priekšpilsētai, jo ceļš uz Ižu bija līdzens un gāja starp dārziem un sakņu dobēm.

—   Ak, — murmināja Silvīne un skatījās uz Onorē līķa pusi, apmulsusi no tā, ko bija redzējusi, — varbūt kritušie tomēr laimīgāki!

Kad viņi atgriezās Remijī, sen bija satumsusi nakts, kas viņus pārsteidza jau Vadlenkūrā. Kā apstulbis vecais Fušārs stāvēja sava dēla līķa priekšā, jo viņš bija pārliecināts, ka to neatradīs. Viņš dienu bija pavadījis, noslēgdams labu veikalu. Kaujas laukā nozagtos virsnieku zirgus pārdeva par divdesmit frankiem gabalā, un viņš bija nopircis trīs zirgus par četrdesmit pieciem frankiem.

II

Tai brīdī, kad gūstekņu kolona atstāja Torsī, bija tāda drūzmēšanās, ka Morisu no Zana atšķīra. Veltīgi viņš pūlējās to panākt un nomaldījās vēl vairāk. Un, kad beidzot viņš nonāca pie tilta pār kanali, kas atdala Ižas pussalu no tās pamata, viņš atradās starp Āfrikas strēlniekiem un savu pulku nevarēja atrast.

Divi pret pussalas iekšieni vērsti lielgabali apsargāja tilta pāreju. Turpat aiz kanaļa, kāda buržuazā mājā, prūšu galvenais štābs bija ierīkojis posteni komandanta pārziņā, kura pienākums bija pieņemt un uzraudzīt gūstekņus. Pie tam formalitātes bija īsas: kā aunus saskaitīja cilvēkus, kuri ienāca barā, kā bija pagadījies, nemaz nerūpējoties par uniformām un pulka numuriem; sagruva iekšā un apmetās, kur ceļš viņus nejauši bija atvedis.

Moriss iedrošinājās uzrunāt bavariešu virsnieku, kas jāteniski sēdēja uz krēsla un mierīgi smēķēja.

—   Kur meklēt man, kungs, simt sesto ierindas pulku?

Vai nu virsnieks, kas reti gadījās, nesaprata franciski, vai gribēja pasmieties par nabaga kareivi? Viņš pavīpsnāja, pacēla roku un rādija, lai iet vien taisni tālāk.

Kaut gan Moriss bija no ša apgabala, pussalā viņš nekad nebija bijis, tāpēc gāja uz labu laimi kā vēja grūdiena atsviests kādā tālā salā. Sākumā, nogriezies pa kreisi, viņš pagāja garām skaistam īpašumam Tūr-a-Gler, kura mazais parks Māsas krastā bija bezgalīgi jauks. Tālāk ceļš gāja gar upi, kas tecēja dziļi kraujainos krastos. Pamazām ceļš ar lēzeniem lokiem kāpa kalnā, lai apietu paaugstinājumu pussalas vidū; tur bija pamestas akmeņlauztuves, iedobumi, kuros nozuda šauras tekas. Tālāk augšā gar upi atradās kādas dzirnavas. Tad ceļš meta līkumu un noslīdēja līdz Ižas ciemam, kas atradās nogāzē un savienojās ar prāmja palīdzību ar pretējo krastu, iepretim Sen-Albēras vērptuvei. Beidzot sākās apstrādāti lauki, pļavas, vesels apvidus, līdzens un bez kokiem, ko ieslēdza upes līcis. Veltīgi Moriss .vēroja kraujo krastu, te bija tikai kavalērija un artilērija, kas gatavojās apmesties. Viņš jautāja atkal, griezās pie Āfrikas strēlnieku brigadiera, kas nekā nezināja. Tuvojās jau nakts; uz brīdi, nogurušām kājām, viņš nosēdās ceļmalā uz akmens.

Pēkšņas izmisuma lēkmes pārņemts, viņš iepretim otrā Māsas krastā ieraudzīja nolādētos laukus, kur vēl aizvakar bija kāvies. Lietainās dienas dziestošā gaismā tā bija kā bāla atmiņa; drūmi atklājās apvārsnis, nogrimdams dubļos. Sen-Albēras grava, šaurais ceļš, pa kuru bija atnākuši prūši, aizvilkās gar upes līci līdz akmeņlauztuvju bālganajiem nogruvumiem. Viņpus Senjonas paugstinājuma vijās Falizetas meža galotnes. Bet taisni viņa priekšā, drusku pa kreisi, bija Sen-Manža, no kurienes ceļš gāja uz leju un izbeidzās pie pārceltuves; vidū bija Hatuā pakalns, tālumā pie debess malas lllī, paslēpusies kādā zemes iegulā, Fleņjē; pa labi;'drusku tuvāk, Fluaņa. Viņš pazina lauku, kur stundām ilgi bija gaidījis, starp kāpostgalviņām gulēdams, augstieni, ko rezerves artilērija bija mēģinājusi aizstāvēt, pauguru, kur bija redzējis Onorē mirstam pie sava sadragātā lielgabala. Un katastrofas šausmas atkal nostājās viņa priekšā, mocīja viņu ar sāpēm un riebumu, līdz vēmienam.

Tomēr bailes, ka viņu pārsteigs tumša nakts, lika viņam meklēt tālāk. Varbūt simt sestais pulks apmeties viņpus ciema pussalas lejā? Bet tur viņš atrada tikai klaidoņus un nolēma, sekojot upes līcim, apiet apkārt pussalai. Iedams pari kādam kartupeļu laukam, viņš drošības dēļ uzraka dažus kartupeļu cerus un piepildīja savas kabatas. Kartupeļi vel nebija nobrieduši, bet viņam nekā cita nebija, jo Zans, it kā lai nelaimi papildinātu, bija paņēmis nest tos divus maizes kukuļus, ko Delaheršs viņiem bija iedevis aizejot. Tagad viņu pārsteidza ievērojams daudzums zirgu, kurus viņš sastapa kailā laukā, kas no centrālā paugstinājuma pamazām slīga lejup līdz Māsai, iepretim Donšerī. Kāpēc šurp atvesti visi šie dzīvnieki? Kā tos uzturēs? Un bija jau tumša nakts, kad viņš sasniedza mazu mežiņu upmala, kur pārsteigts atrada ķeizara pavadonības gvardes simtu, kas te ierīkojušies žāvējās pie lieliem ugunskuriem. Šiem kungiem, kuri bija apmetušies tik nomaļi, bija labas teltis, katli, kas jau vārījās, un pie koka piesieta govs. Tūlīt Moriss ievēroja, ka viņu, noskrandušo un dubļiem aptašķīto, nožēlojamo kājnieku, uzlūkoja greizi. Tomēr viņam atļāva izcept pelnos kartupeļus, un viņš atgāja simt metru nostāk pie kāda koka, lai tos apēstu. Vairs nelija, debesis noskaidrojās, zvaigznes gaiši mirdzēja caur zilu krēslu. Tad viņš saprata, ka te būs jāpavada nakts un tālākā meklēšana jāpamet uz rītdienu. Viņš bija noguruma salauzts, un koks viņu tomēr drusku aizsargāja, ja no jauna sāktu līt.

Bet aizmigt viņš nevarēja, mocīja doma par plašo cietumu zem nakts klajās debess, kurā vigs juta sevi ieslodzītu. Prūšiem tiešām bija ienākusi prātā savāda asprātīga ideja, šeit ieslodzīt astoņdesmit tūkstoš vīrus, kas palikuši no Šalonas armijas. Pussala varēja būt jūdzi garumā un pusotra kilometra platumā, pietiekami liela, lai tur ieslodzītu lielo, juceklīgo uzvarēto pūli. Un Morisam bija pilnīgi skaidrs, ka viņu apņem nepārtraukts ūdens, no trim pusēm Māsas licis un pamatā novadkanalis, kas savienoja abas upes gultnes. Tikai tur lejā bija izeja, tilts, ko apsargāja divi lielgabali. Tāpēc nekas nebija vieglāk kā nosargāt šo nometni, nevērojot tās plašumu. Viņš jau bija pamanījis otrā krastā vācu sardzes kordonu, uz katriem piecdesmit soļiem pa kareivim, kuri stāvēja pie ūdens un kuriem bija pavēlēts nošaut katru, kas mēģinātu bēgt peldus. Drusku tālāk jādelēja ulani, kuri apvienoja atsevišķus posteņus, kamēr tālāk, pa plašo apvidu izkaisītus, varēja saskatīt tumšos prūšu pulkus, trīskārtīgu dzīvu un kustīgu jostu, kas kā mūris ieslēdza sagūstīto armiju.

Tagad gan Morisa bezmiegā ieplestās acis vēroja tikai krēslu, kurā iedegās nometnes sargugunis. Tomēr aiz Māsas bālās lentes viņš varēja vēl saredzēt sargu nekustīgos siluetus. Zvaigžņu gaismā tie stāvēja taisni un turnši, un pēc noteiktiem laika sprīžiem viņš dzirdēja kādu rupju, aizsmakušu, draudošu sardzes nomoda saucienu, kas izgaisa tālumā upes dobjajā šalkoņā. Dzirdot šīs cietās, svešās skaņas Francijas jaukajā zvaigžņotā naktī, aizvakardienas murgi viņā modās no jauna, viss tas, ko viņš bija redzējis priekš stundas, vel līķu kaudzēm pieblīvētā Illī augstiene, šis nolādētais Sedanas apvidus, kur bija sabrukusi kāda pasaule. Atspiedis galvu pret kādu sakni, šai mitrajā mežmalā viņš krita no jauna izmisumā kā viņudien, kad bija pamodies uz rūpnieka Delaherša dlvana; vairojot sāpes par viņa ievainoto lepnumu, tagad viņu mocīja jautājums par rītdienu, prasība novērtēt sabrukumu, lai zinātu, kādos apstākļos šī vakardienas pasaule sagruvusi. Tā kā ķeizars savu zobenu bija atdevis ķēniņam Vilhelmam, vai tad šis riebīgais karš nebija beidzies? Bet viņš atminējās, ko viņam teikuši divi bavariešu kareivji, kuri pavadīja viņu gūstā uz Ižu: «Mēs visi Francijā, mēs visi uz Parīzi!» Pusmiegā viņš pēkšņi kā vizijā skatīja visu, kas notika: ķeizarvalsts aiztrenkta, visu nicināta, patriotiskā drudzī proklamēta Republika, kamēr 1792. gada leģenda cēla augšā senās ēnas, kareivjus, kas nāca bariem, brīvprātīgo armiju, kas iztīrīja no svešniekiem dzimto zemi. Un viss sajuka Morisa slimajā galvā, uzvarētāju prasības, iekarotāju bargums, uzvarēto pretestība līdz pēdējam asins pilienam, gūstniecība šiem astoņdesmit tūkstoš cilvēkiem, kuri bija šeit, no sākuma šai pussalā un vēlāk nedēļām, mēnešiem, varbūt gadiem ilgi Vācijas cietokšņos. Viss brakšķēja un sabruka uz visiem laikiem šai neizmērojamās nelaimes atvarā.

Sargkareivju sauciens, pamazām pieaugdams, atskanēja pavisam tuvu un izgaisa tālumā. Viņš bija atmodies, apgriezās uz cietās zemes, kad klusumu pārtrauca kāds šāviens. Nakts tumsā tūlīt bija sadzirdams nāves gārdziens, ūdens šļāciens un ķermeņa īsā cīņa pirms grimšanas. Bez šaubām, kāds nelaimīgais bija dabūjis lodi taisni krūtīs, mēģinādams glābties, pārpeldot Māsas upi.

Nākamajā rītā Moriss ar saules lēktu bija kājās. Debess bija skaidra, un viņš ļoti vēlējās atrast 2anu un savas rotas kareivjus. Uz brīdi viņam ienāca prātā no jauna apmeklēt pussalas iekšieni, bet tad viņš nolēma savu apkārtgājienu nobeigt. Un, atkal nonācis kanaļa malā, viņš ieraudzīja simt sestā pulka atliekas, kādus tūkstoš cilvēkus, kuri bija apmetušies uz vaļņa, reto papeļu rindas pavēnī. Vakar viņš būtu savu pulku tūlīt atradis, ja pagrieztos pa kreisi, bet nevis taisni uz priekšu. Gandrīz visi ierindas pulki bija apmetušies gar šo valni, kas vilkās no Tūr-a-Gleras līdz Viletas pilij, kādam otram buržuazam lauku īpašumam, ko apņēma dažas būdas Donšerī virzienā; visi bija ierīkojuši nometnes tilta tuvumā, pie vienīgās izejas, brīvības instinkta vadīti, kas liek iznīcināties lieliem ganāmpulkiem, drūzmējoties pie kūts durvju sliekšņa.

Žans no prieka izsaucās:

—   Ak, tas esi beidzot tu! Es jau domāju, ka tu esi upē!

Viņš bija šeit ar tiem, kas vēl bija atlikušies no viņa kopas, Pašu un Lapulu, Lubē un Suto. Kad tie bija izgulējušies pie kādiem Sedanas vārtiem, varenais slotas mēziens viņus atkal bija saslaucījis kopā. Pie tam rotā vairs nebija neviena cita vadoņa kā kapralis, jo nāve bija nopļāvusi seržantu Sapēnu, leitnantu Rošā un kapteini Boduēnu. Kaut arī uzvarētāji visas pakāpes bija atcēluši un nolēmuši, ka gūstekņiem jāpaklausa tikai vācu virsniekiem, tomēr visi četri pulcējās ap viņu, jo zināja, ka viņš ir diezgan gudrs un piedzīvojis vadonis, uz kuru var paļauties grūtos apstākļos. Un tā šai rītā mazajā kopā valdīja saderība un laba oma, nevērojot dažu neapzinību un citu ļaunprātību. Vispirms viņš naktij bija atradis gandrīz sausu vietu starp divām notekām, kur viņi nolikās gulēt, apsegdamies ar vienīgo teltsdrānu, kas par visiem bija palikusi. Pēc tam viņš sameklēja malku un katlu, kurā Lube uzvārīja kafiju, un tās patīkamais siltums viņus ielīksmoja. Lietus vairs nelija, diena, likās, būs jauka, bija ari vel drusku sausiņu un tauku, un tad vēl, kā Šūto teica, bija patīkami nevienam vairs nepaklausīt un pastaigāties pēc savas iedomas. Ja arī viņi bija ieslēgti, telpas tomēr viņiem netrūka. Bez tam pēc divām vai trim dienām būs jādodas tālāk. Un tā pirmā diena, ceturtais septembris, kas bija svētdiena, pagāja jautri.

Pat Moriss, kas bija nomierinājies, pievienodamies biedriem, cieta tikai no prūšu mūziķiem, kuri visu pecpusdienu spēlēja viņpus kanaļa. Pret vakaru bija dzirdamas koru dziesmas. Viņpus sardzes kordona redzēja pastaigājamies mazākas kareivju grupas, kas, svinēdamas svētdienu, dziedāja lēnā un augstā balsi.

—   Ak šī mūzika! — beidzot izmisis izsaucās Moriss. — Tā iet man caur kauliem!

Zans nebija tik nervozs un paraustīja plecus.

—   Nu, viņiem ir iemesls būt apmierinātiem. Pie tam, varbūt viņi domā mūs uzjautrināt… Diena nebija slikta, nežēlosimies.

Bet pret vakaru sāka atkal līt. Tā nu bija nelaime. Daži kareivji bija ieņēmuši nedaudzās pamestās mājas. Citiem bija izdevies uzcelt teltis. Vislielākais skaits tomēr bija spiests pavadīt nakti zem klajas debess, bez jebkāda patvēruma, pat bez segām, zem lietus gāzēm.

Ap vienu naktī Moriss, kas aiz noguruma bija iemidzis, atmodās kā īsta ezera vidū. No lietus gāzēm pārpildītās notekas bija pārplūdušas pāri malām un applūdinājušas vietu, kur viņš bija izstiepies. Šūto un Lubē dusmās lādējās, kamēr Pašs kratīja Lapulu, kas gulēja cietā miegā šais ūdensplūdos. Tad Zans atminējās gar kanali sastādītās papeles un ar saviem vīriem meklēja tur patvērumu, kur salīkuši, muguras pret kokiem atspieduši, kājas pievilkuši, lai pasargātu tās no smagiem lietus pilieniem, viņi pavadīja šās riebīgās nakts atlikušo daļu.

Nākamā un aiznākamā diena tiešām bija pretīgas, lija tik nepārtraukti un tik stiprām gāzēm, ka drēbes uz miesas nepaguva izžūt. Sākās badošanas, nebija vairs nc sausiņu, ne taukuma, ne kafijas. Šīs divi dienas — pirmdienu un otrdienu — viņi nodzīvoja, zagdami kartupe|us tuvējos laukos; un otrā dienā pret vakaru arī tie bija kļuvuši tik reti, ka kareivji, kam bija nauda, tos pirka par pieci su gabalā. Gan taurētāji signalizēja provizijas izdali un kapralis bija pasteidzies ierasties pie kāda liela šķūņa Tūr-a-Glerā, kur, ka stāstīja, izsniedzot maizes rācijās. Bet pirmo reizi viņš veltīgi nogaidījās trīs stundas; otrreiz sa

ķildojās ar kādu bavarieti. Ja jau franču virsnieki nespēja nekā izdarīt, likās, ka vācu galvenais štābs uzvarēto armiju sadzinis te zem lietus, lai to nomērdētu badā. Nekas nebija paredzēts, neviens nepūlējās, lai uzturētu astoņdesmit tūkstoš vīrus, kuru bada mokas jau sākās šai briesmīgajā ellē, ko kareivji bija nosaukuši par Posta nometni, kuras skumīgo vārdu pieminot, pat drošsirdīgajiem būs jānodreb.

Atgriezies no ilgas un veltīgās gaidīšanas pie šķūņa, nevērojot savu parasto mierīgumu, Zans dusmojās.

—   Vai viņi smejas par mums, taurēdami, kad nekā nav? Velns lai mani parauj, ja es vēl ļautos traucēties!

Tomēr pie katra jauna signālā viņš steidzās no jauna. Tā bija necilvēcība — šie kārtējie signāli, pie tam tiem bija vēl kāda cita ietekme, kas mocīja Morisa sirdi. Katru reizi, kad atskanēja signāltaures, viņpus kanaļa brīvā palaistie franču zirgi atskrēja un metās ūdenī, lai pievienotos saviem pulkiem, kā neprātīgi no pazīstamām signalskaņām, kas dzina viņus kā piešu dūrieni. Bet viņi bija tā nonīkuši un novājējuši, ka tikai reti sasniedza valni. Zēl bija skatīties, ka viņi cīnījās ar viļņiem, grima tik lielā skaitā, ka viņu uzpeldējušie, uzpūstie līķi jau aizsprostoja kanāli. Tie, kuri bija sasnieguši krastu, ka trakuma pārņemti aizjoņoja un pazuda pussalas tukšajos laukos.

—   Atkal jauna barība kraukļiem! — sacīja sāpīgi Moriss, iedomādams lielo skaitu sastapto zifgu. — Ja paliksim te vēl dažas dienas, mēs viens otru aprīsim. Ak nabaga dzīvnieki!

Sevišķi briesmīga bija nakts no otrdienas uz trešdienu. Un Zans, kas nopietni sāka uztraukties par Morisa drudžaino stāvokli, lika viņam ietīties segas gabalā, ko par desmit frankiem bija nopircis no kāda zuava, kamēr pats viņš kā sūklis piemirkušā mētelī stāvēja zem nerimstošām lietus gāzēm visu nakti. Zem papelēm vairs nebija izturams: vēlās kā dubļu upe, ūdens piesātinātā zeme uzglabāja ūdeni lielām paltīm. Visļaunākais bija tas, ka viņu vēderi bija tukši. Vakarā viņiem uz sešiem vīriem bija divas bietes, un tās pašas nevarēja izvārīt, jo nebija sausas malkas; sviklu cukurainais svaigums drīz vien vēderā izsauca nepanesamu dedzināšanu. Bez tam no nelāgās barības, noguruma un nepārtrauktā mitruma sākās caureja. Atspiedies ar muguru pret to pašu koku, kājām ūdenī, Zans jau vairāk nekā desmito reizi izstiepa roku, lai aptaustītu Morisu, vai tas nav miegā kustēdamies nometis segu. No tā laika, kad lllī augstienē viņa biedrs viņu bija izglābis no prūšiem, aiznesdams uz savām rokām, viņš savu lēsi maksāja simtkārtīgi. Nemaz par lo nedomājot, viņš atdevās viss, tuvākā mīlā aizmirsa pats sevi; un viss tas bija neskaidrs un dzīvs šai zemniekā, kas bija palicis tuvs zemei un pat neprata vārdos izteikt to, ko juta. Viņš atrāva kumosu savai mutei, kā runāja kopas ļaudis; tagad viņš atdotu savu ādu, lai apsegtu otru, aizsargātu viņam plecus, sasildītu kājas. Un mežonīgā egoismā, kas bija ap viņiem, šais cietējos ļaudīs, kuru iegribas bads kāpināja līdz ārprātam, varbūt, tikai pateicoties šai spējai atteikties pilnīgi no sevis, Zans guva neparedzētu atmaksu, kas ļāva viņam uzglabāt mierīgo garu un veselību, jo tikai viņš viens palika stiprs un nezaudēja galvu.

Pēc šās briesmīgās nakts Zans stājās pie kāda nodoma izvešanas, kas viņu nodarbināja.

—   Paklau, mans mazais! — viņš teica. — Tā kā mums nedod nekā ko ēst un mūs šai nolādētā bedrē ir aizmirsuši, mums tomēr drusku jāpakustas, ja negribam nosprāgt kā suņi. .. Vai tu vēl turies kājās?

Par laimi saule atkal bija parādījusies, un Moriss jau bija sasildījies.

—   Jā gan, man ir kājas! — viņš teica.

—   Tad ejam pasirot… Mums ir nauda, un, ja neiejaucas pats nelabais, mēs atradīsim kaut ko nopirkt. Par citiem nav ko uztraukties, viņi nav pietiekami pieklājīgi, lai paši tiek galā!

Un tiešām viņš bija sašutis par Lubē un Suto viltīgo egoismu, kuri zaga, ko varēja, bet nekad vel nebija dalījušies ar biedriem; tāpat laba nekā nebija ne no rupjā Lapula, ne no liekulīgā svētuļa Paša.

Abi divi, Zans un Moriss, aizgāja pa ceļu gar Māsas upi, kur Moriss bija jau gājis. Tur-a-Gleras parks un dzīvojamā māja bija izpostīta un izlaupīta, koki nocirsti, ēkas pārpildījis skrandains pūlis, dubļaini kareivji, iekritušiem vaigiem, drudžaini spīdošām acīm, bija apmetušies te kā zaļumnieki, kā vilki ierāvušies netīras istabās, tie nedrīkstēja iziet, baidīdamies pazaudēt savu vietu naktij. Un tālāk pa pakalniem viņi gāja gar kavalēriju un artilēriju, kas līdz šim bija tik kārtīgi uzturējušās, bet tagad jau arī sabruka, dezorganizējās, mocīdamās ar badu, kas padarīja trakus zirgus un cilvēkus dzina kā postošas bandas pa laukiem. Pa labi pie dzirnavām viņi ieraudzīja bezgalīgu artileristu un Āfrikas strēlnieku rindu, kas pamazām kustējās garām: dzirnavnieks viņiem pārdeva miltus, divas saujas kabatlakatā par vienu franku. Bet, baidīdamies, ka pārāk ilgi būs jāgaida, viņi devās tālāk, cerēdami Ižas ciemā atrast ko labāku, un bija pavisam apmulsuši, kad nonāca kaila, drūmā vietā, kas atgādināja kādu ciemu Alžirā pēc postoša siseņu bara uzlidojuma: ne vienas druskas vairs ko ēst, ne maizes, ne sakņu, ne gaļas; nabadzīgās mājas kā ar nagiem izkasītas. Stastīja, ka ģenerālis Lebrēns apmeties piemera. Veltīgi viņš bija nopūlējies organizēt pārtikas vielu apgādi, lai tā, par samaksu pēc kara beigām, atvieglotu karavīru uzturas iespēju. Te nekā vairs nebija, nauda kļuva nederīga. Vēl pirms dienas par sausiņu maksāja divus frankus, par pudeli vīna — septiņus, par mazu glāzīti degvīna — divdesmit su, par pīpi tabakas — desmit su. Un tagad virsniekiemar zobenu rokā bija jāaizsargā ģeneraļa māja un arī apkārtējās būdas, jo klaidoņu bandas pastāvīgi ielauza durvis un visu nozaga, pat eļļu no lampām, lai to dzertu.

Trīs zuavi pasauca Morisu un Zanu. Viņiem likās, ka pieci jau var ko iesākt.

—  Nāciet taču! … Ir zirgi, kuri nobeidzas… Un ja mums tik būtu sausa malka …

Tad viņi metās uz kādu zemnieka māju, ielauza skapju durvis, izplēsa jumta salmus. Klāt pieskrējušie virsnieki, draudēdami ar revolveriem, piespieda tos bēgt.

Kad Zans redzēja, ka nedaudzie iedzīvotāji, kas bija palikuši Ižā, tikpat nožēlojami un izbadējušies kā kareivji, viņš nožēloja, ka nonicinājis miltus pie dzirnavām.

—   Mums jāatgriežas, varbūt vēl kas ir palicis.

Bet Moriss sāka jau tā nogurt, nonīcis no neēšanas, ka Zans viņu atstāja kādā akmeņlauztuvju bedrē sēžam uz klints bluķa iepretim Sedanas plašajam apvārsnim. Nogaidījis rindā pie dzirnavām trīs ceturtdaļas stundas, viņš atgriezās ar lupatu, pilnu miltiem. Un viņi nekā cita nevarēja izdomāt, kā apēst tos saujām. Tie nebija slikti, bija bez smakas, tikai ar sājo mīklas garšu. Tomēr šīs brokastis viņus drusku stiprināja. Viņiem palaimējās pat klintī atrast dabisku iedobumu ar pietiekami tīru lietus ūdeni, lai ar baudu remdētu savas slāpes.

, Bet, kad Zans ieteica palikt te visu pēcpusdienu, Moriss spēji sakustējās:

—   Nē, nē, tikai te ne! .. . Es saslimšu, ja ilgāku laiku tas būs manu acu priekšā .. .

Ar trīcošu roku viņš rādīja uz bezgalīgo apvārsni Hatuā virzienā, uz Fluaņas un Illī augstienēm, Garēnas mežu, uz riebīgās apkāves un zaudētās cīņas laukiem.

—   Pirmīt, kad es tevi gaidīju, man bija jāpagriež mugura, jo būtu beidzies ar to, ka dusmās es sāktu kaukt, jā. kaukt kā suns, kurn satracina… Tu nevari iedomāties tās sāpes, ko izjūtu, vērojot šo skatu, tas mani padara ārprātīgu!

2ans viņu uzlūkoja, brīnīdamies par viņa ievainoto lepnumu un uztraukts, jo atkal vēroja viņa acīs to nenoteikto, neprātīgo skatienu, ko bija pamanījis jau agrāk. Viņš mēģināja jokot.

—   Labi, tas viegli izdarāms! Izvēlēsimies citu vietu.

Tagad viņi maldījās apkārt, kur ceļi veda, līdz vakaram. Viņi aizgāja uz pussalas līdzeno daļu, cerēdami tur atrast vēl kartupeļus, bet artileristi, dabūjuši arklu, bija laukus uzaruši un uzlasījuši pēdējo kartupeli. Tad viņi atgriezās atpakaļ un no jauna virzījās cauri dīkajam mirēju pūlim, starp kareivjiem, kas klīda apkārt, bada dzīti, nosēdami zemi ar saviem nogurušajiem ķermeņiem, kas, saules karstumā novārguši, krita simtiem. Ar katru stundu zaudējot spēkus, arī viņiem bija jāapsēžas. Tad baigs izmisums viņus uzrāva stāvus, viņi gāja tālāk kā dzīvnieciska instinkta vadīti, lai meklētu pārtiku. Tas, likās, jau turpinājās mēnešiem ilgi, kaut gan minūtes aizsteidzās atri. Pussalas iekšienē, iepretim DonšerI, viņi izbijās no zirgiem, viņiem bija jānoslēpjas aiz kāda mūra, kur palika ilgi un, zaudēdami pēdējos spēkus, neskaidrām acīm vēroja pie saulrietā sarkstošām debesīm joņojam satrauktos dzīvniekus.

Kā Moriss jau bija paredzējis, tie tūkstoš zirgi, kuri bija ieslodzīti kopā ar armiju un kurus nevarēja paēdināt, bija briesmas, kas pieauga ar katru dienu. Vispirms viņi bija nograuzuši kokiem mizu, tad vērsās pret dārzu žogiem, zediņiem un dēļiem, kas tiem gadījās, un tagad saplosīja viens otru. Varēja redzēt, kā viņi viens otram uzbruka, lai izplūktu no astēm astrus, pēc tam putojošām mutēm tos gremoja. Bet sevišķi briesmīgi viņi kļuva naktī, it kā tumsa viņus mocītu ar ļauniem murgiem. Viņi sapulcējās un, salmu vilināti, metās virsū vēl retām pāri palikušām teltīm. Kareivji, lai tos atbaidītu, bija veltīgi sakūruši lielus ugunskurus, kas, likās, tos tikai vēl vairāk izaicināja. Viņu zviedzieni bija tik gaudlgi, tik briesmīgi, ka likās kā plēsīgu zvēru kaucieni. Viņus aizdzina, bet tie atkal atgriezās vēl lielākā skaitā un vēl briesmīgāki. Un katru brīdi krēslā bija dzirdams kāda bojā ejošā kareivja garais nāves kliedziens, kad trakais jonis viņu sadragāja.

Saule vēl bija pie apvāršņa, kad 2ans un Moriss, atgriezdamies atpakaļ uz savu nometni, pārsteigti sastapa savas kopas četrus vīrus, kas, grāvī gulēdami, likā-s, gatavojās kādam ļaunam pasākumam. Lubē tūlīt viņus pasauca un šūto teica:

—   Mēs runājam par šāvakara vakariņām .. . Mēs mirstam

badā, lūk, jau trīsdesmit sešas stundas, kopš neesam nekā muti' likuši. Tā ka te ir zirgi un zirgu ga|a nav nemaz tik slikta..,

—   Vai ne, kapral, jūs piedalāties? turpināja Lubē, — jo mūsējo būs vairāk, jo vieglāk tiksim gala ar tik lielu dzīvnieku … Lūk, tur viens ir, tur lejā, kuram mēs jau kādu stundu uzglūnam, tas lielais, sarkanais, zirgs, kas izskatas slims. Būs vieglāk viņu nobeigt.

Un viņš norādīja uz kādu zirgu, kuru bads bija nogāzis pie zemes nopostīta biešu laukā. Gulēdams uz sāniem, viņš laiku pa laikam pacēla galvu un skatījās apkārt drūmām acīm, skumīgi, sāpīgi elsdams.

—       Ak, cik tas ilgi! — norūca Lapuls, lielas ēstgribas mocil

—   Es iešu viņu nonāvēt, vai gribat?

Bet Lubē viņu atturēja. Nē! Tā varēja tikai nonākt nepatīkamas darīšanās ar prūšiem, kuri, baidīdamies, ka zirgu maitas neizplata lipīgas slimības, ar nāves sodu bija aizlieguši nonāvēt kaut vienu zirgu. Bija jagaida līdz tumšai naktij. Un tādēļ visi četri palika grāvī un gaidīja, spīdošam acīm vērojot dzīvnieku.

—   Kapral, — jautāja Pašs drusku drebošā balsī, — jums arvien rodas kāda laimīga doma, kā būtu, ja jūs to varētu nonāvēt, nedarot tam sāpes?

Zans sašutis atsacījās no šā nežēlīgā uzdevuma. Nabaga mirstošo dzīvnieku, ai nē. nē! Viņa pirmā tieksme bija bēgt, aizvedot līdzi Morisu, lai ne viens, ne otrs nevarētu piedalīties šai briesmīgajā kaušanā. Bet, redzēdams savu biedru tik bālu, viņš sevi noraja par savu jūtīgumu. Mans dievs, vai dzīvnieki nav radīti cilvēku pārtikai? Nedrīkst taču mirt badā, kad ir gaļa. Un viņš bija apmierināts, redzot, ka Moriss, cerēdams uz vakariņām, kļūst drusku možāks. Pats viņš jautri piebilda:

—   Goda vārds, nē, nevaru izdomāt, kā to nokaut, nedarot tam sāpes!

—   Ak, man tas vienalga! — viņu pārtrauca Lapuls. Jūs tūlīt redzēsiet!

Kad abi jaunpienākušie bija nosēdušies grāvī, gaidīšana turpinājās. Laiku pa laikam kāds no viņiem piecēlās, lai pārliecinātos, vai zirgs vēl vienmēr atrodas turpat un izstiepj kaklu pret > svaigo pūsmu no Māsas, pret norietošo sauli, lai dzertu no tās dzīvību. Beidzot, kad pamazām bija satumsis, visi seši vīri piecēlās. Mežonīgi uzglūnot, nepacietīgi, ka nakts tuvojās tik gausi, viņi nemierīgās bailēs raudzījās visapkārt, vai kāds viņus neredz.

—   St! — uzsauca Šūto, — nu ir laiks!

Apkārt laukos bija vēl nedroša, nevienāda gaisma, un Lapuls gāja pirmais, pārējie pieci viņam sekoja. Viņš bija grāvi paņēmis lielu, apaļu akmeni, metās virsū zirgam un abām sasprindzinātām rokām kā ar rungām sāka iedauzīt tam galvaskausu. Bet jau ar otro sitienu zirgs pūlējās piecelties. Suto un Lubē metās tam pār kājām, mēģinādami noturēt, un sauca citus palīgā. Zirgs zviedza gluži cilvēka balsī, izmisīgi un sāpīgi, atgaiņājās un būtu viņus sadauzījis drumslās kā stiklus, ja nebūtu jau pusmiris no neēšanas. Tomēr viņa galva pārāk svaidījās, sitieni neķēra, Lapuls nevarēja to nobeigt.

—   Dieva vārds! Cik tam cieti kauli! Turiet, lai varu to nobeigt!

Zans un Moriss stāvēja kā sastinguši, nolaistām rokām, nedzirdēja Suto saucienu, nevarēdami izšķirties, vai iet palīgā vai ne.

Un Pašs, instinktivas reliģiozas līdzcietības aizrauts, pēkšņi nokrita zemē uz ceļiem, salika rokas un sāka murmināt lūgsnas, kā to dara pie mirēja gultas.

—   Kungs, apžēlojies par viņu!

Vēlreiz Lapulam misējās, viņš nabaga zirgam atsita ausi, un tas, skaļi zviegdams, atkrita uz muguras.

—   Pagaidi, pagaidi! — bārās Suto. — Jānobeidz, citādi mūs vēl notvers. Lubē, nelaid vaļā!

Viņš izņēma no kabatas nazi, mazu nazīti, kura asmens nebija garāks par pirkstu. Un, nogulies uz dzīvnieka ķermeņa, uzlika tam roku uz kakla, iedūra asmeni, parakņājās dzīvā miesā, izgriezdams gabalus, kamēr atrada un pārgrieza artēriju. Ar vienu lēcienu viņš metās sānis, asinis uzšļācās un plūda kā no strūklakas, kamēr zirga kājas sakustējās un spēji, krampjaini drebuļi pārskrēja pār ādu. Pagāja gandrīz piecas minuies, kamēr zirgs nomira. Viņa lielās, ieplestās acis, pilnas skumīgu šausmu, stīvi raudzījās nežēlīgajos cilvēkos, kas gaidīja viņa nāvi. Pamazām tās kļuva neskaidras un izdzisa.

—   Mans dievs! — murmināja Pašs, vienmēr vēl uz ceļiem tupēdams, — stāvi tam klāt, pieņem viņu savā svētā gādībā!

Kad zirgs vairs nekustējās, bija liels apjukums, kā dabūt no tā kādu labu gabalu. Lubē, kas bija izmēģinājies visos amatos, norādīja, kā jādara, ja grib dabūt fileju. Bet, tā kā viņš bija neveikls miesnieks un viņam pie tam bija tikai mazs nazītis, viņš apjuka šinī vēl pavisam siltajā un dzīvībā drebošajā miesā. Un, tā kā Lapuls aiz nepacietības bija gājis palīgā un bez kādas vajadzības uzšķērdis vēderu, nokaušana kļuva riebīga. Ar mežonīgu steigu viņi rakās asinis un izlaistas zarnas ka vilki, kas saplosa savu laupījumu.

—    Labi nezinu, kas tas par gabalu varētu būt, — beidzot sacīja Lubē pieceldamies. Rokās viņam bija liels gaļas gabals.

—   Bet tomēr te kas ir, no kā varam pieēsties līdz kaklam.

2ans un Moriss, šausmu pārņemti, novērsās. Tomēr, bada spiesti, viņi sekoja šai bandai, kas joņoja projām, lai viņus nenotvertu nokautā zirga tuvumā. Šūto atrada trīs lielas aizmirstas bietes un paņēma tās līdzi. Lai atbrīvotu rokas, Lubē bija uzmetis gaļu Lapulam plecos, kamēr Pašs nesa kopas katlu, ko laimīgam medību gadījumam viņi bija paņēmuši līdzi. Un visi seši joņoja, joņoja bez atelpas, it kā viņiem sekotu.

Pēkšņi Lubē apturēja pārējos.

—  Tas ir muļķīgi, vajadzētu zināt, kur mēs šo gaļu izvārīsim.

Zans, kas jau bija nomierinājies, ieteica akmeņlauztuves. Tās

nebija tālāk par trīssimt metriem, tur bija apslēpti kakti, kur nepamanīti varēja uzkurt uguni. Bet, kad viņi tur bija nonākuši, sākās dažādas grūtības. Vispirms pacēlās jautājums par malku. Laimīgā kārtā viņi atrada kāda akmeņkaļa ķerru, kurai Lapuls ar kājas spērieniem atplēsa dēļus. Pilnīgi trūka dzeramā ūdens. Mazie dabiskie lietus ūdens rezervuāri pa dienu saulē bija izžu.vuši. Bija gan sūknis, bet tas bija pārāk tālu, Tūr-a-Gleras pilī, un ļaudis tur stāvēja bezgalīgā rindā līdz pusnaktij, un laimīgs bija tas, kuram drūzmā kāds biedrs ar elkoni neizlēja tā trauku. Kas attiecas uz dažām apkartnes akām, tad tās jau pāris dienās bija izsmeltas un no tām varēja dabūt vēl tikai dubļus. Atlika vienīgi ūdens no Māsas, kuras krasts bija viņpus ceļa.

—   Es aiziešu turp ar katlu? — piedāvājās Zans.

Visi pretojās:

—   Ak nē! Mēs nevēlamies saindēties. Upe pilna līķu.

Tiešām, Māsa nesa cilvēku un zirgu līķus. Katru mirkli tos

redzēja aizpeldam ar uzpūstiem vēderiem, jau zaļganus un sairušus. Daudzi bija apstājušies ūdenszālēs gar krastmalām un, nepārtraukti šūpodamies straumē, saindēja gaisu. Un gandrīz visi kareivji, kuri bija dzēruši šo riebīgo ūdeni, tūlīt saslima ar vemšanu un pēc briesmīgām graizēm ar caureju.

Tomēr bija par to jāizšķiras. Moriss paskaidroja, ka ūdens pēc uzvārīšanas nav vairs bīstams.

—    Tātad es eju turp, — atkārtoja Zans, paņemdams līdzi Lapulu.

Kad beidzot ar ūdeni piepildītais katls bija uz uguns un gaļa ielikta, bija klāt jau melna nakts. Lubē notīrīja bietes, lai novā

ritu tās vira — īstā viņpasaules ēsmā, kā viņš teica, un visi kurināja uguni, mezdami zem katla ķerras dēju gabalus. Viņu lielās ēnas ķēmīgi drebēja klints iedobuma dibenā. Tad viņiem kļuva neiespējami vēl ilgāk gaidīt, un viņi metās pie riebīgā viruma, dalīja gaļu ar alkani drebošiem pirkstiem. Bet pret viņu pašu gribu sirds riebumā pretojās. Visvairāk viņi cieta no sals trūkuma; vēders atsacījās pieņemt pliekano biešu virumu un pusvārītos, glumos gaļas gabalus ar māla piegaršu. Gandrīz tūlīt sākās vemšana. Pašs nespēja turpināt ēst, Šūto un Lubē nolādēja šo velna kleperi, ko ar tādām grūtībām bija dabūjuši katlā un kas tagad izsauca vēdergraizes. Tikai Lapuls pieēdās līdz kaklam, bet nakti, atgriezies ar pārējiem trim pie kanaļa zem papelēm, lai gulētu, viņš gandrīz vai nobeidzās.

Neteicis ne vārda, ceļā Moriss paņēma Zanu pie rokas un aizveda pa sānceļu. Biedri viņam iedvesa briesmīgu riebumu, viņš bija nodomājis pārnakšņot mežiņā, kur bija pavadījis pirmo nakti. Ta bija laba doma, kuru Zans ļoti uzslavēja, kad bija izstiepies nogāzē uz ļoti sausās zemes, ko sedza bieza lapotne. Te. viņi palika līdz gaismai, gulēdami dziļā miegā, kas viņus stiprināja.

Nakamā diena bija ceturtdiena. Bet viņi to vairs nezināja, viņi vienkārši priecājās par to, ka jaukais laiks, likās, iestājas no jauna. Zans pierunāja Morisu, nevērojot tā pretestību, atgriezties atpakaļ pie kanaļa, lai redzētu, vai viņu pulks šodien nedosies ceļā. Katru dienu tagad te aizsūtīja gūstekņu kolonas pa tūkstoš līdz tūkstoš divisimt vīriem, virzot uz Vācijas cietokšņiem. Aizvakar viņi bija redzējuši pie prūšu posteņa virsnieku un ģenerāļu konvoju, kuri gāja uz Pon-Musonu, lai no turienes tiktu sūtīti tālāk pa dzelzceļu. Visi, kā drudzī, briesmīgi vēlējās atstat šo Posta nometni. Ak, ja būtu pienākusi viņu kārta! Un, kad viņi atkal atrada simt sesto pulku kā vienmēr valnī pie kanaļa, nekārtībā, kas daudzajās ciešanās tikai pieauga, viņus pārņēma paliess izmisums.

Tomēr šodien Zans un Moriss cerēja, ka varēs paēst. Jau no rīta starp gūstekņiem un bavariešiem pāri kanalim bija nodibinājusies īsta tirgošanās: kabatlakatos viņiem pārsvieda naudu, un viņi sūtīja tāpat atpakaļ rupjmaizes kukuļus un tikko izžāvētu tabaku. Pat tiem kareivjiem, kuriem naudas nebija, bija izdevies stāties tirdznieciskos sakaros, pārsviežot baltos dienesta cimdus, uz kuriem prūši likās kāri. Divas stundas no vietas turpinājās gar kanali šī barbariskā mantu apmaiņa lidojošos saiņos. Bet, kad Moriss bija pārsviedis savā kaklautā simt su

gabalu, bavarietis, kas raidīja atpakaļ maizi, aiz neveiklības vai ar ļaunu nodomu svieda to tā, ka tā iekrita ūdeni. Vācieši sāka smieties. Divas reizes Moriss stūrgalvīgi neatlaidās, un divas reizes maize nogrima. Pēc tam, smieklu pievilkti, atskrēja virsnieki un aizliedza saviem kareivjiem kaut ko pārdot gūstekņiem, piedraudēdami ar bargu sodu. Tirdzniecība aprima, Zanam nācās nomierināt Morisu, kurš šiem zagļiem rādīja dūri un sauca, lai sūta atpakaļ viņa naudas gabalus.

Nevērojot gaišo sauli, šī diena tomēr kļuva briesmīga. Div reiz bija trauksme, divreiz uz signāltaures saucieniem Zans steidzās uz šķūni, kifr, kā teica, notiekot produktu izdale. Bet abas reizes viņš drūzmā saņēma tikai elkoņu grūdienus sanos Tik labi organizētie prūši attiecībā pret uzvarēto armiju turpināja izrādīt rupju bezrūpību. Pēc ģeneraļa Duē un Lebrēna aizrādījumiem viņi gan bija likuši atvest dažus aunus, kā ari dažus ratus ar maizi; tomēr apsardze bija tik nepietiekama, ka jau pie tilta aunus nozaga un ratus izlaupīja, un tādā kārtā kareivji, kas atradās simt metru tālāk, nekad nekā nesaņēma. Tikai klaidoņi un laupītāji pieēdās. Sapratis šo paņēmienu, ka viņš teica, Zans beidzot atveda A'torisu pie tilta, lai arī viņi uzglūnētu barībai.

Bija jau pulksten četri, viņi nekā nebija šai jaukajā, saulainajā dienā ēduši, kad pēkšņi priecīgi ieraudzīja Delaberšu. Daži Sedanas pilsoņi ar lielām grūtībām arī bija dabūjuši atļauju apmeklēt gūstekņus, lai aiznestu viņiem ēdamlietas, un Moriss jau daudzreiz bija izteicis savu pārsteigumu, nesaņemdams ziņas no savas māsas. Ieraudzījuši Delaheršu no tālienes ar kurvi un maizes klaipiem katrā padusē, viņi devās tam pretī, bet nonāca par vēlu; notika tāda grūstīšanās, ka ķurvis un viens maizes klaips nozuda, un vadmalas rūpnieks pats nespēja saprast, kā tas noticis.

—  Ak mani nabaga draugi! — šļupštēja viņš pārsteigts un apmulsis, viņš, kas bija atnācis ar smaidu uz lūpām, labsirdīgs un nevis lepns, vēlēdamies būt populārs.

Zans bija satvēris pēdējo maizes klaipu un neatdeva, un, kamēr Moriss un viņš, nosēdušies ceļmalā, lielām mutēm ēda, Delaheršs pastastīja jaunākās ziņas. Viņa sievai, paldies dievam, gāja ļoti labi. Tomēr viņš bija norūpējies par pulkvedi, kas nogrimis dziļā grūtsirdībā, kaut arī viņa māte palika pie viņa no rīta līdz vakaram, cenzdamās to izklaidēt.

—   Un mana māsa? — jautāja Moriss.

—     Jā, pareizi, jūsu māsa! … Viņa mani pavadīja, tā bija' viņa, kas nesa tos divus maizes klaipus. Tomēr viņai bija jāpaliek tur, viņpus kanaļa, sargs nelaida viņu garām … Jums jāzina, ka prūši stingri aizlieguši pussalā ierasties sievietēm.

Tad viņš pastāstīja par Henrietes veltīgajām pūlēm uzmeklēt savu brāli, lai viņam palīdzētu. Kāds gadījums viņu Sedanā bija savedis kopā ar viņas brālēnu, prūšu gvardes kapteini. Viņš pagājis viņai garām ar savu sauso un cieto seju, izlikdamies, ka viņu nepazīst. Satrauktu sirdi, it kā viņš būtu no viņas vīra slepkavām, arī viņa sākumā paātrinājusi soļus. Tad, aiz pašai neizprotamiem iemesliem, domām mainoties, viņa atgriezusies atpakaļ un asi un pārmetoši pastāstījusi visu par Veisa nāvi. Un viņš, uzzinājis sava radinieka briesmīgo nāvi, tikai piebildis ar nenoteiktu vaibstu sejā: tāds esot karavīra liktenis, arī viņu pašu varējuši nonāvēt. Pār viņa zaldāta seju pārskrējušas tikko manāmas trīsas. Kad pēc tam viņa runājusi par savu brāli, gūstekni, un lūgusi viņai palīdzēt, lai varētu to apmeklēt, viņš atsacījies spert kādus soļus. Par gūstekņiem esot noteikta pavēle, un viņš runājis par vācu gribu kā par kādu svētumu. Un viņa, kad no tā šķīrusies, noteikti jutusi, ka viņš sevi Francijā iedomājas kā soģi, — ar iedzimtu ienaidnieka neiecietību un bardzību, uzaudzis naidā pret rasi, kuru nu soda.

—   Katrā ziņā jūs būsiet šovakar paēduši, — nobeidza savu runu Delaheršs, — un, kas man rada bažas, ir tikai tas, ka otrreiz atļauju nevarēšu dabūt.

Viņš tiem jautāja, vai neesot viņam kādi uzdevumi, un labprāt uzņēmās nodot ar zīmuli rakstītas vēstules, kuras viņam uzticēja citi kareivji, jo bija novērots, ka bavarieši smiedamies aizsmēķēja savas pīpes ar aizsūtīšanai pieņemtām vēstulēm.

Kad Moriss un 2ans bija Delaheršu pavadījuši līdz tiltam, viņš izsaucās:

—   Bet paskatieties, tijr viņā pusē ir Henriete. Jūs varat viņu redzēt, viņa māj jums ar mutautiņu.

Viņpus sargu līnijai tiešām bija saredzams mazs, smalks stāvs, balts punkts, kas drebēja saulē. Un abi divi, ļoti saviļņoti, mitrām acīm, pacēla rokas un atbildēja, tās spēcīgi kratīdami.

Nākamā dienā, piektdienā, Moriss piedzīvoja visļaunāko dienu, kaut arī pēc mierīgas nakts, kuru viņi bija pavadījuši mazajā mežiņā, viņiem bija tā laime atkal reiz ēst maizi, jo Zans bija Viletas pilī sameklējis kādu sievu, kura pārdeva maizi par desmit frankiem mārciņā. Bet šai dienā viņi bija kāda briesmīga skata liecinieki, ko atminoties vēl ilgi nomocījās, kā lietuvēna vajāti.

Dienu pirms tam Suto bija ievērojis, ka Pašs vairs nesūdzējās, bet bija apmierinats un bezbēdīgs ka cilvēks, kas labi paēdis. Tūlīt viņam ienāca prātā, ka viltniekam kaut kur noglabāts ēdamais, jo vairāk tāpēc, ka šorīt tas bija projām ilgāk par stundu un atgriezās smaidīdams, pilnu muti. Droši vien viņam bija kāds laimīgs atradums, varbūt pie kādas kaušanās uzlasītas ēdamvielas. Un Suto uzmusināja Lubē un Lapulu, sevišķi pēdējo. Hm? Kāds netīrs cilvēks, ēd viens, ar biedriem nedalīdamies!

—   Vai zināt, šovakar mēs viņam sekosim .. . Redzēsim, vai viņš iedrošināsies pieslānīties viens pats, kad blakus nabaga zēni beidzas nost aiz bada.

—   .!ā, jā, tā ir, mēs viņam sekosim! — Lapuls strauji atkārtoja. — Mēs gan redzēsim!

Viņš sažņaudza dūres, cerība pieēsties jau vien padarīja viņu traku. Lielā ēstgriba viņu mocīja vairāk nekā citus, mokas bija tik lielas, ka viņš jau bija mēģinājis zāli ēst. No aizvakardienas, no nakts, kad zirggaļa biešu vira viņam bija sagādājusi briesmīgu caureju, viņš badojās, jo ar sava lielā ķermeņa neveiklību, nevērojot savu spēku, kad drūzmā laupīja pārtikas vielas, viņš nekad nekā nedabūja. Par mārciņu maizes viņš būtu samaksājis ar savām asinīm.

Kad pienāca nakts, Pašs aizmanījās starp Tūr-a-Gleras kokiem, un pārējie trīs viņam uzmanīgi gāja nopakaļ.

—   Viņš nedrīkst manīt, — atkārtoja Sulo. — Uzmaniet, vai viņš neatskatās!

Bet simt soļu tālāk Pašs, redzams, domāja, ka palicis viens, un sāka iet ātriem soļiem, atpakaļ neatskatīdamies. Un viņi varēja tam viegli sekot līdz tuvējām akmeņlauztuvēm un pienāca tam klāt, kad viņš atvēla divus lielus akmeņus, lai izņemtu pusklaipu maizes. Tās bija viņa krājuma atliekas, viņam vienreiz vēl bija ko paēst.

—   Nolādētais liekuli! — ierēcās Lapuls. — Lūk, kāpēc tu slēpies! … To tu man atdosi, tas pieder man!

Atdot savu maizi, kāpēc? Lai cik bikls viņš bija, viņā tomēr modās sašutums, un ar visiem spēkiem viņš spieda maizes gabalu pie sirds. Arī viņš bija izsalcis.

—   Liec mani mierā, dzirdi! Tas ir mans!

Lapula dūres priekšā viņš sāka bēgt, aizskrēja gar akmeņlauztuvēm klajos laukos uz Donšerī pusi. Tie trīs viņam aizelsušies sekoja, ko kājas nesa. Bet, būdams vieglāks, baiļu pārņemts un stūrgalvīgi negribēdams atdot savu īpašumu, Pašs skrēja ātrāk, it kā vēja nests. Viņš jau bija noskrējis kādu kiiometru un tuvojās mazajam mežiņam upes krastā, kad sastapa Zanu un Morisu, kuri atgriezās uz savu naktsguļu. Garām skriedams, viņš tiem uzkliedza izmisīgā balsī, kamēr tie, izbrīnā par šīm cilvēka medībām, kas trakā joni norisinājās viņu priekšā, palika stāvot laukumā. IJn ta gadījās, ka viņi visu redzēja.

Nelaimīgi Pašs paklupa pret akmeni un pakrita. Tie trīs jau tuvojās, lādēdamies, kaukdami, skrējiena dzīti, līdzīgi vilkiem, kas metas uz savu laupījumu.

—   Pie joda, dod šurp! — kliedza Lapuls, — jeb es ar tevi norēķināšos.

Un viņš atkal pacēla dūri, kad Suto viņam pasniedza atvāztu mazo nazi, kas bija noderējis zirga nokaušanai.

—   Lūk, nazis!

Lai novērstu nelaimi, Zans pieskrēja tiem klāt, ari viņš bija zaudējis galvu un draudēja visus likt siekstā; Lubē, ļauni smiedamies, nolamāja viņu par prūsi, jo te vairs nebija priekšnieku un vienīgie pavēlnieki bija prūši.

—   Pie joda, vai atdosi man maizi! — atkārtoja Lapuls.

Nevērojot bailes, kas lika viņam nobālēt, Pašs spieda maizi

vēl stiprāk pie savām krūtīm ar izbadējuša zemnieka stūrgalvību, kurš nekā neatdod, kas viņam pieder.

—   Nē!

Tās bija beigas. Nezvērs iegrūda viņam nazi rīklē ar tādu sparu, ka nelaimīgais pat neiekliedzās. Viņa rokas atlaidās, maizes gabals nokrita zemē izplūdušās asinīs.

Moriss, kas līdz šim nebija kustējies, redzot šo nejēdzīgo un ārprātīgo slepkavību, likās, pats pēkšņi bija zaudējis prātu. Viņš pacēla pret šiem trim vīriem draudot rokas, sauca viņus par slepkavām ar tādu niknumu, ka viss viņa ķermenis drebēja. Bet Lapuls, likās, nemaz pat neklausījās. Turpat zemē, noliecies blakus mironim, viņš rijīgi ēda asinīm notraipīto maizi, izskatījās kā apstulbis savā mežonībā, kā apskurbis no savu žokļu dobjā trokšņa, kamēr Suto un Lubē, vērodami viņu tik briesmīgi apmierinām savu ēstgribu, neiedrošinājās pat pieprasīt savu tiesu.

Klāt bija jau pilnīga nakts, gaiša nakts, ar jaukām zvaigžņotām debesīm. Moriss un Zans, sasnieguši savu mazo mežiņu, redzēja gar Māsu klīstam tikai Lapulu. Divi pārējie bija nozuduši, droši vien atgriezušies kanaļa krastā, norūpējušies par līķi, kas palika aiz viņiem. Lapuls turpretī, likās, neiedrošinājās turp iet, lai pievienotos biedriem. Pēc slepkavības apskurbuma, apgrūtināts no pārāk ātri norītā, lielā maizes gabala gremošanas, viņš likās šausmu dzīts un, nedrīkstēdams atgriezties pa ceļu, kuru aizsprostoja līķis, līganiem, nenoteiktiem soļiem neaprimis klīda pa valni. Vai tie bija sirdsapziņas pārmetumi, kas modās šai tumšajā dvēselē, vai arī tikai bailes, ka neatklāj viņa noziegumu? Viņš klīda kā zvērs sava būra treliņu priekšā, juzdams pēkšņu un augošu dziņu bēgt, sāpīgu vajadzību kā fiziskas ciešanas, no kuras, kā viņš juta, viņam jāiet bojā, ja nespēs to nomierināt. Tikaii projām ar joni, vajadzēja tūlīt tikt ārā no šā cietuma, kur viņš bija nokāvis! Tad viņš atlaidās zemē un ilgi gulēja krastmalas zālē.

Arī Moriss savā sašutumā sacīja Zanam:

—   Paklau, es nevaru vairs te palikt. Es tev saku, ka zaudēju pratu … Es brīnos, ka mans ķermenis izturēja, nejūtos pārāk nelabi. Bet galvā nav viss kārtībā, tas ir skaidrs. Ja tu mani šai ellē pamestu vēl kaut vienu dienu, esmu pazudis. Es tevi lūdzu, bēgsim, bēgsim tūlīt prom!

Un viņš tam sāka skaidrot savu dīvaino bēgšanas plānu. Viņi pārpeldēs Māsu, uzbruks sargiem, tos nožņaugs ar auklas galu, kas viņam kabatā; jeb varbūt viņi tos nositīs ar akmeņiem, uzpirks par naudu un pārģērbsies viņu uniformās, lai varētu tā tikt cauri prūšu rindām.

—   Apklusti, mazais! — izmisis atkārtoja Zans, — man kļūst bail, kad es dzirdu tevi runājam tādas neprātības. Vai tas ir prātīgi, vai tas ir iespējams, viss tas?. .. Rītu redzēsim. Apklusti!

Kaut arī viņa sirds pildījās dusmām un riebumu, badā nonīcis, viņš tomēr'nezaudēja saprātu šais dzīves ļaunajos murgos, kas pieskārās cilvēces postam pašos dziļumos. Un, tā kā viņa biedrs trakoja vēl vairāk un gribēja mesties Māsā, viņam nācās to atturēt ar varu, asaru pilnām acīm, lūdzot un barot. Tad viņš pēkšņi izsaucās:

—   Rau! Skaties!

Bija dzirdams ūdens šļāciens. Viņi ieraudzīja Lapulu, kas beidzot bija nolēmis lēkt upē, novilcis savu mēteli, lai tas neierobežotu viņa kustības; un viņa krekls bija labi saredzams balts plankums virs melnās, plūstošās straumes. Viņš peldēja klusu augšup pa upi un, bez šaubām, meklēja vietu, kur varētu izkāpt malā, bet viņā krastā jo skaidri bija saredzamas sargkareivju tievās, nekustīgās ēnas. Pārtraukdams nakti, pēkšņi tumsā atspīdēja kā zibens, tad norībēja šāviens, un troksnis aizšalca līdz Montimonas klintīm. Cdens vārījās un putoja, it kā to kāds neprātīgi dauzītu ar airiem. Un tas bija viss, Lapula ķermenis, atstāts un nevarīgs, kā balts plankums sāka peldēt pa straumi lejup.

Nākamajā dienā, sestdienā, gaismai austot, Zans atveda Morisu uz simt sestā pulka nometnes vietu jaunā cerībā, ka šodien varēs doties ceļā. Tomēr nebija nekāda rīkojuma, pulks, likās, bija ai'zmirsts. Daudzi bija jau projām, pussala tukšojās, un tie, kurus te atstāja, saslima ar kādu ļaunu slimību. Jau kopš astoņām dienām ārprāts dīga un auga šai ellē. Lietum aprimstot, svina smagā saule ciešanas tikai pārveidoja. Arkartīgais karstums galīgi nomocīja cilvēkus, un caureja pieņēma uztraucošas epidēmijas raksturu. Visas šās armijas izkārnījumi un atkritumi saindēja gaisu ar saviem smirdīgajiem izgarojumiem. Nevarēja vairs iet ne gar Māsu, ne gar kanali, tik stipra bija noslīkušo zirgu un kareivju smirdoņa, kuri puva starp zālēm. Un laukos no neēšanas kritušie zirgi trūdēja un tik briesmīgi izplatīja slimības, ka prūši, bīdamies paši par sevi, bija atveduši lāpstas un kapļus un lika gūstekņiem aprakt maitas.

Tai sestdienā badošanās izbeidzas. Tā kā gūstekņu nebija vairs tik daudz un pārtikas līdzekļi pienāca no visām pusēm, notika pāreja no ārkārtīga trūkuma uz visplašāko pārpilnību. Maizes un gaļas, pat vīna bija, cik gribējās, ēda no saules lēkta līdz saules rietam, pārēdās līdz nāvei. Vel ēdot, pienāca nakts, un ēsts tika līdz nākamās dienas rītam. Daudzi ta nobeidzās.

Dienā Zanam nebija citu rūpju ka uzraudzīt Morisu, kas viņam šķita uz visu spējīgs. Viņš bija dzēris un runaja par to, ka gribot izpliķēt kādu vācu virsnieku, lai pēc tam viņu aizvedot. Un vakarā, atradis kadas Tūr-a-Gleras piebūves pagrabā brīvu kaktu, Zans domāja, ka prātīgi būs atnākt ar biedru šurp pārgulēt, jo labs nakts miegs varbūt viņu nomierinās. Bet tā bija visbriesmīgākā nakts, kopš viņi uzturējās pussalā, šausmu nakts, kurā viņi nevarēja aizdarīt acu. Pagrabā sanāca vēl citi kareivji, divi bija nolikušies tai pašā kaktā un mira, caurejas novārdzināti; un, tiklīdz iestājās tumsa, viņu nospiestie vaidi un nesaprotamie kliedzieni vairs neaprima, nāves mokās tie gārdza arvien briesmīgāk. Tumsā šie gārdzieni bija tik riebīgi, ka cili cilvēki, kuri gulēja blakus, gribēdami aizmigt, dusmojās un kliedza mirējiem, lai tie jel apklustu. Bet tie neklausījās, gārdzieni turpinājās, atskanēja atkal, pārskanēja visu, kamēr ārā vēl dzirdamas bija piedzērušo biedru klaigas, kuri vienmēr vēl ēda, nevarēdami piesātināties.

Tad Morisu pārņēma izmisums. Viņš bija mēģinājis aizbēgt no briesmīgajiem sāpju vaidiem, kas lika viņam svīst baiļu svied

rus, bet, kad taustīdamies piecēlās, samina kādam locekļus ur> pakrita pie zemes taisni starp šiem mirējiem. Viņš pat vairs nemēģināja tikt projām. Viss briesmīgais sabrukums nostājās viņa acu priekšā, sākot ar aizbraukšanu no Reimsas un beidzot ar Sedanas sakāvi. Viņam likās, ka Šalonas armijas ciešanas beidzas tikai šonakt, šai piķa melnā naktī, šai pagrabā, kur gārdza divi kareivji, traucēdami biedriem gulēt. Šī izmisuma armija, upura ganāmpulks, ko sūtīja ziedoties, pie katras apstajas maksāja par visu cilu kļūdām savas asins sarkanajām šaltīm. Un tagad, nožņaugta un neslavā, apspļauta, viņa nogrima šais mocībās, nesot nepelnīti bargu sodu. Tas bija par daudz, viņš bija niknumā piecēlies, viņš alka pēc taisnības, kvēlojošā dziņā atriebties liktenim.

Kad ausa gaisma, viens no kareivjiem bija jau miris, otrs vēl vienmēr gārdza. *

—   Nāc, mazais! — sacīja 2ans maigi. — Mēs iziesim svaigā gaisā, tā būs labāk.

Bet ārā, jaukajā, jau siltajā rītā, kad viņi abi gar valni bija nonākuši pie Ižas ciema, Moriss uztraucās vel vairāk un draudēdams izstiepa rokas pret kaujas lauka plašo, saulaino apvārsni, kur iepretim bija Illī augstiene, pa kreisi Sen-Manža, Garenas mežs pa labi.

—   Nē, nē, es nespēju to vairs, nespēju to vairs redzēt! Šis skats man urbjas caur sirdi un pāršķeļ manu galvu … Aizved mani, ved mani prom tūlīt!

Šī diena atkal bija svētdiena, zvanu skaņas plūda no Sedanas, bet tālumā bija dzirdama jau vācu mūzika. Simt sestajam pulkam vienmēr vēl nebija pavēles doties ceļā, un 2ans, norūpējies par Morisa pieaugošo satraukumu un drudža murgiem, nolēma lietot kādu līdzekli, kas viņā jau no vakardienas bija nobriedis. Pie prūšu posteņa uz ceļa gatavojās gājienam kāds cits pulks, piektais ierindas pulks. Kolonā valdīja lielas jukas, to kāds virsnieks, kas slikti runāja franciski, nevarēja un novarēja saskaitīt. Un tad abi divi, 2ans un Moriss, noplēsuši savām uniformām apkakles un pogas, lai numuri viņus nenodotu, iejaucās pūļa vidū, pārgāja pāri tiltam un atradās ārpus pussalas. Bez šaubām, to pašu bija nodomājuši šūto un Lubē, jo viņi tos ieraudzīja aiz sevis, ar viņu bailīgajām slepkavu sejām.

Ak, kāds atvieglojums šai pirmajā laimīgā mirkli! Te ārā likās, ka tā ir augšāmcelšanās, dzīvības gaisma, plašums bez gala, visu cerību ziedošā atmoda. Kāda ari būtu tagad viņu nelaime, viņi no tas vairs nebijās, viņi par to smējās, aizejot nd šās Posta nometnes briesmīgā murga.

III

Pēdējo reizi Zans un Moriss tai rītā dzirdēja tik jautras franču signaltauru skaņas, tagad viņi atradās gūstekņu barā, ceļā uz Vāciju; pa priekšu un nopakaļ gāja prūšu kareivju vadi, kamēr citi tos uzraudzīja pa labi un pa kreisi, durkļotām šautenēm rokās. Pie katra sargposteņa tagad bija dzirdamas tikai vēl vācu taures, asas un skumīgas.

Moriss bija priecīgs, pārliecinājies, ka kolona nogriežas pa kreisi un ies cauri Sedanai. Varbūt viņam laimēsies vēlreiz redzēt savu māsu Hcnrieti. Bet tie pieci kilometri, kas Ižas pussalu atdala no pilsētas, paspēja jau sabojāt viņu prieku par to, ka ticis ārā no netīrumu bedres, kur deviņas dienas bija mocījies. Tā bija jauna mocība, šis nožēlojamais gūstekņu bars, kareivji bez ieročiem, nolaistām rokām, kurus dzina kā aitas steidzīgiem, bailīgiem soļiem. Tērpušies skrandās, netīri, jo atstāti bija savos netīrumos, novājējuši, veselu nedēļu badodamies, viņi tagad vairāk atgādināja klaidoņus, šaubīgus ļaudis, ko žandarmi sazvejojuši pa lielceļiem. No Torsī priekšpilsētas, kur vīrieši apstājās un sievietes nolūkojās no durvīm ar drūmu līdzcietību sejā, kauna vilnis Morisam aizrāva elpu, viņš nokāra galvu, un viņa lūpās bija rūgtums.

Zans, praktiskāka gara cilvēks un ar izturīgāku ādu, domāja tikai par muļķību, ko viņi bija izdarījuši, nepaņemdami līdzi pa maizes klaipam. Sagatavošanās uztraukumā viņi bija aizgājuši neēduši, un izsalkums atkal gurdināja kājas. Pārējie gūstekņi laikam bija līdzīgā stāvoklī, jo daudzi piedāvāja naudu un lūdza, lai viņiem ko pārdod. Kāds liels, slimīga izskata cilvēks cilāja zeltnaudas gabalu, stiepdams to savā garajā rokā pāri sargkareivju galvām, izmisis, ka nevar nekā nopirkt. Un tad Zans, vērīgi uzmanīdams, no tālienes ieraudzīja maiznīcas priekšā kādas divpadsmit maizes kaudzē. Pasteidzies citiem priekšā, viņš nometa simt su un gribēja tūlīt paņemt divas maizes. Tad prūsis, kas atradās viņam blakus, viņu rupji atgrūda, bet viņš neatlaidās un gribēja vismaz paņemt atpakaļ savu naudu. Un tūlīt jau pieskrēja kapteinis, kam bija uzticēta uzraudzība pār kolonu, mazs plikgalvis ar nekustīgu seju. Pacēlis pret Zanu savu revolvera spalu, viņš zvērēja, ka pāršķelšot galvu pirmajam, kurš iedrošināsies kustēties. Visi bija sarāvuši plecus un nodūruši acis, un gājiens turpinājās, nedrošiem soļiem mīdoties, bailīga ganāmpulka padevībā.

—   Ak, to tur izpliķēt! — Moriss sašutis murmināja, — izpliķēt un ar dūri tam iedauzīt žokļus!

Ar šo mirkli šis kapteinis ar ienīsto seju, ko vajadzēja izpļaukāt, viņam kļuva nepanesams. Sasniedza jau Sedanu, viņi gāja pāri Māsas tiltam, un brutālie starpgadījumi atjaunojās un vairojās. Kādu sievieti, bez šaubām, māti, kura gribēja apskaut kādu jauniņu seržantu, ar šautenes laidi tik spēcīgi atsita, ka viņa sabruka pie zemes. Tirena laukumā pilsoņus atdzina nost, tāpēc ka viņi gūstekņiem meta pārtikas vielas. Lielajā ielā kādu gūstekni, kas bija pakritis, gribēdams no kādas dāmas saņemt pasniegto pudeli, piecēla ar zābakotas kājas spērieniem. Kaut gan Sedana jau kopš astoņām dienām redzēja aizejam rungām dzītuszaudētās kaujas nožēlojamos lopiņus, tā nebija pieradusi un uztraucās ar katru jaunu projāmgājēju baru, drudžainā līdzcietībā un dziļā naidā.

Arī 2ans domāja par Henrieti, un pēkšņi viņš atminējās Delaheršu. Viņš piegrūda ar elkoni savam draugam.

—   Paklau, uzmani, kad iesim pa to ielu!

Un tiešām, iegājuši Makā ielā, jau no tālienes viņi ieraudzīja vairākas galvas, kas noliecās no fabrikas lielajiem logiem. Tad viņi pazina Delaheršu un viņa sievu Zilbertu, atspiedušos uz elkoņiem, un aiz viņiem Deiaherša mātes garo, bargo stāvu. Viņiem bija maize, fabrikants meta to bada cietējiem, kuri lūgdami stiepa savas drebošās rokas.

Moriss tūlīt bija pamanījis, ka viņa māsas nav, kamēr 2ans, redzēdams, ka maize aizlido, uztraucās, ka viņiem nekas nepaliks. Viņš māja ar roku un sauca:

—   Mums, mums!

Tas, likās, Delaheršiem bija gandrīz jautrs pārsteigums. Viņu sejas, līdzcietībā nobālējušas, noskaidrojās, kamēr viņi savu prieku izteica ar mājieniem. Un 2ilberta gribēja nomest 2anam pēdējo maizi pati, ko viņa ari izdarīja ar tādu mīļu neveiklību, ka jauki par to pasmējās.

Nevarēdams apstāties, Moriss atgriezās un skaļā balsī uztraukts jautāja:

—   Un Henriete? Henriete?

Delaheršs atbildēja ar garu teikumu. Bet viņa balss izgaisa soļu troksnī. Viņš laikam saprata, ka jaunais cilvēks nav viņu sadzirdējis, sāka rādīt zīmēm, sevišķi atkārtodams kādu mājienu, rādīdams uz dienvidiem. Kolona jau iegriezās Menilas ielā* rūpnīcas fasade ar trim galvām pie loga pazuda, un tikai kāda roka vel vicināja mutautiņu.

—   Ko viņš teica? — jautāja Zans.

Moriss satraukts veltīgi skatījās atpakaļ.

—  Es nezinu, es nesapratu … Tagad es nenomierināšos, kamēr nesaņemšu ziņas.

Un soļošana turpinājās, prūši ar uzvarētāju rupjību paātrināja gājienu, bars izgāja no pilsētas pa Dimenī vārtiem garā, stieptā rindā, kas skrēja kā suņu dzīta.

Kad viņi gāja caur Bazeiju, Zans un Moriss atminējās Veisu un skatieniem meklēja tik drošsirdīgi aizstāvētās mazās mājas pelnus. Posta nometnē viņiem bija stāstīts par ciema izpostīšanu, ugunsgrēkiem un cilvēku apkāvi, bet tas, ko viņi tagad redzēja, pārsniedza iedomātās šausmas. Pēc divpadsmit dienām drupu kaudzes vēl kūpēja. Mūri sagruva, neskartas nebija palikušas ne desmit mājas. Ceļā viņi satika ķerras un ratus, piekrautus ar bavariešu kaskām un šautenēm, kas bija savāktas pēc kaujas, un tas viņus drusku nomierināja. Šis pierādījums, ka nokauti arī daudzi no šiem ļaundariem un dedzinātājiem, viņus atviegloja.

Dufcī vajadzēja notikt lielajai apstājai, lai ļaudis varētu ko ieēst brokastīs. Bez ciešanām tomēr turp netika. Neēduši un novārguši, gūstekņi ļoti ātri nogura. Tiem, kas vakar bija pārēdušies, reiba galva, kājas no smaguma vai lūza, jo pārmērība ne notaļ neatjaunoja zaudētos spēkus, bet nogurdināja vēl vairāk. Kad bija jāapstājas pa kreisi no ciema kādā pļavā, nelaimīgie atkrita zalē, nespēdami pat ēst. Vīna nebija, žēlsirdīgas sievietes, kas gribēja tuvoties ar pudelēm, sargkareivji aizdzina. Kāda no sievietēm izbailēs bēga, pakrita un izmežģīja kāju, atskanēja kliedzieni un elsas, norisinājās uztraucošs skats, kamēr prūši izdzēra atņemto vīnu. šī zemnieku maigā līdzcietība pret kareivjiem, kurus aizveda gūstā, parādījās ik uz soļa,, tikai pret ģenerāļiem, kā staslija, ļaudis bija nikni un skarbi. Dūzī ciemā dažas dienas agrak iedzīvotāji bija pat izsvilpuši un nonievājuši uz goda vārdu atlaistos ģenerāļus, kas devās uz Pon-a-Muzonu. Virsniekiem ceļi vairs nebija droši. Cilvēki blūzēs, bēguļojošie kareivji, varbūt dezertieri, uzbruka viņiem ar dakšām, gribēdami tos apkaut kā gļēvuļus un nodevējus sakarā ar leģendu par nodevību, kas vēl pēc gadiem divdesmit šais apvidos modināja riebumu pret visiem tiem priekšniekiem, kuri agrāk bija nēsājuši uzplečus.

Moriss un Zans apēda pusi maizes un bija priecīgi, ka var uzdzert pa malkam degvīnu, ar kuru kāds krietns zemnieks bija paguvis piepildīt viņu pudeli. Bet briesmīgi grūti bija gājienu atsākt no jauna. Muzona bija paredzēta naktsguļa, bet, kaut arī attālums nebija liels, piepūle likās ārkārtīga. Cilvēki nevarēja piecelties, sāpīgi neiekliedzoties, tik ļoti viņu locekļi pēc mazākās apstājas bija sastinguši. Daudziem asiņoja noberztās kājas, un viņi noāva apavus, lai varētu iet tālāk. Vienmēr vēl viņus postīja dizentērija, jau pirmajā kilometrā kāds krita un bija jāatstāj turpat ceļmalā. Drusku tālāk sabruka vēl kādi divi žogmalā, un tikai pret vakaru viņus pievāca kāda vecīte. Visi grīļojās un atspiedās uz nūjām, kuras prūši, varbūt izsmieklam, bija atļāvuši nogriezt kādā mežmalā. Tie vairs nebija kareivji, bet nonīkušu, aizelsušos, noskrambātu, skrandainu ubagu bars. Un varmācības atkārtojās, tos, kas drusku bija atgājuši nost, un kaut tas ari butu dabisku prasību pec, atdzina atpakaļ ar nūjas sitieniem. Kareivju vadam, kas noslēdza gājienu, bija dota pavēle ar durkļiem mugurā dzīt uz priekšu tos, kas vilkās nopakaļ. Kādu seržantu, kas atsacījās iet tālāk, kapteinis pavēlēja diviem vīriem tvert zem rokām un vilkt to tik ilgi, kamēr nožēlojamais bija atkal ar mieru iet. Un īstā mocība bija uzskatīt mazo plikgalvi virsnieku ar viņa pliķim piedienīgo seju, kurš izlietoja savu labo franču valodas prasmi, lai nogānītu gūstekņus viņu pašu valodā ar sausiem un griezīgiem teikumiem kā pātagas cirtieniem.

—   Ak, — saniknots atkārtoja Moriss, — ja es viņu dabūtu rokās, nolaistu tam asinis pilienu pēc piliena!

Viņš ar saviem spēkiem bija galā, slims vairāk no aizturētām dusmām nekā aiz noguruma. Viss viņu dzina izmisumā, pat prūšu griezīgie tauru signāli; tos dzirdot, viņš nervu sabrukumā bija gatavs kaukt kā dzīvnieks. Nekad viņš šo nežēlīgo ceļu nenoies līdz galam, savu galvu nesatriecis! Jau ejot cauri vismazākajam ciemam, viņš briesmīgi cieta, redzot sievietes, kas viņu uzlūkoja ar lielu līdzcietību sejā. Kas būs, kad viņi nonāks Vācijā un iedzīvotāji pilsētās drūzmēsies, lai viņus, garām ejot, saņemtu ar apvainojošu izsmieklu? Un viņš iedomājās lopu vagonus, kuros viņus saslānīs, ceļa nepatikšanas un mokas, bēdīgo nīkšanu cietokšņos zem ziemas sniegainām debesīm. Nē, nē! Tad jau labāk mirt tūlīt, labāk riskēt ar savu dzīvību kādā ceļa pagriezienā uz Francijas zemes, nekā pūt tur kādā cietumā, tumša kazemata dibenā, varbūt mēnešiem!

—   Paklau, — pavisam klusu viņš sacīja Zanam, kas gāja viņam blakus, — mēs nogaidīsim, kamēr ceļš ies gar kādu

mežu, un ar vienu lēcienu aizbēgsim starp kokiem … Beļģijas robeža nav tālu, gan jau kādu atradīsim, kas mūs turp aizvedīs.

Zans nodrebēja. Viņa prāts bija skaidrāks un aukstāks, nevērojot, ka sašutumā arī viņš domāja par bēgšanu.

—   Vai tu esi traks? — viņš teica. — Viņi šaus, mēs abi paliksim tur guļot.

Bet Moriss ar vaibstiem lika saprast, ka var arī laimēties, ka viņus neķer, un, galu galā, ja viņi te paliks, būs vēl ļaunāk!

—   Labi! — turpināja Zans. — Bet ko pēc tam mēs iesāksim ar savām uniformām? Tu taču redzi, ka visur ir prūšu sargposteņi. Vismaz vajadzīgas citas drēbes… Tā pārāk bailīga lieta, mans mazais, nekad es tev neļaušu izdarīt tādu neprātību.

Un viņam bija tas jāattur, viņš turēja to aiz rokas, spieda sev klāt, it kā vienam otrs būtu jāatbalsta, kamēr turpināja to nomierināt, gan drūmā, gan maigā balsī.

Tai brīdī viņi sev aiz muguras izdzirdēja balsis, kas sačukstējās un lika atskatīties. Tie bija Šūto un Lubē, kuri šorīt bija iznākuši tai pašā laikā kā viņi no Ižas pussalas un no kuriem viņi līdz šim bija izvairījušies. Tagad šie divi jautrie zēni gāja tūlīt aiz viņiem. Šūto laikam bija dzirdējis Morisa vārdus, noklausījies viņa nodomu bēgt caur mežu, jo atsāka to savukārt. Noliecies viņš tiem čukstēja:.

—   Klausieties! Mēs piedalāmies. Tā ir jauka ideja, šī bēgšana. Jau daži biedri ir aizlaidušies, un mēs taču neļausim sevi kā suņus aizvilkt uz šo cūku zemi. Arī mēs četri pamēģināsim, vai ne?

Moriss no jauna drudžaini uzliesmoja, un Zanam bija jāatskatās, lai sacītu kārdinātājam:

—  Ja tev tā jāsteidzas, skrej pirmais… Uz ko tad tu ceri?

Kapraļa skaidrā saprāta priekšā Šūto drusku apjuka, un viņam

paspruka viņa uzstājības patiesais iemesls.

—   Pie joda! Ja esam četri, būs vieglāk. Viens vai divi jau tiks cauri.

Ar enerģisku galvas mājienu Zans viņu pilnīgi noraidīja. Viņš neuzticējās šim kungam, kā viņš to sauca, baidīdamies no kādas nodevības. Un viņam bija jāizlieto visa sava ietekme uz Morisu, lai aizkavētu viņu padoties, jo tiešām radās izdevība, kad viņi gāja gar nelielu, bet ļoti biezu mežu, ko tikai krūmiem aizaudzis lauks atdalīja no ceļa. Pārskriet šo lauku ar joni, nozust mežā — vai tas nebūtu glābiņš?

Līdz šim Lubē bija klusējis. Viņa nemierīgais deguns ostīja gaisu, viņa žiglās veiklā zēna acis gaidīja izdevīgu mirkli, jo

viņš bija cieši apņēmies neiet uz Vāciju, lai tur sapelētu. Viņš laikam paļāvās uz savām kājām un savu viltību, kas līdz šim viņu vienmēr bija glābusi. Un pēkšņi viņš izšķīrās.

—   St! Man pietiek, es bēgu!

Ar vienu lēcienu viņš metās bēgt pa tuvējo lauku. Suto, sekodams viņa piemēram, aizskrēja līdzi. Divi prūši no pavadoņiem tūlīt dzinās tiem pakaļ, un viņiem nevienam neiekrita prātā tos apturēt ar lodi. Un viss tas notika tik ātri, ka nevarēja uzreiz tikt skaidrībā. Lubē, pa krūmiem līkumodams, droši vien izbēgtu, kamēr Suto, kurš nebija tik žigls, gandrīz jau bija notverts. Bet ar ārkārtīgu piepūli viņš metās biedram starp kājām, tā ka tas pakrita, un, kamēr abi prūši piesteidzās pie pakritušā, lai viņu notvertu, tikmēr otrs ielēca mežā un pazuda. Norībēja daži šāvieni, tikai tagad atminējās šautenes. Mēģināja vajāt starp kokiem, bet veltīgi.

Pa to laiku abi prūši nežēlīgi sita zemē gulošo Lubē. Niknumā kā traks pieskrēja kapteinis un draudēja rādīt piemēru, kas te darāms, un pie tāda pamudinājuma kāju spērieni un šauteņu resgaļu sitieni lija kā lietus. Kad pacēla nelaimīgo, viena roka viņam bija lauzta un galva iedragāta. Viņš nomira, Muzonu nesasniedzis, kāda zemnieka mazos ratos, kas viņu labprāt bija paņēmis.

—   Tu redzi! — Zans čukstēja ausī Morisam.

Viņi paskatījās uz biezā meža pusi un abi dusmās domāja par neģēli, kas tagad tur skrēja brīvībā, un beidzot viņus pārņēma līdzjūtība pret nabaga velnu, viņa upuri, pret šo kārumnieku, kura vērtība, protams, nebija liela, bet kurš tomēr bija jautrs, acīgs un saprātīgs zēns. Lūk, viņiem bija piemērs, ka arī tam, kas diezgan viltīgs, tomēr pienāk diena, kad cils viņu pieveic!

Nevērojot šo briesmīgo piemēru, Muzonā Morisu no jauna pārņēma viņa neatvairāmā doma par bēgšanu. Viņi bija šurp atnākuši tik noguruši!, ka prūšiem nācās palīdzēt gūstekņiem uzcelt tās nedaudzās teltis, kas bija nodotas viņu rīcībā. Apmešanās vieta atradās netālu no pilsētas, zemā un purvainā apvidū, un visļaunākais bija tas, ka jau kāds cits konvojs te bija uzturējies vakar un zeme zuda atkritumos: īsta atkritumu bedre neizsakāmā netīrībā. Lai sevi drusku aizsargātu, vajadzēja zemi pārklāt ar platiem, plakaniem akmeņiem, kas, par laimi, bija tuvumā atrodami. Sis vakars pie tam nebija tik bargs; kad kapteinis bija nozudis, apmezdamies, bez šaubām, kādā naktsmājā, prūšu modrība drusku atslāba. Sākumā sargkareivji atļāva, ka bērni pāri viņu galvām gūstekņiem met ābolus un bumbierus. Tad tie ielaida apkārtnes iedzīvotājus nometnes laukumā, un tādā kārtā te drīz vien jau bija tirgotāji, vīrieši un sievietes, kas piedāvāja maizi, vīnu, pat cigarijs. Visi, kam bija nauda, ēda, dzēra, smēķēja. Mijkrēšļa bālumā te likās kā trokšņains gada tirgus stūris.

Bet aiz viņu telts Moriss satraukts Zanam atkārtoja:

—  Es vairs nespēju, tiklīdz uznāks nakts tumsa, es bēgšu. Rītu mēs attālināsimies no robežas, nebūs vairs laika.

—   Nu labi! Bēgsim! — beidzot sacīja Zans, nespēdams vairs pretoties, piekāpdamies uzmācīgās bēgšanas domas priekšā.

—   Mēs jau redzēsim, vai būs mums šai lietā sava āda jāpamet.

Tagad viņš novēroja ap sevi pārdevējus. Daži biedri bija iegādājušies kamzoļus un bikses; runāja, ka mīkstsirdīgie vietējie iedzīvotāji esot iekārtojuši īstas drēbju noliktavas, lai gūstekņiem varētu atvieglot bēgšanu. Un gandrīz tūlīt viņa uzmanību vērsa uz sevi kāda daiļa jaunava, slaida auguma, gadu sešpadsmit veca gaišmate, skaistām acīm, kura turēja rokā kurvi ar trim maizēm. Viņa neizkliedza savas preces kā citi, viņas smaids bija aicinošs un nemierīgs, gaita nedroša. Viņš to cieši uzlūkoja, un viņu skatieni sastapās, brīdi viens pie otra kavēdamies. Tad viņa panāca tuvāk, apjukusi smaidīdama, kā daiļa meitene, kas sevi piedāvā:

—   Vai gribat maizi?

Viņš neatbildēja, tikko redzami jautājoši pamādams. Un, kad viņa ar galvas kustību atbildēja apstiprinoši, viņš iedrošinājās pavisam klusā balsī pateikt:

—   Vai tur ir drēbes?

—   Jā, zem maizes.

Un ļoti skaļi viņa sāka izkliegt savas preces: «Maize! Maize! Kas pērk maizi!» Bet, kad Moriss gribēja viņai pasniegt divdesmit franku, ar ātru kustību viņa atrāva roku atpakaļ un aizbēga, kurvi pamezdama viņiem. Vēlreiz viņi to tomēr redzēja atskatāmiēs un maigi uzsmaidām ar savām skaistajām acīm.

Kad Zanam un Morisam bija palicis kurvis, viņus pārņēma ārkārtīgs uztraukums. Viņi bija aizgājuši projām no savas telts un nevarēja vairs to atrast, tā viņi bija pārbijušies. Kurp doties? Kā pārmainīt drēbes? Viņiem likās, ka kurvi, ko Zans neveikli nesa, visi aptausta ar acīm, skaidri kā gaišā dienā redzēdami, kas tur iekšā. Beidzot viņi izšķīrās ieiet pirmajā tukšā teltī, steigā kā apmulsuši uzrāva kājās bikses, uzvilka kamzoļus, kad zem maizes klaipiem bija noslēpuši savas uniformas. Un tad viņi visu pameta. Bet viņi bija atraduši tikai vienu vilnas cepuri, un

Zans piespieda Morisu uzlikt to galvā. Viņš pats palika ar kailu galvu un, pārspīlējot briesmas, domāja, ka jau pazudis. Tāpēc viņš vilcinājās un meklēja kaut kādu galvas segu, kad iekrita prātā doma nopirkt cepuri no kāda veca, netīra vīra, kas pārdeva cigārus.

—   Trīs su gabalā, divus par pieci su, Briseles cigāri! — izkliedza vecais.

Pēc Sedanas kaujas vairs nebija muitas, straumēm no Beļģijas plūda preces; un vecais skrandainis guva ļoti labu peļņu, kas tomēr viņu netraucēja izteikt ļoti augstas prasības, kad saprata, kādēļ grib nopirkt viņa nosmulēto, caurumaino velteņa platmali. Viņš to atlaida tikai par diviem simt su gabaliem un sūdzējās, ka noteikti saslimšot ar iesnām.

Bez tam Zanam ienāca prata vel kāda cita doma — nopirkt no veca visu viņa krājumu, tos trīs dučus cigāru, ko viņš vēl piedāvādams nēsāja. Un, negaidīdams vairs, uzrāvis cepuri dziļi pār acīm, viņš izkliedza stieptā balsī:

—   Par trim su divus, par trim su divus, Briseles cigan!

Šoreiz tas bija glābiņš. Viņš deva Morisam zīmi, lai tas iet

pa priekšu. Tam bija laimējies pacelt no zemes kādu lietussargu, un, tā kā sāka drusku līt, viņš to priecīgi atvēra, lai pārietu pāri sardzes līnijai.

—   Par trim su divus, par trim su divus, Briseles cigāri!

Dažās minūtēs Zans bija no savas preces atbrīvojies. Ļaudis

spiedās klāt un smējās: lūk, tomēr kāds prātīgs cilvēks, kas neapzog nabaga kareivjus! Zemo cenu pievilkti, pienāca klāt arī prūši, un viņam bija ar tiem jātirgojas. Tādā kārtā manevrēdams, viņš bija pārgājis pāri apsargātai joslai; savus pēdējos divus cigārus viņš pārdeva kādam lielam, bārdainam seržantam, kas franciski nerunāja ne vārda. <

—   Neej taču tik ātri, dieva dēļ! — atkārtoja Zans Morisam turpat aiz muguras. — Tā panāksi to, ka mūs vēl notvers.

Viņu kājas pret pašu gribu nesa tos projām. Bija vajadzīga liela gribas piepūle, lai uz brīdi apstātos divu ceļu krustojumā starp ļaudīm, kuri te stāvēja viesnīcas priekšā. Mierīga izskata buržuā šeit sarunājās ar vācu kareivjiem, un viņi izlikās, ka noklausās sarunās, viņi pat iedrošinājās teikt dažus vārdus par lietu, kas varētu sākt līt visu nakti. Kāds vīrs, resns kungs, kas vērīgi uz viņiem skatījās, lika tiem nodrebēt. Tad viņš uzsmaidīja ar ļoti labsirdīgu smaidu, un viņi iedrošinājās tam klusi jautāt:

—   Kungs, vai ceļš, kas ved uz Beļģiju, ir apsargāts?

—  Jā gan, bet ejiet vispirms cauri šim mežam, tad pagriezieties pa kreisi, pāri laukiem.

Mežā, dzijā, tumšā klusumā starp nekustīgiem kokiem, kad viņi nekā vairs nedzirdēja, kad nekas vairs nekustējās un viņi domāja, ka jau glābti, kādas neparastas jūtas lika viņiem apskauties. Moriss raudāja, skaļi šņukstēdams, kamēr pa Žana vaigiem ritēja klusas asaras. Tas bija atvieglojums pēc viņu ilgajām ciešanām, prieks, ka sāpes nu reiz varbūt par viņiem apžēlosies. Un viņi apkampās aizrautīgi un cieši kā brāļi, kurus savienojis viss kopīgi pārciestais, un skūpsts, ko apmainīja, viņiem likās vissaldākais un visstiprākais viņu dzīvē, skūpsts, kādu nekad nebija saņēmuši no sievietes, — nemirstīgā draudzība, pilnīgā drošība, ka viņu divas sirdis tagad uz mūžu būs kā viena.

—     Mans mazais, — atsāka Zans drebošā balsī, kad viņi bija atrāvušies viens no otra, — ir jau ļoti labi šeit atrasties, bet mēs neesam vēl galā … Būtu drusku jāpaorientējas.

Kaut gan Moriss šo pierobežas apgabalu nepazina, viņš apgalvoja, ka jāiet tikai uz priekšu. Abi divi, viens otram nopakaļ, viņi apdomīgi izlīda biezokņa malā. Atminoties laipnā buržuā norādījumu, viņi gribēja nogriezties pa kreisi, lai ietu taisni pāri rugājiem. Bet, kad nonāca pie papelēm apstādīta ceļa, viņi ieraudzīja prūšu sargposteņa uguni, kas aizsprostoja ceļu. Spīdēja kāda sargkareivja durklis, kareivji tērzēdami beidza savu maltīti. Un viņi devās atpakaļ un metās meža biezoknī, baidīdamies vajāšanas. Viņiem likās, ka dzird balsis un soļus, un gandrīz kādu stundu viņi mētājās apkārt pa biezokni, pilnīgi nozaudēdami virziena nojēgu, griezās kā aplī, brīžiem joņoja pa krūmiem kā zvēri, tad atkal sastingdami un baiļu sviedrus svīzdami, apstājās nekustīgu ozolu priekšā, kas viņiem likās prūši. Beidzot viņi atkal iznāca uz papelēm apstādīta ceļa, desmit soļus no sargposteņa, tuvu pie kareivjiem, kas mierīgi sildījās.

—  Nav laimes! — murmināja Moriss, — tas ir apburts mežs.

Bet šoreiz viņi bija pamanīti. Lūza zari, ritēja akmeņi. Un, tā

kā uz sarga jautājumu viņi neatbildēja, bet sāka bēgt, kareivis tvēra pēc ieročiem, norībēja šāvieni, un lodes kapāja meža biezokni.

—  Pie joda! — apspiestā balsī lādējās Zans, atturēdams sāpju kliedzienu.

Kreisās kājas ikros viņš dabūja kā pātagas cirtienu tik spēcīgi, ka tika atsviests pret kādu koku.

—   Ievainots? — jautāja izbijies Moriss.

—   Jā, kājā. Viss beigts!

Elsādami viņi klausījās, baidīdamies izdzirdēt aiz sevis vajāšanas troksni. Bet šāvieni bija rimuši, nekas vairs nekustējās dziļā klusumā, kas tagad atkal bija iestājies. Sargkareivis, redzams, nedomāja sākt cīņu mežā starp kokiem.

Pūlēdamies piecelties, Zans apspieda vaidu. Un Moriss viņam palīdzēja.

—   Tu nevari vairs paiet?

—   Baidos, ka ne!

Zanu, šo parasti tik mierīgo cilvēku, pārņēma dusmas. Viņš sažņaudza dūres, bntu pats sevi izpēris.

—   Ak tu mī|ais dievs! Vai tā nav nelaime, atļaut sev samaitāt kāju, kad tik ļoti vajadzīgs skriet? Goda vārds, gribas vai zemē likties!… Bēdz tu viens pats!

Moriss jautri atbildēja:

—   Tu esi dumjš!

Viņš ņēma to pie rokas, atbalstīja, viņi steidzās projām. Pēc dažiem ar grūtībām un varonīgu piepūli spertiem soļiem, viņi uztraukti no jauna apstājās, ieraudzījuši sava priekšā kādu māju, kādu mazu saimniecību mežmalā. Uguns logos nespīdēja, pagalma vārti pret tukšām un tumšām ēkām bija plaši atvērti. Un, kad, dūšu saņēmuši, viņi iegāja sētā, izbrīnījušies ieraudzīja tur apseglotu zirgu, kaut gan nekas nenorādīja, kā un kāpēc viņš te atradās. Varbūt viņa saimnieks atgriezīsies, varbūt tas gulēja aiz kāda krūma ar cauršautu galvu. Nekad viņi to neuzzināja.

Bet Morisam radās jauns nodoms, kas viņu ļoti iepriecināja.

—   Paklau, robeža ir pārāk tālu un bez tam noteikti vajadzīgs kāds pavadonis… Ja turpretī mēs ietu uz Remijī pie tēvoča Fušāra, esmu drošs, ka tevi turp aizvestu kaut vai ar aizsietām acīm, tik labi es pazīstu tur vismazāko šķērsceļu … Hm? Tā ir laba ideja. Es tevi uzsēdināšu zirgam mugurā, un tēvocis F.ušārs mūs labprāt uzņems.

Vispirms viņš gribēja apskatīt kāju. Tanī bija divi caurumi, lode bija izurbusies cauri, salauzdama liela kaulu. Asiņoja nedaudz, un viņš tikai pārsēja kājas lielu ar savu kabatlakatu.

—   Bēdz viens pats! — atkārtoja Zans.

—   Apklusti, neprātīgais!

Kad Zans bija stingri iesēdināts seglos, Moriss paņēma zirgu aiz pavadas, un viņi devās ceļā. Vajadzēja būt ap pulksten vienpadsmitiem, viņi cerēja attālumu noiet trijās stundās. Bet tad uz mirkli Moriss izmisa, iedomādamies kādu neparedzētu grūtību: kā tikt pari Māsai, lai nonāktu upes kreisajā krastā? Tiltu pie Muzonas droši vien apsargāja. Beidzot viņš atminējās prāmi

lejpus Vilēras, un uz labu laimi, domādams, ka liktenis beidzot viņiem būs labvēlīgs, viņš virzījās uz ciema pusi, pāri pļavām un apstrādātiem laukiem labajā krastā.

No sākuma viss gāja pietiekami labi, viņiem bija jāizvairās tikai no kādas jātnieku patruļas; gandrīz kādu stundas ceturksni viņi palika nekustīgi stāvam kādas sienas ēnā. Bija sācis līt atkal lietus, iet Morisam kļuva grūti, jo bija jābrien pa izmirkušo zemi blakus zirgam, kas laimīgā kārtā bija ļoti rāms un paklausīgs. Vilērā viņiem tiešām laimējās: prāmis, kas šai vēlā nakts stundā bija pārcēlis kādu bavariešu virsnieku, varēja viņus paņemt tūlīt līdzi un bez traucējumiem pārvest upes otrā krastā.

Briesmas un grūtības sākās tikai ciemā, kur viņi tikko nekrita rokās sargposteņiem, kas bija nostādīti gar visu ceļu līdz Remijī ciemam. Atkal viņiem nācās nogriezties laukos un doties uz priekšu pa izbrauktiem ceļiem un šaurām, tikko iemītām takām. Mazākais šķērslis viņus piespieda mest lielus līkumus. Viņi kāpa pāri žogiem un grāvjiem, veidoja ceļu necaurejamos biezokņos. Smidzināja lietus, drudža pārņemts, Zans bija atslīdzis šķērsām pāri segliem, pusapziņas stāvoklī, krampjaini ar rokām ieķēries zirga krēpēs, kamēr Moriss, paņēmis pavadu labajā rokā, pieturēja viņam kājas, lai viņš nenoslīdētu. Jūdzi gāja vairāk nekā stundu, likās, bezgala turpinājās nogurdinošais, grūtais ceļš, te paslīdot, te zaudējot līdzsvaru, pie kam katru brīdi zirgs un abi vīri varēja nogāzties. Tas bija pavisam nožēlojams gājiens, dubļiem klātais zirgs ļodzījās uz savām kājām, cilvēks, kuru viņš nesa, nekustējās, it kā būtu pie pēdējā elpas vilciena, kamēr otrs, apmulsis un drūms, gāja tālāk, vienīgi savas brāļa līdzjūtības dzīts. Ausa jau diena, pulkstenis varēja būt pieci, kad viņi nonāca Remijī ciemā.

Mazsaimniecības pagalmā, ciema augstākajā vietā, pie izejas no Arokūras gravas, tēvocis Fušārs patlaban krāva savos ratos divus vakar nokautos aunus.

Redzēdams savu māsasdēlu tik bēdīgā stāvoklī, viņš jutās tā aizskarts, ka jau pēc pirmajiem paskaidrojumiem rupji uzkliedza:

—  Jūs uzņemt pie sevis, tevi un tavu draugu! Lai nāktu darīšanās ar prūšiem? Ak nē! Tad labāk es nobeidzos tūlīt!

Tomēr viņš neiedrošinājās aizkavēt Morisu un Prospēru nocelt no zirga Zanu un noguldīt viņu uz virtuves lielā galda. Silvīne aizskrēja pēc sava spilvena un palika to zem vienmēr vēl bezsamaņā gulošā ievainotā galvas. Tomēr vecais saniknots bārās un uztraucās, redzēdams šo cilvēku uz sava galda; tur tam esot ļoti grūti gulēt, kāpēc to neaiznesot tūlīt uz ambulanci, jo laimīgā kārtā Remijī bija ambulance^ netālu no baznīcas, vecā skolas namā, kādreizēja klosterī, kur bija plašas, piemērotas telpas ievainotiem.

—  Uz ambulanci! — savukārt iesaucās Moriss, — lai pēc izveseļošanās viņu nosūta uz Vāciju, jo visi ievainotie pieder viņiem! Vai jūs par mani, tēvoci, smejaties? Neesmu viņu atvedis šurp, lai nodotu prūšiem.

Lieta pieņema ļaunu virzienu, tēvocis draudēja viņus izsviest ārā pa durvīm, bet tad pieminēja Henrietes vārdu.

—  Kas ir ar Henrieti? — jautāja jaunais cilvēks.

Un beidzot viņš dabūja zināt, ka viņa māsa kopš aizvakardienas atrodas Remijī, tik ļoti noskumusi savās sērās, ka uzturēties Sedanā, kur tā bija dzīvojusi laimīga, kļuvis nepanesami. Sastapšanās ar ārstu Dališānu no Rokūras, kuru viņa pazina, bija viņu pārliecinājusi apmesties istabiņā pie vecā Fušāra, lai pilnīgi nodotos tuvējās ambulances ievainoto kopšanai. Tikai tas, kā viņa teica, viņu spēs izklaidēt. Viņa maksāja par uzturu, un viņas uzturēšanās mazsaimniecībā kļuva par tūkstoš atvieglojumu avotu, kā vecais to ar labpatiku vēroja. Ja viņš varēja pelnīt, tad jau viss bija jauki.

—   Ak, mana māsa ir šeit! — atkārtoja Moriss. — Lūk, ko man Delaherša kungs gribēja pasacīt ar savu plašo rokas mājienu, ko es nesapratu!.. . Labi! Ja viņa ir šeit, pats par sevi saprotams, mēs paliekam.

Nevērojot savu nogurumu, viņš tūlīt gribēja iet pie māsas uz ambulanci, kur viņa bija pavadījusi nakti; bet tēvocis tagad sadusmojās, ka nevar aizbraukt ar saviem diviem auniem ratos tirgoties pa ciemiem, kamēr nav nokārtota šī nolādētā lieta ar ievainoto, kura bija uzgāzusies viņam virsū.

Kad Moriss atgriezās ar Henrieti, viņi pārsteidza ve,co Fušāru rūpīgi aplūkojam zirgu, kuru Prospērs bija novietojis stallī. Kaut gan dzīvnieks bija nomocīts, tomēr likās velnišķīgi stiprs, un vecim tas patika. Un jaunais cilvēks smiedamies viņam to iedāvināja. Arī Henriete no savas puses viņam paskaidroja, ka Zans maksās, ka viņa pati par to rūpēsies un to kops mazajā istabiņā aiz staļļiem, kur noteikti neviens prūsis viņu nemeklēs. Un vecais Fušārs, gan vēl kurnēdams un tikai pa pusei pārliecināts, vai tiešām no visas šās lietas gūs kādu labumu, beidzot tomēr iesēdās ratos un aizbrauca, ļaudams viņai brīvi rīkoties pēc savas patikas.

Ar Silvīnes un Prospēra palīdzību Henriete dažās minūtēs iekārtoja istabu, Zanu aiznesa turp un noguldīja svaigi klātā gultā. Vēl vienmēr viņš neskaidri muldēja, nedodams cita6 dzīvības zīmes. Viņš atvēra acis, skatījās, bet, likās, neviena nepazina. Moriss ieēda drusku gaļas un izdzēra malku vīna, pēc visa pārdzīvotā viņš pēkšņi jutās pavisam saguris, kad ieradās ārsts Dališāns kā ik rītus, dodoties uz ambulanci; un jaunajam cilvēkam pietika vēl spēka kopā ar māsu aizvest ārstu pie slimnieka, jo viņš bija noraizējies zināt tā pašreizējo stāvokli.

Ārsts bija maza auguma, ar lielu, apaļu galvu, sirmojošiem matiem un bārdu. Viņa svaigā seja bija rupja kā zemniekiem no pastāvīgas dzīves brīvā gaisā, jo vienmēr viņš gāja atvieglot kāda ciešanas; un viņa mundrās acis, stūrgalvīgais deguns, labsirdīgās lūpas izteica krietna, līdzcietīga, dažreiz drusku skarba vīra būtību. Ārsts bez sevišķām dotībām, tomēr viņš savā ilggadīgajā praksē bija kļuvis labs dziedinātājs.

Izmeklējis vēl vienmēr nemaņā gulošo Zanu, viņš murmināja:

—   Baidos, ka būs vajadzīga amputacija.

Moriss un Henriete noskuma. Viņš piebilda:

—   Varbūt kāju varētu paturēt, bet tas prasīs lielas rūpes un daudz laika … Patlaban viņš ir tādā fiziskā un garīgā pagurumā, ka jāļauj viņam gulēt… Rīt redzēsim.

Pārsējis ievainojumu, viņš ieinteresējās par Morisu, kuru kādreiz bija pazinis kā bērnu.

—   Un jūs, mans krietnais zēn, jums labāk būtu gultā nekā uz šā krēsla.

Kā nedzirdējis, jaunais cilvēks skatījās savā priekšā, nogrimis domās. Noguruma skurbumā viņā atkal sākās drudzis, nervu pārkairinājums no sāpēm, sašutuma, kas krājās kopš karagājiena sākuma. Redzot savu draugu nāves mokās, jūtot, ka pats viņš uzvarēts, kails, bez ieročiem, nekam nederīgs, domājot, ka tik varonīgas pūles nu beigušās ar tādu postu, tas viss viņu neprātīgi dzina sacelties pret likteni. Beidzot viņš sāka runāt.

—  Nē, nē! Vēl viss nav beidzies. Nē, man jātiek prom … Nē! Zanam būs te jāpaliek nedēļām, varbūt mēnešiem; tādos apstākļos es nevaru palikt, gribu tūlīt iet… Vai ne, doktor, jūs man palīdzēsiet, jūs man dosiet iespēju bēgt un ierasties Parīzē.

Drebēdama Henriete viņu apskāva.

—   Ko tu saki? Noguris, kāds tu esi, tik daudz pārcietis! Nē, es tevi paturēšu te, nekad es tev neļaušu aizbraukt! Vai neesi tu savu parādu samaksājis? Padomā arī par mani, kuru tu atstāsi vienu un kurai palicis esi vienīgi tu.

Abi raudāja. Viņi strauji apskāvās, viens otru dievinādami

savā dvīņu pāra maigumā, tik ciešā, it kā būtu sācies jau pirms dzimšanas. Bet Moriss uztraucās vēl vairāk.

—  Es tev saku, man jātiek prom … Mani gaida, es nomiršu no bēdām, ja netikšu prom … Tu nevari iedomāties, kas manī verd, domājot, ka man te mierīgi būtu jāpaliek. Es tev saku, ka tā nevar beigt, ka mums jāatriebj, kam, par ko, ak, es nezinu, bet mēs beidzot atriebsim visu to postu un neiaimi, lai rastos mums drosme vēl dzīvot!

Ārsts Dališāns, kas visu šo skatu bija līdzjūtīgi novērojis, pamāja Henrietei, lai viņa vairs neatbild. Kad Moriss būs izgulējies, viņš, bez šaubām, būs mierīgāks; un viņš gulēja visu dienu un visu nakamo nakti, ilgāk neka divdesmit stundu, ne pirksta nepakustinājis. Tomēr, kad viņš nākamajā rītā pamodās, viņa lēmums palika negrozīts .. . Drudža vairs nebija, viņš bija drūms, nemierīgs, gribējās projām no, visa tā miera vilinājuma, kādu juta ap sevi. Masa ar asarām acīs saprata, ka nevajag pretoties. Un, kad ārsts Dališāns atkal viņus apmeklēja, viņš apsolīja ar kāda sliinokopēja papīriem, kurš nupat Rokurā bija miris, bēgšanu atvieglot. Moriss uzģērbs pelēko blūzi ar sarkanā krusta zīmi ap aproci un mēģinās tikt uz Beļģiju, lai no turienes izsistos cauri uz Parīzi, kas vēl nebija ieņemta.

Tai dienā viņš no mājām neizgāja, bet noslēpies gaidīja nakti. Viņš tikko pavēra muti, mēģināja tikai aizvest līdzi Prospēru.

—  Sakiet, vai jūs nevilina atgriezties pie karaspēka, lai atkal redzētu prūšus?

Kādreizējais Āfrikas strēlnieks, kas beidza ēst gabalu maizes ar sieru, pacēla gaisā savu nazi.

—  Ak, tādā veidā, kā mums viņus rādīja, nav pūļu vērts! Jo kam tas der, iznīcināt kavalēriju, kad viss jau beigts, kāpēc lai es gribētu turp atgriezties?… Goda vārds, nē! Viņi mani par daudz nokaitināja, neļaudami nekā kārtīga darīt!

Mirkli klusējis, viņš atkal atsaka, bez šaubām, lai apspiestu savas karavīra sirds nepaliku:

—   Bez tam te ir tagad tik daudz ko darīt. Klāt aršanas laiks, un tad sāksies sēja. Jādomā arī par zemi, vai ne? Labi ir kauties, bet kas ar mums notiktu, ja laukus vairs neapstrādātu? Jūs saprotat, ka es nevaru atstāt darbu. Nevis tāpēc, ka vecais Fušārs būtu prātīgs cilvēks, un es nešaubos, ka viņa naudu nekad neredzēšu, bet dzīvnieki sāk mani mīlēt, un, goda vārds, kamēr es šorīt biju tur augšā Vjē Klo laukā un no tālienes ieraudzīju to nolādēto Sedanu, es jutos, visu nevērojot, itin atspirdzis, viens zem saulainās debess, ar saviem zirgiem arklu vadīdams!

Naktij pienākot, atbrauca ārsts savā kabrioletā. Viņš pats gribēja Morisu aizvest līdz robežai. Vecais Fušārs, priecīgs, ka vismaz viens būs mazāk, aizgāja uzmanīt ceļu, lai būtu droši, ka prūšu patruļas nestaigā apkārt, kamēr Silvīne izlaboja slimokopēja veco blūzi un piešuva ap aproci lenti ar sarkanā krusta zīmi. Pirms aizbraukšanas ārsts no jauna apskatīja Žana kāju, nevarēdams vēl pateikt, vai viņš spēs to paturēt. Ievainotais vēl vienmēr bija nepārtrauktā miegainībā, neviena nepazina un nerunāja. Moriss gribēja jau aizbraukt no slimā neatvadījies, bet, kad viņš noliecās, lai to noskūpstītu, ieraudzīja to plaši atveram acis, pie kam viņa drebošās lūpas vājā balsī sacīja:

—   Tu aizej?

Un, kad visi bija pārsteigti, viņš piebilda:

—   Es jūs dzirdēju, bet nevarēju kustēties. Ņem tagad visu naudu. Pameklē manā bikšu kabatā.

No kara kases naudas, ko viņi bija sadalījuši, katram vēl bija palicis ap divisimt franku.

—   Nauda! Bet tā tev vairāk vajadzīga nekā man, kam vēl ir abas kājas. Ar divisimt frankiem man pietiek, lai atgrieztos Parīzē un lai noliktu pēc tam tur savu galvu, tas man nekā nemaksās … Uz redzēšanos tomēr, mans vecais, paldies par visu, ko tu man esi darījis prātīgu un labu, jo bez tevis es, droši vien, būtu palicis kādā laukmalā guļot kā beigts suns.

Ar mājienu 2ans lika viņam apklust.

—   Tu neesi man nekā parādā, mēs esam norēķinājušies… Tas esmu es, kuru prūši toreiz būtu paņēmuši, ja tu mani uz savas muguras nebūtu aiznesis. Un vēl vakar tu mani izrāvi no viņu nagiem … Tu jau esi maksājis divas reizes, tagad būtu mana kārta atdot savu dzīvību … Ak, cik es būšu nemierīgs, nevarēdams būt vairs kopā ar tevi!

Viņa balss drebeja, acīs parādījās asaras.

—   Apskauj mani, mans mazais!

Un viņi saskūpstījās, un tapat kā vakar mežā šai skūpstā bija kopā pārciestās briesmas, tās dažas nedēļas kopējās varonīgās dzīves, kas viņus bija savienojušas ciešāk, nekā to būtu varējusi gadiem ilga parastā draudzība. Dienas bez maizes, naktis bez miega, ārkārtīgs nogurums, vienmēr sajūtamais nāves tuvums,— viss tas bija nodibinājis starp viņiem šo maigumu. Vai divas sirdis kādreiz var šķirties, kas pašuzupurējoties tā saplūdušas viena ar otru? Bet skūpsts, ko viņi apmainīja meža krēslā zem kokiem, bija pilns jaunas cerības, ko viņiem solīja bēgšana; kamēr skūpsts šai vēlajā stundā drebēja šķiršanās nojautās un bailēs. Vai viņi vel redzē6ies? Un ka, kādos apstakjos, bēdās vai priekos?

Iekāpis savā kabrioletā, ārsts Dališāns jau sauca Morisu. No visas sirds Moriss beidzot apskāva Henrieti, kas viņu uzlūkoja, klusi raudādama, ļoti bāla savās melnajās atraitnes drēbēs.

—   Tas ir mans brālis, kuru es tev uzticu … Kop viņu labi, mīli viņu, kā es viņu mīlu!

IV

Istaba, kas agrāk bija kalpojusi augļu uzglabāšanai, bija liela telpa ar akmens plāksnēm klātu grīdu un kaļķiem izbalsinātām sienām. Vēl nomanāma te bija laba ābolu un bumbieru smarža; un visa iekārta bija dzelzs gulta, nekrāsots koka galds un divi krēsli, ja nepieskaita kādu vecu riekstkoka skapi ar milzīgām nodaļām, kur varētu ietilpt vai visa pasaule. Bet miers te bija dziļš un maigs, varēja dzirdēt tikai neskaidrus trokšņus no tepat blakus esošā staļļa, klusinātos zirgu pakavu piesitienus un lopu māvienus. Pa logu dienvidpusē iespīdēja gaiša saule. Redzams bija tikai pakalna galā labības lauks, ko norobežoja birzs. Sl atsevišķā, noslēpumainā telpa bija visu acim tā noslēpta, ka neviens pasaulē pat nevarēja iedomāties par tās esamību.

Henriete tūlīt visu nokārtoja: lai novērstu aizdomas, norunāja, ka tikai viņa un ārsts apmeklēs Zanu. Nekad turp neies Silvlne, ja viņu nesauks. No rīta abas sievietes uzposa telpu, pēc tam visu dienu durvis palika kā aizmūrētas. Naktī, ja ievainotajam bija kāda vajadzība, viņam bija tikai jāpiedauza pie sienas, jo istaba, ko aizņēma Henriete, bija blakus. Un tā notika, ka Zans pēkšņi bija nodalīts no visas pasaules; nedēļām dzīvojis trokšņainā drūzmā, viņš tagad redzēja tikai šo jauno, maigo sievieti, kuras vieglie soļi neradīja troksni. Viņam tā izskatījās kā toreiz Sedanā, kad redzēja viņu pirmo reizi, kā parādība, ar drusku palielo muti, smalkiem sejas vaibstiem, skaistiem matiem nobriedušu auzu krāsā, un tā rūpējās par viņu ar neizsakamu labsirdību.

Ievainotajam pirmajās dienās bija tik stiprs drudzis, ka Henriete viņu nepameta vienu. Katru ritu, garām braukdams, ienāca ārsts Dališāns, it kā lai Henrieti paņemtu un aizvestu līdz ambulancei; viņš apskatīja Zana ievainojumu, pārsēja to. Sadragājusi liela kaulu, lode bija izskrējusi cauri; ārsts brīnījās par ievainojuma nelabo izskatu, baidīdamies, ka iekšā palikusi kāda ar zonda palīdzību neatrodama kaula drumsla, kas piespiestu izdarīt kaula resekciju. Viņš par to bija ieminējies Zanam, bet tas bija sasfējies pret kājas saīsinājumu, kas liktu tam klibot: nē, nē, viņš labāk mirs, nekā kļūs kroplis! Un ārsts, turpinādams novērot, apmierinājās ar to, ka pārsēja vainu ar oliveļļā un fenolskābē mērcēta audekla plūksnām, pēc tam kad bija brūcē ievadījis drenu, kaučuka cauruli, strutu novadei. Tomēr Zanain viņš bija darījis zināmu, ka bez operācijās izveseļošanās varēja vilkties ārkārtīgi ilgi. Ar katru nedēļu drudzis tomēr sāka mazināties, stāvoklis uzlabojās, ar noteikumu, ja kāja palika pilnīgi nekustīga.

Starp 2anu un Henrieti nodibinājās draudzīga tuvība. Viņi pierada zināmai kārtībai, un viņiem likās, ka nekad nav citādi dzīvojuši un ka būtu vienmēr ta jādzīvo. Viņa pie tā pavadīja visu savu laiku, kad nebija aizņemta ambulancē, uzmanīja, ka viņš kārtīgi dzer un ēd, palīdzēja viņam pagriezties, ar tādu spēku, kadu nemaz nevarēja iedomāties viņas trauslajās rokās. Dažreiz viņi sarunājās, biežāk gan klusēja, sevišķi sākumā. Bet nekad nelikās, ka viņi garlaikotos; tā bija ļoti maiga dzīve šai dziļajā mierā, un viņš bija kaujā ievainots, viņa — seru drēbēs, ar ievainotu sirdi pēc pārciestā zaudējuma. No sākuma 2ans jutās drusku neērti, jo nojauta, ka viņa stāv par viņu augstāk, gandrīz kā dāma, kamēr viņš vienmēr vēl bija palicis tikai zemnieks un kareivis. Viņš tikko prata lasīt un rakstīt. Vēlāk viņš drusku nomierinājās, redzēdams, ka viņa ar to apietas bez lepnības, kā ar sev līdzīgu, kas viņam deva drosmi sevi parādīt tādu, kāds viņš bija, savā veidā inteliģents, pateicoties mierīgam saprātam. Pie tam viņam pašam likās, ka kļuvis smalkā!« un vieglāks, ar jaunām idejām; vai cēlonis tam bija divu pēdējo mēnešu briesmīgā dzīve? Fiziskās un morālās ciešanas viņu bija izsmalcinājušas. Viņš sevi pārvarēja galīgi, kad dabūja zināt, ka viņa nav mācījusies daudz vairāk. Pēc mātes nāves viņa bija palikusi kā Pelnrušķīte; mazai namamātei, kurai jārūpējas par trim vīriešiem, kā viņa teica, par savu vectēvu, tēvu un brāli, laika mācīties neatlika. Lasīšana un rakstīšana, drusku pareizrakstības mācības un rēķināšana, tas viss, ko no viņas varēja prasīt. Un viņa to darīja kautrīgu un likās stāvam augstāk par visām citām sievietēm tikai ar savu diženo labsirdību un neparasto drosmi, kaut gan likās maza un nenozīmīga sieviete, kas atrod patiku dzīves ikdienas sīkumos un rūpēs.

Runādami par Morisu, viņi tūlīt sapratās. Ja viņa uzupurējās, tad darīja to draugam, Morisa brālim, krietnam vīram un glābējam, kuram tai savukārt bija jāmaksā savs sirds parāds. Viņa tam pieķērās pilna pateicības, un viņas jūtas pret šo vienkāršo

un gudro saprāta cilvēku pieauga, jo vairāk viņu pazina;^ uij viņš, kuru viņa kopa kā bērnu, savukārt jutās bezgalīgu pateicību parādā, un pie katras tases viras, ko viņa tam pasniedza, viņš varēja tai roku noskūpstīt. Ar katru dienu šī maigās līdz-f jutības saite, dzīvojot dziļajā vientulībā, vienādās rūpēs, saistīja viņus ciešāk. Kad izsmeltas bija atmiņas, visi sīkumi, kurus tā neaprima izjautāt par sāpju pilno gājienu no Reimsas līdz Sedanai, vienmēr atgriezās jautājums: ko tagad dara Moriss? Kāpēc viņš neraksta? Vai Parīze jau pilnīgi ieslēgta, ka viņi vairs nesaņem jaunas ziņas? Viņiem no tā bija tikai viena vēstule, rakstīta no Ruanas, trīs dienas pēc aizbraukšanas, kurā viņš nedaudzos vārdos paskaidroja, kā, metot lielu likumu, nonācis šai pilsētā, lai sasniegtu Parīzi. Un tad kādu nedēļu vairāk ne vārda, pilnīga klusēšana.

Kad rītos ārsts Dališāns bija pārsējis slimnieku, viņam patika vēl dažas minūtes uzkavēties. Dažreiz viņš atnāca pat vakarā un palika ilgāk, un viņš bija vienīgā saite ar pasauli, šo plašo, katastrofas satricināto ārpasauli. Ziņas pienāca vienīgi caur viņu, viņam bija karsta patriota sirds, kas pārplūda no dusmām un bēdām pie katras zaudētas kaujas. Ari viņš runāja tikai par prūšu iebrukumu, kura vilnis pēc Sedanas maz pamazam kā melns paisums izplūda pa visu Franciju. Katra diena tinās sērās; un ārsts palika nomākts sēžam uz kāda krēsla pie gultas un stāstīja drebēdams, ka stāvoklis kļūst arvien nopietnāks. Bieži viņa kabatas bija piebāztas ar beļģu avizēm, kuras viņš aiziedams pameta. Ta pēc nedēļām katras neveiksmes atbalss nonāca šai aizmirstajā istabā, kopīgās šausmās tuvinādama abas šeit ieslēgtās cietējas būtes.

Tādā kārtā Henriete lasīja no vecām avizēm 2anam priekšā par notikumiem Mecā, par lielām, varonīgām kaujām, kas trīs reizes pēc vienas dienas pārtraukuma bija atkārtojušās. No tā laika bija jau pagājušas piecas nedēļas, bet viņi par tām nezināja mi tagad dzirdot viņu sirdis sažņaudzās, atrodot tur to pašu postu un nelaimi, ko viņi jau bija pārcietuši. Istabas trīsošā klusumā, kamēr Henriete lasīja savā drusku dziedošajā balsī, katru teikumu izrunādama kā centīga skolniece, garām gāja nožēlojamo notikumu rinda. Pēc Frešveileras, pēc Spikerenas, kad sakautais pirmais korpuss bēgdams aizrāva līdzi piekto, pārējie pakapeniski starp Mecu un Biču nostādītie korpusi sāka šķobīties un atkāpās šās sakāves ietekmē, lai koncentrētos beidzot nocietināta nometnē Mozeles labajā krastā. Bet cik daudz dārgā laika bija pazaudēts, kur vajadzēja pasteigties atkāpties uz Parīzi, uz kurieni atkāpšanās

ar katru dienu kļuva grūtāka! Ķeizaram nācās virspavēlniecību atdot maršalam Bazēnam, no kura gaidīja uzvaru. Tad 14. augustā pie Bornī, kur armijaii uzbruka brīdi, kad tā beidzot bija nolēmusi pārcelties uz upes kreiso krastu, divas vācu armijas stāvēja tai pretī, Šteinmeca armija, nekustīga un draudīga, un prinča Fridricha Kārļa armija, kas, pārgājusi pār upi drusku augstāk, virzījās augšup pa kreiso krastu, lai Bazēnu nogrieztu no pārējās Francijas. Pirmie šāvieni pie Bornī atskanēja tikai pulksten trijos pēc pusdienas, Bornī — uzvara bez nākotnes, kur franču korpusi gan noturēja savas pozicijas, bet tika aizturēti uz vietas abos upes krastos, kamēr vācu otrās armijas apgājiens nobeidzās. Pēc tam 16. augustā kauja pie Rezonvilas, kad visi korpusi beidzot bija pārcēlušies upes kreisajā krasta, tikai trešais un ceturtais atpalikuši, nokavēdamies briesmīgā drūzmā ceļu krustojumā starp Etjcnu un Mars-la-Tūru. Ar drošsirdīgu uzbrukumu prūšu kavalērija un artilērija jau no rīta šos ceļus bija nogriezušas. Sākās ilga un juceklīga kauja, kurā līdz pulksten diviem Bazēns varēja uzvarēt, jo viņa priekšā bija tikai 6auja kareivju, ko vajadzēja satriekt. Savas neizprotamajas bailēs, ka viņu varētu nogriezt no Mecas, Bazēns šo kauju pazaudēja; tā bija milzīga kauja, jūdzēm tālu pa pakalniem un ielejām, kur franči, kuriem uzbruka frontē un flangos, darīja brīnumus, lai tikai neietu uz priekšu, tā dodami ienaidniekam laiku savilkt spēkus un sekmēdami prūšu nodomu piespiest tos atkāpties upes otrā krastā. Beidzot 18. augustā, pēc atgriešanās pret nocietināto nometni, pie Sen-Privā norisinājās varena kauja, uzbrukums trīspadsmit kilometru frontē, divisimt tūkstoš vācu ar septiņsimt lielgabaliem pret simt divdesmit tūkstoš frančiem, kuriem bija tikai pieci simti lielgabalu, vāci ar seju pret Vāciju, franči — uz Francijas pusi, it kā iebrucēji kļuvuši par vajātiem savādajā pagriezienā, kas bija noticis briesmīgās jukās pēc pulksten diviem, kad prūšu gvarde tika atsviesta un sakauta, un Bazēns, pateicoties savam nesagraujamam kreisajam spārnam, ilgu laiku palika uzvarētājs, līdz kamēr labais spārns, kas bija vājāks, pret vakaru bija spiests atstāt Sen-Priva, pie kam lielā apkāve aizrāva līdzi visu armiju, kas tagad, sakauta un atsviesta pret Mecu, kopš šā brīža bija ieslēgta dzelzs lokā.

Kamēr Henriete lasīja, 2ans bieži viņu pārtrauca, sacīdams:

—   Un mēs visi jau no Reimsas gaidījām Bazēnu!

Maršala telegrama pēc Sen-Privā kaujas no deviņpadsmitā augusta, kurā viņš runā, ka atjaunos savu atkāpšanos, šī telegrama, kura bija izraisījusi Šalonas armijas virzīšanos uz priekšu, likās tikai sakautā ģeneraļa mēģinājums mīkstināt savu neveiksmi; un vēlāk, tikai 29. augustā, kad cauri prūšu rindām pie viņa bija nonākusi ziņa par paiīgarmijas tuvošanos, viņš bija gan izmēģinājis pēdējo piepūli labajā krastā pie Nuazvilas, bet tik gļēvi, ka pirmajā septembrī, tai dienā, kad Salonas armija tika sagrauta pie Sedanas, Mecas armija atkāpās, galīgi paralizēta, Francijai mirusi. Maršals, kas līdz šim bija tikai vidējs karavadonis, kas nebija pratis atkāpties, kamēr ceļi vēl brīvi, vēlāk, kad tos patiesi aizsprostoja pārāki spēki, politisku aizdomu varā kļuva par sazvērnieku un nodevēju.

Bet avizēs, ko atnesa ārsts Dališāns, Bazēns vēl bija lielais cilvēks, krietnais karavīrs, no kura Francija gaidīja savu glābiņu. Un Zans dažas lappuses lika lasīt vairākas reizes, lai labi saprastu, kā trešā prūšu armija Prūsijas kroņprinča vadībā varējusi viņus vajāt, kamēr pirmā un otrā bloķēja Mecu, pie kam abas bija tik stipras ar kareivjiem un lielgabaliem, ka no tām varēja ņemt un atdalīt šo ceturto armiju, kas Saksijas kroņprinča vadībā nobeidza Sedanas katastrofu. Beidzot viņš saprata, un, pienaglots pie savas slimības gultas, viņš tomēr gribēja cerēt.

—   Tas tāpēc, ka mēs nebijām tie stiprākie, — viņš teica.

—  Bet nekas, tiek uzdoti skaitļi: Bazēnam simt piecdesmit tūkstoš vīru, trīssimt tūkstoš šauteņu, vairāk nekā piecsimt lielgabalu; droši vien viņš sagatavo kādu negantu, īpatnēju triecienu.

Henriete pamāja ar galvu, it kā pievienodamās viņa ieskatam, lai viņu neapbēdinātu vēl vairāk. Viņa apjuka plašajos karaspēka kustības aprakstos, bet juta, ka nelaime nav novēršama. Viņas balss palika gaiša, viņa būtu stundām tā varējusi lasīt, vienkārši laimīga, ka var Zanu izklaidēt. Dažreiz tomēr, lasot par kādu apkāvi, viņa sāka stomīties un acis viņai pēkšņi pildījās asarām. Viņa, bez šaubam, domāja par savu tur Bazeijā nošauto vīru, kuru bavariešu virsnieks ar kāju bija atspēris pret sienu.

—   Ja tas jums pārāk sāpīgi, — Zans pārsteigts sacīja,

—   nelasiet man vairs par kaujām.

Bet viņa tūlīt saņēmās un atbildēja mīļi un laipni:

—  Nē, nē, atvainojiet mani, apliecinu jums, ka tas man patīkami, tāpat kā jums!

Oktobra pirmajās dienās kādu vakaru, kad ārā pūta briesmīgs vējš, pārnākusi no ambulances, viņa ienāca istabā ļoti uztraukta un. sacīja:

—   Vēstule no Morisa! Ārsts man to iedeva.

Ar katru rītu viņi abi bija kļuvuši nemierīgāki par to, ka jaunais cilvēks nedod nevienas dzīvības zīmes; un sevišķi kopš kādas nedēļas, kamēr klīda baumas par Parīzes pilnīgu ielenkšanu, viņi baiļu pilni kā izmisuši gaidīja1 ziņas, jautādami, kas gan ar viņu noticis pēc Ruanas atstāšanas. Tagad šī klusēšana noskaidrojās, vēstule, kuru viņš no Parīzes bija sūtījis ārstam Dališānam 18. septembrī, dienā, kad pēdējie vilcieni azbrauca uz Havru, šī vēstule bija pienākusi, tikai pateicoties kādam brīnumam, taisot lielu līkumu un reižu divdesmit nomaldoties ceļā.

—   Ak, dārgais mazais! — izsaucās Zans pavisam laimīgs.

—  Lasiet labi ātri!

Vējš kļuva stiprāks, logs drebēja kā zem smagiem triecieniem. Un Hcnriete, nolikusi lampu uz galdiņa pie gultas, sāka lasīt tik tuvu pie Zana, ka viņu mati saskārās. Bija tik maigi un labi šai mierīgajā istabā, kad ārā trakoja vētra.

Tā bija astoņas lappuses gara vēstule, kurā Moriss sākumā paskaidroja, kā viņam tūlīt pēc ierašanās, 16. septembrī, laimējies iestāties kādā ierindas pulkā, kura sastāvs ticis papildināts. Tālāk viņš atgriezās pie notikumiem, stāstīja ārkārtīgi uztraukts, kā drudzī, par visu, ko bija dabūjis zināt šai briesmīgajā mēnesī, kā Parīze pēc sāpīgā apjukuma, pēc Veisenburgas un Frešveileras neveiksmēm, nomierinājusies, cerēdama uz revanšu, .un nonākusi jaunos maldos; tad leģenda par armijas uzvaru, par Bazēna virspavēlniecību, par tautas masu bruņošanos un izdomātām uzvarām, prūšu apkāvēm, par kurām pat paši ministri no tribines stāstījuši. Un tad viņš pēkšņi pasacīja, ka trešajā septembrī pār Parīzi jau otrreiz nodārdēja kā pērkona grāviens: satriektas cerības, paļāvīgā pilsēta neziņā, likteņa trieciena nomākta, kliedzieni: «Nost ar ķeizaru, nost!», kas jau no vakara atskanēja bulvāros, īsā un drūmā nakts sēde, kurā Zils Favrs licis priekšā pieņemt tautas pieprasīto ķeizara atkāpšanos. Tad, ceturtā ja septembrī, kādas pasaules sabrukums, savos netikumos un kļūdās ķeizarvalsts sabrūk, visa tauta ielās, pusmiljonu liela ļaužu straume piepilda Konkordijas laukumu un veļas šai saulainajā, jaukajā svētdienā līdz Likumdeveju korpusa aizžogojumam, ko aizsarga tikai saujiņa kareivju, ar šauteņu laidēm uz augšu, ielauž durvis, iebrūk sēžu zālē, no kurienes Zils Favrs, Gambeta un citi kreisā spārna deputāti jau dodas ceļā uz Pilsētas Valdes namu, lai tur proklamētu Republiku, kamēr SenZermen-Okseruā laukumā no Luvras pavērās mazi vārtiņi, lai izlaistu melni ģērbto ķeizarieni pavaldoni, tikai kādas draudzenes pavadībā. Abas sievietes drebēdamas bēga, iespiedušās fiakrā, kas viņām gadījās ceļā un aizveda viņas tālu projām noTijerijām, caur kurām tagad plūda pūlis. Tai pašā dienā Napoleons 111, atstājis Ruijonas viesnīcu, kur bija pavadījis pirmo nakti trimdā, atradās ceļā uz Vilhelmshē.

Tagad 2ans ar nopietnu seju pārtrauca Henrieti.

—   Mums tagad tātad ir Republika. Vel labāk, ja tas mums palīdz sakaut prūšus.

Bet viņš pagrozīja galvu; kad viņš vēl bija zemnieks, viņu vienmēr bija biedējuši no Republikas. Un arī trūka vienotības pret ienaidnieku. Tas viņam nelikās labi. Tomēr beidzot pārmaiņai bija jānāk, ja ķeizarvalsts bija jau satrunējusi un neviens to vairs nevēlējās.

Henriete pabeidza izlasīt vēstuli, kas beidzās ar paziņojumu, ka vāci tuvojas Parīzei. 13. septembrī, tai pašā dienā, kad Tura nodibinājās nacionalās aizstāvēšanās valdība, viņi bija redzēti austrumos no Parīzes, jau pie Laņjī. 14. un 15. viņi jau bija pie Parīzes vārtiem, Kreteijā un 2uanvil-le-Ponā. Bet 18. septembrī, kad Moriss bija rakstījis savu vēstuli, viņš, likās, vēl neticēja pilnīgai Parīzes aplenkšanas iespējamībai; viņu bija pārņēmusi kāda jauka paļāvība, viņš uzskatīja šo aplenkšanu kā bezkaunīgu un riskantu pasākumu, kas beigsies, pirms trīs nedēļas būs pagājušas, jo jārēķinās ar palīgarmijām, kuras droši vien atsūtīs provinces, nemaz nerunājot par Mecas armiju, kas jau tuvojoties caur Verdenu un Reimsu. Un dzelzs jostas loki savilkās ap Parīzi ciešāk un to aptvēra, un šī no visas pasaules nodalītā Parīze bija tikai milzīgs divu miljonu cilvēku cietums, kur valdīja nāves klusums.

—   Ak mans dievs! — murmināja Henriete noskumusi. — Cik ilgi viss tas ies, un vai viņu vēl kādreiz redzēsim?

Vēja grūdiens locīja kokus, vecās mazsaimniecibas ēkas nobrakšķēja. Ja ziema būs barga, kādas ciešanas tad būs nabaga kareivjiem, bez uguns, bez maizes, kad jākaujas sniegā!

—  Bā! — nobeidza 2ans, — šī vēstule ir ļoti mīļa, un patīkami ir saņemt jaunas ziņas… Nekad nevajag izsamist.

Tā dienu pēc dienas pagāja oktobris ar pelēkiem, skumjiem padebešiem; vējš uz brīdi aprima, likās, tikai tādēļ, lai pēc tam atnestu vēl tumšākus mākoņus. 2ana ievainojums dzija bezgalīgi gausi, kaučuka caurule vēl vienmēr nedeva vēlamās strutas, kas ārstam atļautu to izņemt; un ievainotais bija ļoti novārdzis, stūrgalvīgi pretodamies operacijai, jo baidījās kļūt kroplis. Pacietīgas gaidas, kuras brīžiem pārtrauca baiļu pilna nojauta, bez noteikta iemesla, likās, tagad iemidzināja mazo, visu aizmirsto istabu, kurā jaunas ziņas iekļuva tikai no tālienes, neskaidras, kā no ļauna murga pamostoties. Briesmīgais karš, cilvēku apkāve un posts turpinājās tur, kaut kur tālumā, bet neviens nezināja patieso īstenību, un dzirdams bija tikai žņaugtās dzimtenes lielais, gārdzošais sauciens. Un vējš aiznesa lapas zem zilganajām debesīm, un kailo lauku netraucētā un dzijā klusumā ķērkdami aizlidoja kraukji, vēstīdami bargu ziemu.

Viens no pārrunu priekšmetiem tagad bija ambulance, kuru Henriete atstāja tikai, lai būtu pie Zana. Vakaros, kad viņa atgriezās, viņš to izjautāja; viņš jau pazina katru viņas ievainoto, gribēja zināt, kuri mira un kuri izveseļojās; un viņa pati par šīm lietām viņas darbdienā, kas pildīja sirdi, neapsika stāstīt līdz vismazākiem sīkumiem.

—   Ak nabaga bērni, nabaga bērni! — viņa arvien atkārtoja.

Tā nebija vairs ambulance kaujas laukā, kur plūda svaigas asinis, kur izdara amputacijas veselā un sārtā miesā. Tā bija hospitāļu puvumā nogrimusi lazarete, kur elpo drudzis un nāve, pavisam mitra no gausi sadzīstošām brūcēm un nebeidzamām nāves agonijām. Ārstam Dališānam bija vislielākās pūles sagādāt gultas, matraces un vajadzīgās gultas segas; un katru dienu vēl saviem slimniekiem pārtiku, maizi, gaļu, kaltētus dārzeņus, nemaz nerunājot par saitēm, kompresēm un nepieciešamām ierīcēm, kas ik dienas lika darīt vai brīnumus. Pēc tam kad prūši, ieņēmuši kara hospitāli Sedanā, bija atsacījušies viņam dot pat chlorofonnu, visu vajadzīgo viņš pasūtīja no Beļģijas. Un tomēr viņš bija uzņēmis ievainotos vāciešus tāpat kā frančus, sevišķi kopdams kādu duci Bazeijā uzlasīto bavariešu. Naidīgie vīri, kuri viens otram bija krituši pie rīkles, tagad gulēja blakus savās kopējās ciešanās labā saderībā. Kāds šausmu un nelaimes miteklis bija šīs divi garās kādreizējās Remijī skolas telpas, kur katrā no tām lielo logu bālajā gaismā atradās kādas piecdesmit gultas!

Vēl desmit dienas pēc kaujas bija atvesti ievainotie, aizmirsti un atrasti dažādos kaktos. Četri bija palikuši kādā tukšā mājā Balānā bez jebkādas ārsta palīdzības, dzīvodami nezin kā, pateicoties, bez šaubām, dažu kaimiņu līdzcietībai; viņu brūcēs čumēja tārpi, viņi nomira, šo netīro brūču saindēti. Tas bija neuzveicamais puvešu drudzis, kas, te parādīdamies, pameta tukšas gultu rindas. Jau no durvīm sitās degunā nekrozes smaka. No drenāžās caurulēm piliens pēc piliena krita smirdoši puveši. Bieži nācās vēlreiz uzgriezt brūces, lai dabūtu ārā vēl nepamanītas kaulu drumslas. Parādījās augoņi, kas notecēdami uztrūka kaut kur tālāk. Nomocīti, novārguši, zemes pelēkām sejām nožēlojamie pārcieta visas mocības. Vieni pavadīja dienas, sāpju nomākti un tikko elpodami, uz muguras guļot, ar aizvērtiem, melniem plakstieniem kā līķi, kas jau sākuši trūdēt. Otri atkal svaidījās nemierīgi bez miega, nosvīduši un uztraukti, it kā katastrofā viņus būtu skāris ārprāts. Vienalga, vai tie bija varmācīgi vai mierīgi, kad viņus pārņēma lipīgā drudža drebulis, tie gāja bojā no triumfējošās indes, kas pārlidoja no viena uz otru un sava puvuma uzvarīgā vilnī aizrāva visus līdzi.

Bija te nāvei nolemto telpa, kur gulēja slimie ar dizenteriju, tifu, bakām. Daudziem bija melnās bakas. Viņi valstījās, kliedza nepārtrauktos murgos, pieceldamies savā gultā 6tāvus kā spoki. Citi atkal, kas slimoja ar plaušām, mira no plaušu karsoņa, briesmīgi klepodami. Dažiem, kas vaimanāja, varēja sniegt atvieglojumu tikai ar auksta ūdens strūklu, nepārtraukti tiem atsvaidzinot viņu brūces. Ilgotā stunda bija pārsiešanas laiks, kas vienīgais ienesa drusku nomierinājumu, kad izvēdināja gultas un |āva atlaisties ķermeņiem no ilgā sastinguma vienādā stāvoklī. Bet tā bija arī baigā stunda, jo nepagāja ne diena, kad, pārbaudot brūces, ārsts ar skumjām neieraudzītu kādiem nabaga velniem uz ādas zilganos punktus, gangrēnas zīmes. Nākamajā dienā tad notika operācijā. Atkal nogrieza kādu kājas vai rokas galu. Dažreiz gangrēna gāja pat tālāk, vajadzēja atsākt operāciju no jauna, kamēr viss loceklis bija nogriezts. Beidzot tā pārņēma visu cilvēku, viņa miesa bija pārklāta ar bālganiem tifa izsitumiem, grīļojoties skurbā un neziņā, viņu veda uz nāvei nolemto telpu, kur viņš nobeidzās, un viņa miesa jau pirms nāves oda pēc līķa.

Katru vakaru, atgriežoties no ambulances, Henriete atbildēja nz Zana jautājumiem uztraukumā drebošā balsī:

—   Ak šie nabaga bērni, nabaga bērni!

Un tie bija allaž tie paši sīkumi, šās elles ikdienas ciešanas. Vienam bija izoperēts plecs, otram nogriezta kāja, trešajam — saīsināts pleca kauls, bet vai gangrēna vai puvešainā infekcija apstāsies? Vai arī kāds bija apbedīts, visbiežāk francūzis, dažreiz arī vācietis. Reti pagāja kāda diena, kad slepus kāds visā steigā no četriem dēļiem darināts šķirsts krēslā netiktu aizvests no ambulances, un to pavadīja vienīgais slimokopējs, bieži arī pati jaunā sieviete, lai cilvēku neapraktu kā suni1 . Remijī mazajā kapsētā bija izrakti divi grāvji; un viņi atdusējās viens otram blakus, samierinājušies zem zemes, vācieši pa kreisi, franči pa labi.

Kaut gan Zans nekad tos nebija* redzējis, viņš beidzot sāka interesēties par dažiem ievainotajiem. Ievāca par tiem ziņas.

—   Un «nabaga bērnam», kā viņam šodien klājas?

Tas bija kāds mazs kareivis, piektā ierindas pulka brīvprātīgais, kuram vēl nebija divdesmit gadu. Šis nosaukums «nabaga bērns» viņam bija palicis, jo viņš, runādams par sevi, to pastāvīgi atkārtoja; un, kad kādu dienu viņam jautāja pec šās paražas cēloņa, viņš pasacīja, ka viņa māte viņu tā arvien saukusi. Tiešām nabaga bērns, jo viņš mira ar plaušu plēves iekaisumu, ko bija izsaucis ievainojums kreisajā sānā.

—  Ak šis mīļais zēns! — sacīja Henriete, kura juta pret viņu mātes mīlestību. — Viņam nejet labi, visu dienu viņš klepoja … Sirds man lūst, to noklausoties.

—   Un jūsu lācis, jūsu Gutmans? — atbildēja Zans ar vāju smaidu. — Vai ārstam ir cerība?

—   Jā, varbūt varēs viņu glābt. Bet viņš cieš briesmīgi.

Nevērojot to, ka līdzcietība bija liela, abi nevarēja runāt par

Gutmanu bez zināmas līdzjūtīgas jautrības. Kad jaunā sieviete pirmo reizi bija iegājusi ambulancē, viņa ar šausmām pazina šai vīrā ar sarkanu bārdu un matiem, lielām, zilām acīm, platu, četrstūrainu degunu to bavariēšu kareivi, kurš viņu bija aiznesis, savās rokās Bazeijā, kamēr nošāva viņas viru. Arī viņš tāpat viņu pazina, bet viņš nespēja runāt, lode, no aizmugures nākdama, bija viņam sadragājusi pus mēles. Un divas dienas jaunā sieviete izbailēs izvairījās no viņa, katrreiz pret savu gribu nodrebēdama, kad tuvojās viņa gultai; beidzot viņu uzvarēja tā izmisīgais un maigais skatiens, ar kuru tas viņai sekoja. Vai tas vairs bija tas briesmonis ar asinīm aptraipīto bārdu un niknumā apskurbušām acīm, kurš viņai bieži bija rādījies briesmīgās atmiņās? Tagad viņai bija sevi jāpārvar, lai saskatītu kā senāk zvēru šai nelaimīgajā, kas savās nežēlīgajās ciešanās likās tik labsirdīgs un tik paklausīgs. Viņa neparastais ievainojums, pēkšņā kroplība aizgrāba visu ambulanci. Nebija jau neviens pilnīgi pārliecināts, ka viņa vārds Gutmans, viņu tā sauca tāpēc, ka vienīgā skaņa, ko viņš izdabūja, bija kāds divbalsienu rūciens, kas it kā veidoja šo vārdu. Kas sakara ar parejo, tad it kā zināja, ka viņš ir prccejies un viņam ir bērni. Viņš laikam saprata dažus vārdus franciski, dažreiz viņš atbildēja ar spēju galvas pamājienu. — Precējies? — Jā, jā. — Vai bērni ir? — Jā, jā! — Kad kādu dienu viņš visai atmaiga, ieraugot miltus, varēja pieņemt, ka viņš bijis melderis. Tas viss, kas par viņu bija zināms. Kur bija viņa dzirnavas? Kadā tālā Bavarijas ciemā tagad raudāja viņa bērni un sieva? Vai viņam būs jāmirst nepazītam, bez vārda, pametot savējos tur tālē mūžīgās gaidās?

—   Šodien, — kādu vakaru Henriete stāstīja Zanam, — Gutmans man sūtīja ar rokas mājienu skūpstu … Kad dodu viņam dzert vai izdaru vismazāko pakalpojumu, viņš pieliek pirkstus pie savām lūpām ar karstas pateicības izteiksmi… Nevajag par to smīnēt, tas ir pārāk briesmīgi būt tādā veidā apbedītam pirms miršanas.

Tomēr uz oktobra beigām Zana veselība uzlabojās. Ārsts piekrita, ka drenāžās cauruli izņem, kaut vēl arvien bija norūpējies; likās, ka brūce sāk diezgan ātri aizdzīt. Ievainotais jau atveseļojās un piecēlās, stundām klejoja pa istabu, nosēdās pie loga un skumīgi vēroja mākoņu lidojumu. Tad viņš sāka garlaikoties, gribēja ar kaut ko nodarboties, lai būtu noderīgs saimniecībā. Pie viņa slepenām rūpēm piederēja naudas jautājums, jo viņš domāja, ka viņa divisimt franki pa šīm garajām sešām nedēļām sen jau izlietoti. Lai vecais Fušārs turpinātu viņu laipni uzlūkot, Henrietei, droši vien, bija jamaksā. Šī doma viņu nomāca, viņš nedrīkstēja ar Henrieti to pārrunāt un sajuta patiesu atvieglojumu, kad vienojās, ka viņu pieņems par jauno kalpu, kam kopā ar Silvīni uzdoti mājas darbi, kamēr Prospērs nodarbināts lauku darbos.

Nevērojot grūtos laikus, vecā Fušāra veikals plauka un ziedēja, un jauns kalpotājs viņa saimniecībā nebija lieks. Kamēr visa zeme gārdza nāves mokās, asiņodama no visiem locekļiem, viņš bija atradis līdzekļus tādā mērā paplašināt savu apkārtbraukājoša miesnieka tirdzniecību, ka tagad kāva trīsreiz un četrreiz vairāk lopu. Stāstīja, ka no 31. augusta viņš noslēdzis lieliskus darījumus ar prūšiem. Viņš, kas 30. augustā ar ieroci rokā aizsargāja savas durvis pret 6eptitā korpusa kareivjiem, atteikdamies tiem pārdot kaut vienu maizes gabalu, kliegdams, ka māja tukša, 31. augustā, ar pirmā ienaidnieka kareivja parādīšanos, bija nodibinājis plašu tirdzniecību, izracis no saviem pagrabiem ārkārtīgi lielus provizijas krājumus, sadzinis no nezināmiem kaktiem, kur bija tos noslēpis, veselus ganāmpulkus. Un no tās dienas viņš bija viens no lielākiem prūšu armijas gaļas apgādātājiem, ar apbrīnojamu veiklību nododams savu preci un, starp divām rekvizicijām, likdams sev samaksāt. Citi cieta no dažreiz brutālām uzvarētāju prasībām, viņš nekad vēl nebija devis ne mēra miltu, ne1 hektolitra vīna, ne vērša ceturtdaļas, ja viņam nesamaksāja skanošā naudā. Par to Remijī daudz runāja, uzskatīja to par zemisku rīcību no tā vīra puses, kurš karā zaudējis savu dēlu, kura kapu viņš neapmeklēja, tā ka Silvīnei vienai bija jāgādā par tā uzkopšanu. Bet tomēr viņu turēja godā, jo viņš iedzīvojās, kamēr visviltīgākie te savu ādu bija pametuši.

Un viņš izsmiedams raustīja plecus un rūca savā stūrgalvīgajā atklātībā:

—  Patriots, patriots! Esmu lielāks patriots par visiem!… Vai tad patriotiski ir prūšiem par velti piegādāt pārtiku pārmērībā? Es viņiem lieku par visu samaksāt… Redzēsim, redzēsim to vēlāk.

2ans jau ar otro dienu palika pārāk ilgi kājās, un ārsta slepenās bailes attaisnojās: brūce atvērās, kāja sapampa no liela iekaisuma, viņam atkal bija jāliekas gultā. Dališāns domāja, ka brūcē ir kāda kaula drumsla, ko divu dienu piepūle beidzot ir atdalījusi. Viņš to uzmeklēja, un viņam izdevās to izvilkt. Bet tas nenotika bez satricinājuma un stipra drudža, kas Zanu no jauna novārdzināja. Nekad viņš nebija nonācis līdzīgā vājības stāvoklī. Un Henriete atkal ieņēma savu uzticamās kopējas vietu istabā, ko ziema padarīja skumīgu un saltu. Novembra pirmajās dienās rīta vējš jau dzina sniega puteni, un bija ļoti vēsi starp četrām tukšām 6ienām uz kailām akmens plāksnēm. Tā kā kamina te nebija, nolēma novietot pārnesamo krāsni, kas ar savu rūkoņu drusku uzjautrināja viņu vientulību.

Vienmuļīgi aizritēja dienas, un šī atguļas nedēļa noteikti bija tā visskumīgākā viņu garajā piespiestās tuvības laikā. Tātad ciešanām nebūs gala? Briesmas vienmēr atjaunojās, un nevarēja cerēt, ka šīm nelaimēm būs beigas. Viņu domas arvien aizlidoja pie Morisa, no kura vairs nebija ziņu. Stāstīja, ka citi saņemot vēstules, mazās zīmītes, ko atnes pasta baloži. Bez šaubām, kāds vācieša šāviens bija, skrejot plašās debesīs, nonāvējis to balodi, kuram vajadzēja atnest viņiem prieku un maigumu. Agrai ziemai uznākot, likās, viss atkāpās, nodzisa un nozuda tālumā. Kara ziņas nonāca līdz viņiem tikai ar lielu novēlojumu, retie laikraksti, ko ārsts Dališāns viņiem vēl atnesa, bieži bija iespiesti jau priekš nedēļas. Un viņu skumības cēlonis lielāko tiesu bija viņu neziņa, tas, ko viņi nezināja un ko iedomājās, dzirdēdami, par spīti visam, garo nāves kliedzienu lauku klusumā ap māju.

Kādā rītā ārsts ienāca apmulsis, drebošām rokām. Viņš izvilka no kabatas kādu beļģiešu avizi un nometa to uz gultas, izsaukdamies:

—  Ak mani draugi, Francija ir mirusi, Bazēns ir nodevējs!

Zans, kas snauda, atspiedies pret spilveniem, pamodās:

—   Kā, nodevējs?

—   Jā, viņš nodevis Mecu un armiju. Sedanas trieciens atkārtojas, šoreiz tas ir mūsu miesas un asins pārpalikums.

Tad viņš atkal paņēma avizi un lasīja:

—  Simt piecdesmit tūkstoš gūstekņu, simt piecdesmit trīs ērgļu un karogu, piecsimt četrdesmit un viens lauku lielgabals, septiņdesmit sešas mitreļezas, astoņsimt cietokšņu lielgabalu, trīssimt tūkstoš šauteņu, divi tūkstoš kara ratu, šaujamais materials astoņdesmit piecām baterijām …

Un viņš turpināja, sniedzot sīkākas ziņas: maršals Bazēns ar armiju ieslēgts Mecā, novests līdz bezspēcībai, nepūlas tikt ārā no dzelzs loka, kas viņu iežņaudz; pēc tam viņa attiecības ar princi Fridrichu-Kārli, viņa tumšās un nenoteiktās politiskās kombinācijās, viņa godkāre spēlēt izšķīrēja lomu, par kuras būtību, likās, viņš pats nebija īsti skaidrībā; tad visi tie sarunu sarežģījumi, viltīgie un melīgie emisāri, kurus viņš sūtīja Bismarkam, ķēniņam Vilhelmam, ķeizarienei pavaldonei, kura beidzot bija spiesta atteikties no pārrunām ar ienaidnieku, pamatojoties uz teritorijas atdošanu;! un tad neizbēgamā katastrofa, liktenis, kas nobeidz savu darbu, bads Mecā, piespiesta kapitulacija, ar kuru virsniekiem un kareivjiem bija jāpadodas bargiem noteikumiem. Francijai armijas vairs nebija.

—  Dieva vārds! — aizsmacis lādējās Zans, kas visu nesaprata, bet kam līdz šim Bazēns vēl vienmēr bija palicis lielais vadonis, vienīgi iespējamais glābējs. Ko tagad iesākt? Kas notiks ar tiem tur Parīzē?

Ārsts tagad pārgāja pie ziņām no Parīzes, kas bija tik bezcerīgas. Viņš vērsa uzmanību uz to, ka avize ir no piektā novembra. Mecas padošanās notika 27. oktobrī, un ziņa par to Parīzē pienāca tikai 30. oktobri. Pēc neveiksmēm jau pie Sevijī, Baņjē, pie Malmezonas, pēc kaujas pie Buržē un tās zaudēšanas šī ziņa atskanēja kā pērkona spēriens izmisušiem iedzīvotājiem, kurus uztrauca Nacionalās aizsardzības valdības vājums un nespēks. Tad arī nākamajā dienā, 31. oktobrī, norisinājās īsta sacelšanās, bezgalīgs pūlis drūzmējās uz Pilsētas valdes nama laukuma, ieņēma telpas, saņēma gūstā valdības locekļus, kurus beidzot atbrīvoja nacionalā gvarde, baidīdamās, ka revolucionāri, kuri pieprasīja Komunu, ņems pārsvaru. Un beļģiešu avize piemetināja visai apvainojošas pārdomas par lielo Parīzi, ko plosīja pilsoņu karš, kad ienaidnieks jau bija pie pilsētas vārtiem. Vai tas nebija galīgs sairums, dubļu un asins peļķe, kurā nogrims kāda pasaule?

—       Tas gan ir taisnība, — Zans, pavisam nobālējis, murmināja,

—  neder savā starpā plēsties, kad prūši ir klāt!

Henriete, kas vēl nebija nekā sacījusi, izvairīdamās atdarīt

savu muti šais politiskajās lietās, nevarēja atturēties neiekliegusies. Viņa domāja tikai par savu brāli.

—   Mans dievs, ka tikai Moriss ar savu neapdomīgo galvu neiejaucas visās šais lietās!

Iestājās klusums, un ārsts, karsts patriots, atsāka:

—   Nu kas, ja kareivju vairs nav, radīsies jauni. Meca padevusies, pat Parīze var padoties, Francija nebeigsies. Ja, viduklis ir brangs, — kā zemnieki saka, — mēs tomēr dzīvosim!

Bet redzams bija, ka viņš saņēmās, lai ceietu. Viņš domāja par jauno armiju, kura veidojās pie Luaras un kuras pirmie soļi pie Artenē nebija sevišķi laimīgi; izveseļojusies tā ies palīgā Parīzei. Sevišķi viņu sajūsmināja Gambetas proklamācijās, kurš septītajā oktobrī no Parīzes bija izlidojis gaisa balonā un nākamajā diena nolaidies Turā, saucot visus pie ieročiem, runādams tik vīrišķīgi un reizē tik gudri, ka visa zeme padevās šai tautas labklājības diktatūrai. Un vai nerunāja par kādas armijas izveidošanu ziemeļos un kadas otras — rītos, gribēja vienīgi ar pārliecības spēku kareivjus izsaukt kaut no zemes apakšas ara. Tā bija provinces atmoda, nenoslāpējama griba radīt visu, ka trūka, cīnīties līdz pēdējam su, līdz pēdējai asins lāsei.

—       Tā! — noslēdza savu runu ārsts, pieceldamies, lai aizietu.

—  Es bieži esmu atsacījies kā no neārstējamiem no tādiem slimniekiem, kuri pēc nedēļas jau bija kājās.

Zans pasmaidīja.

—   Doktor, izārstējiet mani drīz, lai es varu armijā atkal ieņemt savu vietu.

Tomēr ļaunās ziņas Henrieti un viņu ļoti apbēdināja. Tai pašā vakarā sacēlās sniega vētra, un nākamaja dienā, kad Henriete, visa drebot, parnāca no ambulances, viņa pateica, ka Gutmans miris. Lielais sals samazināja ievainoto skaitu, un gultu rindas tukšojās. Nožēlojamais mēmais ar savu sakropļoto mēli gārdzis divas dienas. Pēdējās stundās Henriete bija palikusi pie viņa gultas, tik lūdzošiem skatieniem tas viņu uzlūkoja. Viņš ar to runāja asaru pilnam acīm, varbūt viņš tai pasacīja savu īsto vārdu, tālā ciema nosaukumu, kur gaidīja viņu sieva un bērni. Un viņš nomira nepazīts, ar saviem drebošajiem pirkstiem viņai pēdējo sveicienu sūtīdams, it kā pateikdamies par labo gādību. Viņa vienīgā pavadīja to uz kapiem, kur sasalusī zeme, šīsmagā, svešā zeme, sajaukta ar sniegu, dobji krita uz viņa priežu koka šķirsta.

Atgriezusies no ambulances nākamajā dienā, Henriete sacīja:

—   «Nabaga bērns» ir miris.

Šo viņa apraudāja.

—   Ja jūs viņu būtu redzējuši murgojam! Viņš mani sauca: māt, māt. Un izstiepa pret mani lūdzot rokas, tā ka man viņš bija jāņem uz ceļiem… Ak šis nelaimīgais! Ciešanas viņu bija tā sagrauzušas, ka viņš nesvēra vairāk ka mazs zēns… Un es viņu ieaijāju, lai viņš mierīgi nomirtu! Jā, es viņu aijāju, es, kuru viņš sauca par savu māti un kurai bija tikai daži gadi vairāk nekā viņam … Viņš raudāja, un arī es nevarēju apvaldīt asaras un raudu vēl joprojām …

Viņai aizrāvās elpa, viņai bija jāpārtrauc.

—   Mirdams viņš vairākkārt šļupstēja vārdus, pēc kuriem viņu iesaucām: nabaga bērns, nabaga bērns… Ak jā, tiešām nabaga bērni ir visi tie krietnie zēni, daži vēl pavisam jauni, kuriem jūsu riebīgais karš atrauj locekļus un liek viņiem tā ciest, pirms gulda zemē.

Tagad Henriete katru dienu atgriezās satricināta no kāda mirēja nāves cīņas, un šīs citu ciešanas viņus tuvināja vēl vairāk tais skumīgajās stundās, vienatne, lielajā, mierīgajā istabā. Tās tomēr bija maigas stundas, tāpēc ka starp viņu sirdīm, kas pamazām viena otru izprata, bija iestājies maigums, ko viņi turēja par brālīgu saderību. Viņš ar savu saprātu viņu pastāvīgā satiksmē bija izaudzis, un viņa, redzēdama to labu un prātīgu, nedomāja vairs par to, ka viņš ir vienkāršs zemnieks, kurš staigājis pakaļ arklam, pirms sāka nēsāt karavīra somu. Viņi sapratās ļoti labi, viņi bija labs pāris, kā Silvīne sacīja, nopietni smaidīdama. Neķāda neveiklība starp viņiem nebija radusies, viņa turpināja kopt tā kāju, un viņu skaidrie skatieni nekad nenovērsās. Vienmēr melnā, savās atraitnes drēbēs, likās, ka viņa vairs nav sieviete.

Palicis pēcpusdienās viens, 2ans nevarēja sev liegt par visu to pārdomāt. Tas, ko viņš pret to juta, bija bezgalīga pateicība, zināma veida padevīga dievināšana, kas lika viņam noraidīt kā svētuma apgānīšanu katru domu par mīlu. Un tomēr viņš sev sacīja, ka, ja viņam būtu tāda sieva kā viņa, tik maiga, mīļa, žigla, dzīve pārvērstos par paradizi. Viņa nelaime, Ronā pavadītie ļaunie gadi, viņa laulības dzīves posts, sievas nedabiskā nāve, visa šī pagājība no jauna skumīgi modās atmiņā, ilgās pēc mīlas, neskaidrā, tikko tveramā cerībā vēlreiz dzīvē izmēģināt laimi. Viņš aizvēra acis, ļāva sevi pārņemt pusmiegam un neskaidros sapņos redzēja sevi Remijī atkal kā precētu vīru, kam būtu tik daudz zemes, lai varētu pārtikt un dzīvot kā krietni uri vienkārši ļaudis. Šī bija tikai iedoma, kurai trūka īstenības un nebūs, droši vien, nekad. Viņš domāja, ka spējīgs tikai uz draudzību, mīlēja Henrieti tikai tāpēc, ka bija Morisa brālis. Beidzot viņa nenoteiktais sapnis par precēšanos bija kļuvis it kā par mierinājumu, par kādu no tām iedomām, kuras mēs skaitām par nepiepildāmām, bet ar kurām tomēr saldinām savas skumjās stundas.

Henrieti līdzīgi sapņi neskāra. Pēc briesmīgās dienas Bazeijā,. viņas sirds bija kā mirusi, un, ja tanī ieviesās kāds mierinājums, jauns maigums, tad tas varēja notikt tikai bez viņas ziņas: tā grauds sāk dīgt, kamēr acīm vēl nekas nav redzams no šā apslēptā darba. Viņa pat neapzinājās to, ka patīkami palikt stundām pie 2ana gultas, lasīt viņam avizes, kas viņiem sagādāja tikai bēdas. Nekad viņas roka, satiekoties ar 2ana rokām, pat nesakarsa; nekad domas par nākotni tai nelika sapņot, vēlēties, lai tiktu vēlreiz mīlēta. Tomēr aizmirstību un mierinājumu viņa rada tikai šai istabā. Kad viņa bija tur un nodarbojās savā žiglajā nodabā, sirds kļuva mierīga, likās, ka brālis drīz atgriezīsies, ka viss nokārtosies ļoti jauki, ka nebūs viņiem vairs jāšķiras un viss beigsies ļoti laimīgi. Un viņa par to runāja bez apmulsuma, tik dabiski viņai likās, ka lietām tā jānotiek, un viņai pat neienāca prātā sevi dziļāk pārbaudīt, dāvājot nevainībā un neziņā visu sirdi.

Bet kādā pēcpusdienā, iedama uz ambulanci, viņa bailēs sastinga, ieraugot virtuvē kādu prūšu kapteini un vēl divus virsniekus, un šīs bailes lika viņai nojēgt lielo mīlu pret 2anu. Sie ļaudis, redzams, bija izzinājuši par ievainotā uzturēšanos lauku mājās un bija atnākuši to pieprasīt: tā bija nenovēršama aizvešana, gūstniecība Vācijā kādā cietoksnī. Drebēdama viņa klausījās, un sirds viņai brāzmaini dauzījās.

Kapteinis, resns vīrs, kas runāja franciski, izteica Fušāra tēvam niknus pārmetumus.

—   Tā tas nevar turpināties, jūs, liekas, par mums smejaties … Esmu še ieradies pats, lai jums darītu zināmu, ka, ja tāds gadījums atkārtosies, jums būs par to jāatbild, jā, es pratīšu spert soļus.

Ļoti mierīgais vecis izlikās apmulsis un stāvēja rokas nolaidis, kā nesaprazdams.

—   Kā tā, kungs, kā tā?

—   Ak, nežužiniet man ausīs, jūs zināt it labi, ka govis, kuras jūs mums pārdevāt svētdien, bija samaitājušās … Tiešām sapuvušas, pie tam slimas, kritušas no lipīgas sērgas, jo tās ir saindējušas manus ļaudis, un divi no tiem jau tagad būs miruši.

Fušars pēkšņi izlikās saniknots un sašutis.

—   Manas govis sapuvušas? Tāda skaista gaļa! Gaļa, ko var dot dzemdētājai nedēļās, lai stiprinātu!

Un viņš pat apraudājās, dauzīja sev pa krūtīm, kliedza, ka viņš esot godīgs cilvēks, kas labāk atgriezīs gabalu no savas miesas, nekā pārdos samaitātu gaļu. Viņu pazīstot jau trīsdesmit gadus, un neviens pasaulē gan nevarot teikt, ka viņa precei nebūtu kārtīgs svars un labums.

—   Manas gotiņas bija veselas kā acs pierē, un, ja kādam no jūsu kareivjiem ir vēdergraizes, tad varbūt tāpēc, ka par daudz ēduši vai arī ļaundari katlā iebēruši kādu indi…

Viņš tā apmulsināja kapteini ar veselu vārdu un neticamu iedomu plūdumu, ka tas sašutis īsi nobeidza:

—   Nu diezgan! Jūs esat brīdināts, sargieties! … Un vēl kas, mēs jūs, šā ciema iedzīvotājus, turam aizdomās, ka dodat patvērumu brīvstrēlniekiem no Djelē mežiem, kas vēl aizvakar mums nošāvuši sargkareivi… Dzirdiet, — sargieties!

Kad prūši bija projām, vecais Fušārs raustīja plecus, ņirgādamies bezgalīgā nicināšanā. Protams, viņš bija tiem pārdevis kritušus lopus, vispār, viņš tikai tādus tiem dodot ēst! Visas maitas, ko viņam atvedot zemnieki, visu, kas krīt sērgās un ko viņš uzlasot pa grāvjiem. Vai viss tas neesot diezgan labs šiem netīrajiem neģēļiem?

Viņš piemiedza acis un murmināja, ņirgādamies kā uzvarētājs, pagriezies pret Henrieti, kura bija jau nomierinājusies:

—   Saki nu vēl, mazā, ka ir ļaudis, kas stāsta, ka es neesot patriots! … Hm? Ko? Lai viņi dara tā kā es, pārdod prūšiem maitas un pilda savas kabatas. Neesot patriots! Bet, dieva vārds, es ar savām slimajām govīm būšu vairāk ienaidnieku nonāvējis nekā dažs labs kareivis ar savu šauteni!

Dabūjis visu io zināt, 2ans tomēr uztraucās. Ja vācu valdības ierēdņi turēja Remijī aizdomās, ka tur atrod patvērumu brīvstrēlnieki no Djelē mežiem, tad katru brīdi viņi varēja sākt kratīšanas un viņu atrast. Doma, ka viņš varētu kompromitēt savu saimnieku un darīt nepatikšanas Henrietei, viņam bija nepanesama. Bet viņa lūdza, aizturēja viņu vēl uz dažām dienām, tāpēc ka brūce aizdzija pamazām, viņš vēl nebija diezgan stiprs uz kājām, lai sasniegtu kādu no pulkiem, kas darbojās ziemeļos vai pie Luaras.

Un tagad sākās līdz decembra vidum vissaltākās, visuztraucošākās viņu vientulības dienas. Sals bija kļuvis tik stiprs, ka krāsns vairs nespēja piesildīt lie!o, tukšo istabu. Vērojot caur logu biezo sniegu, kas pārklājā zefni, viņš domāja pai Morisu, kas likās kā aprakts tur ledainā, nedzīvā Parīzē un no ka viņiem nebija nekādu noteiktu ziņu. Vienmēr atgriezās vieni un tie paši jautājumi: ko viņš darīja, kāpēc nedeva nevienas dzīvības zīmes? Viņi neiedrošinājās izteikt savas briesmīgās aizdomas, varbūt kāds ievainojums, slimība, nāve? Dažādās nenoteiktās ziņas, kas turpināja viņiem pienākt caur avizēm, nebija tādas, kas varētu nomierināt. Pēc it kā laimīgiem uzbrukumiem, kurus arvien atsauca, gāja baumas par kādu lielu uzvaru, ko 2. decembri bija guvis ģenerālis Dikro pie Šampiņjī; bet vēlāk viņi dabūja zināt, ka jau nākamajā dienā tas bijis spiests atstāt iekarotās pozicijas un atgriezties pāri Marnai. Ar katru stundu cilpa ap aizžņaugto Parīzi savilkās ciešāk, iestājās bads, pēc ragulopu rekvizicijas — kartupeļu rekvizicijas, privātiem cilvēkiem gāzi /vairs nedeva, un drīz jau naktstumšās ielas vagoja šāviņu sarkanais lidojiens. Un viņi abi nespēja vairs ne sildīties, ne ēst, lai nedomātu par Morisu un tiem diviem miljoniem dzīvo cilvēku, kas ieslēgti Parīze kā milzīgā kapā.

No visām pusēm, no ziemeļiem, kā arī no centra, ziņas kļuva drūmākas. Ziemeļos 22. armijas korpusam, ko izveidoja no mobilās gvardes, depo rotām, no zaldātiem un virsniekiem, kas bija aizbēguši pēc Sedanas un Mecas sabrukuma, nācās atstāt Amjenu, lai atkāptos uz Arasas pusi; un savukārt Ruana bija kritusi ienaidnieku rokās, jo sauja demoralizēto un nedisciplinēto kareivju to nopietni neaizstāvēja. Uzvara centrā pie Kulmjē, ko 3. novembrī guva Luaras armija, lika atdzimt karstām cerībām: Orleanu atkarot, bavariešus padzīt un caur Etampu maršēt uz Parīzi, lai to atbrīvotu no aplenkuma. Tomēr piektajā decembri princis Fridrichs Kārlis ieņēma Orleanu no jauna un saskaldīja divās daļās Luaras armiju, no kuras trīs korpusi atvilkās uz Vjerzonu un Buržu, kamēr otri divi, ģeneraļa Sanzī vadībā, atvirzījās līdz Mansai, varonīgi atkāpdamies pēc visu nedēļu ilgiem pārgājieniem un kaujām. Prūši bija visur, Dižonā tāpat kā Djepā, Mansā tāpat kā Vjerzonā. Gandrīz katru rītu bija dzirdams tāls troksnis no kada nocietinājuma, kas zem granatu šāviņiem padevās. 28. septembrī, pēc 46 dienām aplenkuma un 37 dienām apšaudīšanas, krita Strasburga, tās mūri bija sagrauti, monumentālās celtnes cauršautas kā siets, gandrīz vai ar divisimt tūkstoš šāviņiem. Jau Laonas citadele bija uzspridzināta un Tula padevusies; un tad sekoja drūmā rindā: Suasona ar saviena simt divdesmit astoņiem lielgabaliem, Verdena, kur to bija veseli simt trīsdesmit seši, Neibreizacha — ar simt lielgabaliem, Lafera ar septiņdesmit, Monmedī ar sešdesmit pieciem. Tionvila dega, Falsburga atvēra savus vārtus tikai pēc niknas pretošanas vairāk nekā vienpadsmit nedēļu. Likās, ka visa Francija sadegs un sabruks šai niknajā lielgabalu ugunī.

Kādu rītu, kad Zans katrā ziņā gribēja doties ceļā, Henriete satvēra viņa roku un atturēja viņu ar izmisušu apskavienu.

—   Nē, nēl Es jūs lūdzu, neatstājiet mani! Jūs vēl esat pārāk vārgs, uzgaidiet vēl dažas dienas … Es jums apsolu, ka ļaušu jums iet, kad ārsts teiks, ka esat pietiekami stiprs, lai atgrieztos kaujā.

V

Kādā saltā decembra vakarā Silvīne un Prospērs atradās vieni ar mazo Šarlo mājas lielajā virtuvē. Viņa šuva, viņš darināja sev skaistu pātagu. Pulkstenis bija septiņi, pusdienu bija paēduši sešos, neuzgaidot Fušāra tēvu, kas laikam bija aizkavējies Rokūrā, kur trūka gaļas; un Henriete, kam todien bija jāuzrauga ambulance, patlaban bija aizgājusi, piekodinādama Silvīnei, lai tā pirms gulētiešanas 2ana krāsni piepilda ar oglēm.

Ārā tumšas debesis cēlās pār balto sniegu. Neviens troksnis nenāca no aizsnigušā ciema, un istabā bija tikai dzirdams, kā Prospērs rīkojās ar nazi, tik ļoti cenzdamies izgreznot rombiem un rozetēm ķirškoka pātagkātu. Uz mirkli viņš apstājās, uzlūkoja Šarlo, kura lielā galva, miega pārņemta, svārstījās. Kad bērns bija aizmidzis, likās, ka klusums vēl pieauga. Māte maigi bija atvirzījusi svečturi, lai gaisma viņas mazajam nespīd acīs, tad, vienmēr vēl šujot, viņa aizgrima kādās dziļās pārdomās.

Un tad, pēc ilgas šaubīšanās, Prospērs beidzot sāka runāt:

—   Klausieties, Silvīn! Man kaut kas jums sakāms. Jā, es gaidīju, kamēr būšu ar jums viens .. .

Nemierīgi viņa pacēla savas acis.

—   Tāda nu ir tā lieta… Atvainojiet, ja jūs apgrūtinu, bet labāk ir, ja tiekat brīdināta… Es šorīt Remijī pie baznīcas stūra redzēju Goliātu, kā patlaban redzu jūs. Ak, redzēju skaidri un nemaldos!

Viņa nobālēja, rokas tai drebēja, viņa dobji kā sūdzēdamās stomījās:

—  Mans dievs! Mans dievs!

Apdomīgos teikumos Prospērs turpināja, pastāstīja, ko dienas laikā, vienu vai otru iztaujādams, bija dzirdējis. Neviens nešaubījās, ka Goliāts ir spiegs, ka viņš kādreiz šai apgabalā bija apmeties, lai izpētītu ceļus, līdzekļus un vissīkākās dzīves īpatnības. Atminējās viņa uzturēšanās laiku vecā Fušāra mājās, steigu, ar kādu viņš tās bija atstājis, vietas, kur viņš vēlāk kalpojis, pie Bomonas un Rokūras. Un, lūk, tagad viņš bija atgriezies, ieņemdams Sedanas komandantūrā nenoteiktu stāvokli, braukdams apkārt pa ciemiem, vienus uzrādīdams, otrus aplikdams nodevām, novērodams, lai rekvizicijas, zem kurām iedzīvotāji sabruka, pareizi izdarītu. Šorīt viņš bija iebiedējis visu Remijī ciemu miltu piegādes pēc, kas viņam likās nepilnīga un pārāk gausa.

—  Jūs esat brīdināta, —Prospērs nobeigdams atkārtoja, — un jūs zināsiet, kas darāms, kad viņš atnāks šurp …

Viņa to pārtrauca ar izbaiļu kliedzienu.

—  Jūs domājat, ka viņš atnāks?

—   Nu, tas man liekas iespējams… Vajadzētu viņam būt pavisam neziņkārīgam, jo viņš gan zina, ka mazais ir, bet nekad vēl nav to redzējis. Un tad vēl jau arī jūs esat un ne nesmukāka kā senāk, diezgan jauka, lai vēlētos jūs atkal redzēt.

Bet kā lūgdamās viņa pamāja klusēt. Trokšņa pamodināts, Šarlo pacēla galvu. Nenoteiktu skatienu, sasapņojies, viņš atminējās vārdus, ko bija viņam iemācījis kāds ciema jokdaris, un sacīja ar savu trīs gadus veca lāgavīra nopietnību sejā:

—  Cūkas, prūši!

Viņa māte neprātīgā aizrautībā paņēma viņu rokās un nosēdināja uz saviem ceļiem. Ak šī nabaga būte, viņas prieks un izmisums, kuru viņa mīlēja no visas sirds un kuru nevarēja uzlūkot neraudādama, šī viņas miesas atvase, kuru ar sāpēm uz ielas dzirdēja ļauni nolamājam no viņa vecuma bērniem par prūsi, kad tie rotaļājās ar viņu uz ceļa! Viņa noskūpstīja bērnu, it kā gribētu šos vārdus atspiest atpakaļ tam mutē.

—   Kas tev iemācīja šos nejaukos vārdus? Tas ir aizliegts, tos tu, mans mīļais, nedrīksti atkārtot.

Ar bērnu stūrgalvību, aizrīdamies no smiekliem, Šarlo steidzās atkārtot:

—   Cūkas, prūši.

Redzēdams, ka viņa māte sāk raudāt, arī viņš iebrēcās un apķērās tai ap kaklu. Mans dievs! Kāda jauna nelaime viņai draudēja? Vai tad nepietika, ka viņa līdz ar Onorē bija zaudējusi savas dzīves vienīgo cerību, iespēju aizmirst un būt atkal laimīgai? Vajadzēja vēl otram cilvēkam celties augšām, lai viņas nelaimes mēru piepildītu?

—   Nāc gulēt, mans mīluli! — viņa murmināja. — Es tevi tomēr mīlu, jo tu nezini, kādas sāpes man sagādā.

Viņa atstāja uz bridi Prospēru vienu; tas, negribēdams viņu traucēt ar saviem skatieniem, cītīgi nodevās pātagas kāta izdaiļošanai.

Tomēr, pirms Silvlne Šarlo lika gulēt, viņa to aizveda, kā parasti, novēlēt labu nakti Zanam, ar kuru bērns bija labos draugos. Šai vakarā, kad viņa iegāja ar sveci rokās, viņa ieraudzīja ievainoto sēžam gultā un ar platām acīm raugoties krēslā. Rau, viņš vēl neguļ? Goda vārds! Viņš negulēja. Viņš bija sapņojis par dažu ko šai vientulīgajā ziemas naktī. Un, kamēr viņa piekrāva krāsni ar oglēm, viņš brīdi rotaļājās ar Šarlo, kas kā kaķēns vēlās pa gultu. Viņš zināja Silvīnes stāstu, jutās draudzīgs ar šo dūšīgo, padevīgo, bēdu piemeklēto sievieti, kura sēroja par vienīgo cilvēku, ko bija mīlējusi, un kurai nebija cita apmierinājuma kā šis nabaga bērns, kura dzimšana palika tai par mūžīgām mokām. Kad, aizvērusi krāsni, viņa tuvojās Zanam, lai paņemtu no rokām bērnu, no viņas sasarkušajām acīm viņš pamanīja, ka viņa raudājusi. Kas tad tas atkal bija? Vai viņai bija kādas rūpes? Bet viņa negribēja atbildēt: vēlāk pateikšot, ja būšot vērts. Ak Dievs, vai tad dzīve viņai tagad nebija nepārtrauktas raizes?

Kad beidzot Silvlne nesa projām Šarlo, mājas pagalmā bija dzirdams soļu troksnis un balsis. Un Zans pārsteigts klausījās.

—  Kas tur ir? Tas taču nav vecais Fušārs, kas atgriezies mājās? Es nedzirdēju viņa ratu riteņu troksni.

No savas attālās istabas viņš tādā mērā pārzināja mājas iekšējo dzīvi, ka pazina katru troksni. Modri klausīdamies, viņš turpināja:

—   Ak jā, tie ir brīvstrēlnieki no Djelē mežiem, viņi nāk pēc pārtikas.

—   Ātrāk! — murmināja Silvlne, aiziedama un pamezdama Zanu atkal tumsā. — Man jāsteidzas, lai viņi dabūtu maizi.

Un tiešām, pie virtuves durvīm dauzīja ar dūrēm, un Prospērs, kas, viens būdams, nejutās drošs, vilcinājās, sarunājās. Kad saimnieka nebija mājās, viņš labprāt durvis neatdarīja, jo baidījās, ka nenodara zaudējumus, par kuriem viņam būtu jāatbild. Bet viņam par laimi taisni tai brīdī Fušāra tēva rati laidās lejup no pakalna ar dobju zirga rikšu troksni sniegā. Un tādā kārtā vecais pats saņēma svešos vīrus.

—   Ak jā, tie jūs trīs… Ko tad jūs man esat atveduši šai ķerrā?

Sambiks, novājējis kā bandits, ģērbies pārāk platā zilā vilnas vamzī, nemaz neklausījās, jo bija sašutis par Prospēru, godājamo brāli, kā viņš lo sauca, kurš tikai tagad bija nolēmis atvērt durvis.

—   Saki jel, vai tu mūs turi par ubagiem, ka liec mums tādā laikā gaidīt ārā aiz durvīm?

Bet, tā kā Prospērs pavisam mierīgi, plecus paraustījis, klusēdams ieveda zirgus un ratus, pār ķerru noliecies, atsāka atkal vecais Fušārs.

—   Tātad jūs man esat atveduši divus kritušus aunus. Labi, ka sals, citādi tie gan jauki ostu.

Kabass un Dikā, Sambika abi palīgi, kas pavadīja to visos viņa gājienos, uztraucās.

—       Ak! — sacīja pirmais ar provansalieša skaļo runību,

—  auniem nav vairāk kā trīs dienas . .. Tie ir Rafēna saimniecībā krituši dzīvnieki, kur patlaban kāda ļauna lopu sērga.

—   Prncumbit humi bos, — deklamēja otrs, bijušais tiesas izpildītājs, ko bija degradējusi viņa pārmērīgā tieksme uz mazām meitenēm un kas mīlēja citēt latiņu izteicienus.

Tomēr, galvu pakratījis, vecais Fušārs turpināja nopaļāt preci kā pārāk novēlojušos. Un, ieiedams ar trim vīriem virtuvē, viņš piebilda:

—   Beidzot prūšiem būs ar šo gaļu jāapmierinās … Būs īsta laikā, jo Rokūrā viņiem vairs nav ne kotletes. Kas izsalcis, ēd visu, vai ne?

Un, sirds dziļumos priecādamies, viņš pasauca Silvīni, kas patlaban bija nolikusi gulēt Šarlo.

—   Pasniedz glāzes, mēs dzersim uz Bismarka galu.

Fušārs uzturēja labas attiecības ar Djelē mežu brlvstrēlniekiem, kas jau kopš trim mēnešiem krēslā iznāca no saviem necaurejamiem biezokņiem, klīda pa ceļiem, apkāva un aplaupīja prūšus, ja izdevās tos pārsteigt, uzbruka fermām un aplika piespiedu kārtā zemniekus ar nodevām, ja ienaidnieku medījuma antrūka. Viņi bija ciema īstā nelaime, vēl vairāk tāpēc, ka par katru uzbrukumu ceļā, par katru nonāvēto sargkareivi vācu valdības pārstāvji atriebās apkārtējo ciemu iedzīvotājiem, kurus apvainoja līdzzināšanā, uzlika tiem naudas sodus, aizveda ciemu vecākos gūstā, nodedzinaja mājas. Un ja zemnieki, lai cik ļoti vēlēdamies, tomēr nenodeva Šambiku un viņa bandu, tad tikai aiz bailēm, ka nedabū kaut kur ceļa likumā kādu lodi ribās gadījuma, ja arests neizdotos.

Fušāram bija ienākusi prātā savādā doma tirgoties ar šiem ļaudīm. Klejodami visos virzienos, pārzinādami tikpat labi grāvjus kā staļļus, viņi bija kļuvuši viņam par kritušo dzīvnieku piegādātājiem. Neviens vērsis un neviens auns trīs jūdžu apvidū nenobeidzās, ka viņi nakti neatnāktu un to nepievāktu, lai aizvestu Fušāram. Un viņš viņiem maksāja ar produktiem, it īpaši ar maizi, veseliem cepieniem, ko Silvīne cepa tieši viņiem. Kaut arī Fušārs brīvstrēlniekus neieredzēja, viņš tos slepeni apbrīnoja, šos veiklos vīrus, kas kārtoja savas lietas, nerūpēdamies par citiem, un, nevērojot, ka viņam tirdzniecībā ar prūšiem atlēca savs labums, viņš iekšķīgi smējās kā mežonis, kad dabūja zināt, ka atrasts kādā ceļmalā atkal kāds prūsis ar pārgrieztu rīkli.

—   Uz jūsu veselību! — viņš uzsauca un saskandināja glāzes ar trim vīriem.

Un, noslaucījis muti ar rokas delnu, turpināja:

—   Sakiet, vai nav taisnība, ka prūši sacēluši veselu traci to divu ulanu pēc, kas pie Vilkūras atrasti bez galvām? Jums jāzina, ka Vilkūra no vakardienas deg: šis sods, kā viņi teic, ciemam uzlikts tāpēc, ka viņi jūs uzņēmuši. Jābūt uzmanīgiem, jūs saprotat, nevar tur atkal rādīties. Maizi jums tur aiznesīs.

Sambiks raustīja plecus un ņirgājās. Ko tur! Lai skrien vien prūši! Un pēkšņi viņš saskaitās un trieca ar dūri pa galdu.

—  Pie joda! Ulani — tas darīts jauki, bet es gan vēlētos savās rokās zem četrām acīm turēt kādu citu, ko jūs it labi pazīstat, to spiegu, kas pie jums kalpoja …

—   Goliātu? — jautāja vecais Fušārs.

Silvīne, kas atkal bija ķērusies pie sava šuvekļa, pēkšņi aprima un ieklausījās.

—  Pareizi, Goliātu! Ak, šis laupītājs pazīst Djelē mežus tikpat labi kā es savu kabatu; viņš var mūs kādu rītu notvert, vēl vairāk tāpēc, ka šodien viņš «Maltas krusta» viesnīcā lielījies, ka nedēļas laikā noslēgšot ar mums savus rēķinus … Riebīgs neģēlis, kurš droši vien bija ceļvedis bavariešiem dienu priekš Bomonas kaujas, vai ne, biedri?

—i Tikpat pareizi, kā tā ir svece, kas mūs apgaismo, — apstiprināja Kabass.

—   Per amica silentia lunae, — piemetināja Dikā, kura citāti dažreiz bija pavisam nevietā.

Bet Sambiks no jauna ar dūres triecienu lika nodārdēt galdam.

—  Viņš ir tiesāts un pazudināts, šis laupītājs!… Ja jūs zināt, kur kādu dienu viņam jāiet, dariet tad man to zināmu, un viņa galva pievienosies tām ulanu galvām Māsas dibenā, jā, deviņi pērkoni, par to es jums atbildu!

Iestājās klusums. Silvīne vērīgi uz viņiem paskatījās un nobālēja.

—   Tās ir lietas, par kurām neder pļāpāt, — apdomīgi piebilda vecais Fušārs. — Uz jūsu veselību un ar labvakaru!

Viņi pabeidza dzert otro pudeli. Prospērs bija atgriezies no staļļa, palīdzēja iekraut ķerrā divu beigto aunu vietā maizi, ko Silvīne bija ielikusi maisā. Bet viņš pat neatbildēja, pagrieza muguru, kad viņa brālis un tie divi aizgāja; nozuda ar savu ķerru sniegā, atkārtodami:

.— Ar labu nakti, visu labu!

Nākamajā rītā pēc brokastīm, kad vecais Fušārs bija viens, viņš redzēja ienākam pašu Goliātu. Tas bija liels un resns, sārtu seju, ar savu kluso smaidu. Ja arī šis pēkšņais apmeklējums pārsteidza veco, tomēr viņš to nebūt nelika manīt. Viņš mirkšķināja acis, kamēr otrs, pienācis klāt, sāka kratīt viņam roku.

—   Labdien, Fušāra tēvs!

Fušārs tikai tagad likās to pazīstam.

—   Rau, tas esi tu, manu zēn! Ak, tu esi pilnīgāks kļuvis! Kāds tu esi drukns!

Un viņš to aplūkoja, ģērbušos biezā gaišzilas vadmalas mētelī, tādas pašas drēbes cepuri galvā, lielmanīgu un pašapmierinātu. Bez tam tas runāja franciski bez akcenta, ar to pašu gausību kā apkārtējie zemnieki, vārdus stiepdams.

—  Nu jā, tas esmu es, Fušāra tēvs! Negribēju no šejienes aizbraukt, ar jums neapsveicinājies.

Vecais tam neticēja. Ko tas šurp atnācis? Vai uzzinājis par vakardienas brīvstrēlnieku apmeklējumu? Nu, to jau redzēs! Kā arī būtu, ja viņš uzvedas pieklājīgi, vislabākais ir izturēties arī pret viņu pieklājīgi.

—   Labi, mans zēn, ja tu esi tik rātns, mēs izdzersim kādu malciņu.

Viņš papūlējās atnest divas glāzes un pudeli. Šis izdzertais vīns lika asiņot viņa sirdij, bet darīšanās vajadzēja prast arī piedāvāt. Un vakarējā aina atkārtojās, viņi saskandināja glāzes, ar tiem pašiem vaibstiem un vārdiem.

—   Uz jūsu veselību, Fušāra tēvs!

—   Uz tavu, manu zēn!

Tad Goliāts tīksmi aizmirsās. Viņš skatījās ap sevi kā cilvēks, kam patīkami atminēties senus laikus. Tomēr viņš nerunāja par pagātni vairāk kā par tagadni. Runa grozījās ap lielo salu, kas traucē lauku darbus; laimīgā kārtā sniegam arī savs labums, tas nonāvē insektus. Viņa balsī bija tikko manāma neskaidra īgnuma^ izteiksme, kad viņš ierunājās par apspiesto naidu, šausmām jaukto nicināšanu, ar kādu viņu bija saņēmuši Remijī ciema

citās mājās. Vai ne? Katrs pieder savai zemei, tas gluži saprotami, ka katrs kalpo savai zemei kā mācēdams. Bet Francijā esot lietas, par kurām cilvēkiem savādas iedomas. Un, vērodams un uzklausīdams, kā viņš ar savu plato, jautro seju tik prātīgi un nomierinoši runāja, vecais sev sacīja, ka šis krietnais vīrs noteikti nav nācis šurp Jaunos nolūkos.

—   Tātad jūs, Fušāra tēvs, esat šodien gluži viens?

—   Ak nē, Silvīne ir tur lejā un dod govīm barību. Vai tu gribi viņu redzēt?

Goliāts sāka smieties.

—   Goda vārds, jā! Es jums to gribu atklāti pasacīt, tā ir Silvīne, kuras dēļ esmu šurp atnācis.

Pēkšņi Fušāra tēvs atvieglots piecēlās un sauca pilnā balsī:

—   Silvīn, Silvīn! … Te kāds pie tevis.

Un viņš aizgāja bez bailēm, jo zināja, ka kalpone paliek uzraudzīt māju. Ja kādu vīru mīla tik ilgi, vēl pēc gadiem, valdzina, tad tas ir pazudis.

Kad Silvīne ienāca, viņa nebija pārsteigta, ieraugot Goliātu, kurš palika sēžam un viņu uzlūkoja ar savu labsirdīgo smaidu, bet tomēr bija drusku apjucis. Viņa to bija gaidījusi, viņa vienkārši apstājās, pārkāpusi slieksni, pie visas miesas sastingdama. Un Šarlo, viņu panācis, ķērās tai svārkos, pārsteigts, redzot vīru. kuru viņš nepazina.

Iestājās klusums un apjukums, kas turpinājās kādu brīdi.

—  Tātad tas ir mazais? — beidzot sacīja Goliāts savā nomierinošā balsī.

—  Jā! — Silvīne skarbi atbildēja.

Atkal iestājās klusums. Goliāts bija aizgājis, kad Silvīne bija septītajā grūtniecības mēnesī, tam it labi: bija zināms, ka viņai bērns, bet viņš zēnu redzēja pirmo reizi. Tāpēc viņš kā saprātīgs puisis gribēja izskaidroties, pārliecināts, ka viņam bijuši pamatoti iemesli.

—   Paklau, Silvīn, es saprotu gluži labi, ka tev pret mani ir dusmīgs prāts. Tas tomēr nav gluži pareizi… Ja man bija jāaiziet un tev tik daudz moku jāsagādā, tu varēji iedomāties, ka tas varbūt tāpēc, ka nebiju pats sev pavēlnieks. Kad tev ir savs priekšnieks, tev viņam jāklausa, vai nē? Ja viņi mani būtu sūtījuši simt jūdzes kājām, es būtu gājis šo ceļa gabalu. Un, dabiski, es nevarētu par to runāt. Tas arī man ir diezgan sirdi ēdis, ka man bija jāaiziet, tev labvakaru nepasakot. Šodien, ak mans dievs! es negribu tev iestāstīt, ka es pats biju pārliecināts, ka atgriezīšos. Tomēr es par io domāju, un tu redzi, esmu atkal klāt…

Viņa bija novērsusi galvu, viņa skatījās pagalma sniegā aiz loga, it kā nolēmusi nedzirdēt. Viņš, kuru šī nicināšana un stūrgalvīgā klusēšana mulsināja, pārtrauca savus paskaidrojumus, piebilzdams:

—   Vai tu zini, ka esi kļuvusi vēl skaisiāka?

Tiešām viņa bija ļoti skaista savā bālumā, ar savām lielajām, lepnajām acīm, kas apgaismoja visu viņas seju. Viņas smagie, melnie mati gulēja pār viņas galvu kā mūžīga sēru sega.

—i Esi laipna! Tev vajadzētu just, ka nevēlu tev ļauna. Ja es tevi nemīlētu, es, droši vien, nebūtu atgriezies… Tā kā esmu atkal te un tā kā viss nokārtojas, mēs atkal redzēsimies, vai ne?

Ar pēkšņu kustību viņa bija atkāpusies, viņa skatījās tam taisni sejā:

—   Nekad! — viņa teica.

—   Kāpēc nekad? Vai tu neesi mana sieva, vai bērns nav mūsu?

Viņa nenolaida no tā acis un runāja lēni.

—   Klausieties, labāk beigsim tūlīt. .. Jūs pazināt Onorē, es viņu mīlēju, es tikai viņu esmu mīlējusi. Un viņš ir miris, jūs man viņu tur nonāvējāt. .. Nekad vairs jums nepiederēšu. Nekad!

Viņa bija pacēlusi roku, viņa zvērēja ar tādu nicināšanu balsī, ka viņš uz brīdi apmulsa un, pārtraukdams viņu uzrunāt ar «tu», nomurmināja:

—   Jā, es zināju, ka Onorē miris. Tas bija ļoti jauks zēns. Tomēr, ko jūs gribat? Ir arī citi miruši. Tāds ir karš … Un tad, man likās, no tā brīža, kad viņš ir miris, nekādu šķēršļu vairs nav, jo beidzot, Silvīn, ļaujiet man to jums atgādināt, es neesmu bijis varmācīgs, jūs paši piekritāt…

Bet viņš nepaguva nobeigt, tik ļoti viņa bija satraukta, rokām apklājusi seju, likās, viņa gribēja sevi saplosīt.

—   Jā, tā tas ir, jā! Un tas mani padara traku. Kādēļ es piekritu, ja es jūs nemīlēju?… Es nevaru atminēties, es biju tik noskumusi, tik novārgusi, kad Onorē aizgāja karā, un tas varbūt ir noticis tāpēc, ka jūs par viņu man runājāt un, likās, viņu mīlējāt… Mans dievs, cik naktis neesmu raudādama pavadījusi, par to domādama! Ir riebīgii izdarīt ■ kādu lietu, ko neesi gribējusi darīt un nevari sev izskaidrot, kāpēc to esi darījusi… Un viņš man piedeva, viņš man sacīja, ka, ja šie cūkas prūši viņu nenonāvēs, viņš tomēr mani precēs, kad atgriezīsies no karaklau

sības… Un jūs iedomājāties, ka es atgriezīšos atkal pie jums? Ak, dzirdiet! Pat zem naža es teikšu nē, nē, nekad!

Šoreiz Goliātā seja satumsa. Viņš to bija pazinis padevīgu, tagad juta, ka tā savā mežonīgajā apņēmībā nav salaužama. Cik labsirdīgs arī viņš bija, tomēr gribēja viņu iegūt kaut vai ar varu, jo tagad bija stāvokļa kungs; un, ja viņš savu gribu nelika just varmācīgi, tad tikai kādas iedzimtas apdomības, viltības un pacietības instinkta vadīts. Šis milzis ar lielām dūrēm nemīlēja kauties. Tāpēc viņš domāja par kādu citu līdzekli, kā padarīt viņu padevīgu.

—   Labi! Ja jūs mani negribat, es paņemu bērnu.

—   Kā, bērnu?

Aizmirstais Šarlo bija iespiedies mātei svārkos, valdīdamies, lai nesāktu raudāt pa ķildas laiku. Un Goliāts, kas beidzot bija piecēlies no krēsla, pienāca tuvāk.

—   Vai nē? Tu esi mans, mazs prūsis… Nāc, es tevi aizvedīšu līdzi!

Bet Silvīne drebēdama jau bija to satvērusi savās rokās un spieda pie krūtīm.

—   Viņš — prūsis, nē! Francūzis, dzimis Francijā!

—   Francūzis? Paskatieties viņa un tad manī! Viņš izskatās gluži pēc manis. Vai tad viņš jums līdzīgs, jums?

Tagad viņa redzēja skaidri šo lielo, brango gaišmati, ar krūzainiem matiem un bārdu, ar biezo, sārto seju, kura lielās, zilās acis spīguļoja ar fajansa spīdumu. Un tas bija taisnība, mazajam bija tās pašas dzeltenās krēpes, tie paši vaigi, tās pašas gaišās acis, visa svešā rase bija viņā. Ar savām melnajām matu pīnēm, kaš uztraukumā bija nekārtībā noslīdējušas no pakauša pār pleciem, viņa jutās citāda esam.

—   Es viņu esmu dzemdējusi, viņš pieder man! — atkārtoja viņa niknumā. — Jā, francūzis, kurš nekad nepratīs neviena vārda jūsu netīrajā vācu valodā. Francūzis, kas kādreiz jūs visus apkaus, lai atriebtu tos, kurus jūs esat apkāvuši!

Šarlo bija sācis raudāt un, apķēries mātei ap kaklu, kliedza:

—   Māmiņ, māmiņ! Man bail, ved mani prom!

Tad Goliāts, kas, bez šaubām, nevēlējās sacelt traci, atkāpās un tikai noteica skarbā balsī, atsākdams atkal viņu uzrunāt ar «tu»:

—   Ievēro labi, ko es tev, Silvīn, teikšu. Es zinu visu, kas te notiek. Jūs pieņemat brīvstrēlniekus no Djelē mežiem, tas Sambiks, jūsu saimniecības puiša brālis, ir bandits, kuru jūs apgādājat ar maizi. Un man ir zināms, ka šis puisis, šis Prospērs, ir Āfrikas strēlnieks, dezertieris, kurš pieder mums; un man vēl ir zināms,

ka jūs slēpjat kādu ievainoto, kādu citu kareivi, kuru viens mans vārds aizvadītu uz kādu Vācijas cietoksni. .. Hm! Tu redzi, esmu labi informēts …

Viņa to uzklausīja tagad kā mēma, kā šausmās sastingusi, kamēr 'Šarlo, piespiedies viņai pie krūtīm, stomījās savā sīkajā balstiņā:

—   Ak māmiņ, māmiņ, ved mani prom, man bail!

—   Labi! — turpināja Goliāts, — es tiešām neesmu ļauns, un ķildas man nepatīk, tu vari to pasacīt, bet es tev zvēru, ka es visus likšu arestēt, Fušāra tēvu un visus citus, ja tu mani nākamajā pirmdienā nepieņemsi savā istabā … Un es paņemšu mazo, aizsūtīšu viņu pie savas mātes, kura būs ļoti apmierināta, to redzot, jo no brīža, kad tu gribi šķirties, viņš pieder man . . . Vai ne? Tu dzirdēji labi. Man tikai būs jāatnāk un viņš jāaiznes, kad te neviena nebūs. Esmu te saimnieks, es daru, kas man patīk… Ko tu nolem?

Bet viņa neatbildēja, viņa spieda bērnu vēl ciešāk sev klāt, it kā baidītos, ka viņu tūlīt neatņem, un viņas lielajās acīs radās riebums un šausmas.

—   Labi, dodu tev trīs dienas pārdomai… Tu pametīsi vaļā savas istabas logu, kas iziet .uz augļu dārza pusi. Ja pirmdienas vakarā pulksten septiņos es neatradīšu logu vaļā, nākamajā dienā likšu arestēt tavus ļaudis un atnākšu pec mazā … Uz redzēšanos, Silvīn!

Un viņš mierīgi aizgāja, bet viņa palika kā saistīta uz vietas, un galva viņai dunēja no tik negantām un briesmīgām domām, ka viņa likās kā prātu zaudējusi. Un visu dienu viņā trakoja vētra. Sākumā viņai instinktivi radās doma aiznest bērnu 6avās rokās, iet projām, taisni uz priekšu, vienalga, kurp; tomēr, kas ar viņu notiks, kad pienāks nakts, kā nopelnīt maizi bērnam un sev, nemaz nerunājot par to, ka prūši, kas dauzās apkārt pa visiem ceļiem, viņu arestēs un varbūt atvedīs atpakaļ. Tad viņai ienāca prātā runāt ar 2anu, brīdināt Prospēru un pašu Fušāru, un viņa atkal vilcinājās un stomījās: vai viņa bija diezgan pārliecināta par šo cilvēku draudzību, lai būtu droša, ka viņu neuzupurēs visu miera labā? Nē, nē! Viņa nevienam nekā neteiks, viņa viena pati tiks ārā no briesmām, jo tikai viņa viena pati ar savu stūrgalvīgo noraidījumu tās izsaukusi. Bet, mans dievs, ko izdomāt? Kādā veidā aizkavēt nelaimi? Visas viņas goda jūtas pretojās, visu mūžu viņa sev nepiedotu, ja aiz viņas vainas tik daudz cilvēku kristu nelaimē, sevišķi 2ans, kas pret Šarlo bija tik laipns.

Pagāja stundas, nākamā diena aizritēja, bet viņa nekā nebija

atradusi. Viņa nodarbojās kā parasti ar saviem darbiem, slauclja virtuvi, apkopa govis, vārīja viru. Un viņas pilnīgajā klusēšanā, baigajā klusēšanā, ko viņa turpināja, viņā ar katru stundu cēlās un arvien vairāk viņu saindēja naids pret Goliātu. Tas bija viņas grēks un sods. Bez tā viņa būtu sagaidījusi Onorē, un Onorē dzīvotu, un viņa būtu laimīga. Kādā balsī tas pasacīja, ka tagad esot kungs! Pie tam tas bija taisnība, nebija vairs ne žandarmu, ne tiesnešu, pie kuriem varētu meklēt aizsardzību, tikai spēkam bija taisnība. Ak, ja viņa būtu stiprāka, sagrābtu to, viņu, kurš grāba citus! Viņā bija vēl tikai mīla uz savu bērnu, kas taču bija viņas miesa. Sis gadījuma tēvs neskaitījās, nekad nebija skaitījies. Viņa nebija tam sieva, viņā modās tikai uzvarēta cilvēka dusmas un naids, domājot par Goliātu. Labāk tā nonāvētu bērnu un tūlīt pēc tam sevi, nekā atdotu to viņam. Un viņa tam bija labi pateikusi: viņa vēlētos, ka šis bērns, kuru tas viņai devis kā naida dāvanu, jau būtu spējīgs māti aizstāvēt, jau redzēja to vēlāk ar šauteni rokās, kā viņš visiem tiem tur lejā ādas caurumo. Ak jā, viens francūzis vairāk, francūzis — prūšu nāvētājs.

Tikmēr viņai bija atlikusi tikai viena diena, vajadzēja izlemt. No pirmā mirkļa kāda briesmīga doma bija iešāvusies viņas apjukušajā, nabaga vārgajā galvā: brīdināt brīvstrēlniekus, dot Sambikam ziņu, kuru tas gaidīja. Bet šī doma bija neskaidri aizlidojusi garām, un viņa bija to noraidījusi kā šausmīgu, kuru nav vērts pat apsvērt. Galu galā vai šis vīrs nebija viņas bērna tēvs? Viņa nevarēja to likt nonāvēt. Tad šī doma atgriezās no jauna, maz pamazām pārņēma Silvlni un vajāja, un tagad tā nostājās viņas priekšā visā savas vienkāršības uzvarošā spēkā. Kad Goliāts būs miris, Zanam, Prospēram, Fušāra tēvam nebūs ne no kā vairs jābaidās. Viņai paliks Šarlo, kuru nekad vairs neviens viņai neapstrīdēs. Un vēl kas bija, kas dziļš, viņas pašas neapzināts, kas cēlās no viņas būtības dziļumiem: dziņa ar visu to beigt, izdzēst tēva tiesības, iznīcinot tēvu, mežonīgs prieks, ka varēs sev teikt, ka no savas vainas atbrīvojusies, kā māte un vienīgā noteicēja par bērnu, savās tiesībās ar vīrieti nedaloties. Vēl veselu dienu viņa pārlika šo nodomu, nespēdama vairs to atmest, pret savu gribu atgriezdamās pie Jaunā nodoma sīkumiem, visu paredzēdama, pārlikdama mazāko nieku. Tagad šis nodoms bija kā neatvairāma iedoma, kas iedzīta kā nagla, par kuru vairs negudro; un, kad beidzot viņa sāka rīkoties, lai paklausītu nenovēršamā mājienam, viņa gāja kā sapnī, kādas citas gribas vadīta, kadu nekad nebija sevi pazinusi.

Iebiedētais Fušāra tēvs svētdien bija paziņojis brīvstrēlniekiem, ka maisu ar maizi viņiem aiznesīs uz Buavilas akmeņlauztuvēm, kādu ļoti vientulīgu kaktu divi kilometri attālumā; un, ta kā Prospērs bija aizņemts, viņš sūtīja ar ķerru Silvīni. Vai tas nebija paša likteņa lēmums? Viņa tajā saskatīja kādu mājienu, viņa runāja ar Sambiku, noteica satikšanos pirmdienas vakarā, skaidrā balsī bez uztraukuma, it kā citādi nemaz nevarētu rīkoties. Nākamaja dienā bija vēl citas zīmes un noteikti pierādījumi, ka ļaudis un pat nedzīvā daba vēlējās šo slepkavību. Vispirms — Fušāra tēvs, kuru steidzīgi izsauca uz Rokūru un kurš pavēlēja pusdienot bez viņa, paredzēdams, ka pirms pulksten astoņiem neatgriezīsies. Tad Henriete, kuras uzraudzība ambulance bija paredzēta tikai otrdien, saņēma ļoti vēlu paziņojumu, ka viņai vakarā jāaizstāj pēkšņi saslimušais kalpotājs. Un, ta kā 2ans nekad neatstāja savu istabu, lai arī kāds troksnis būtu mājās, palika tātad tikai Prospērs, no kura iejaukšanās varēja baidīties. Viņš nepiekritīs, ka daudzi uzbrūk vienam, lai to noslepkavotu. Bet, kad viņš redzēja atnākam savu brāli ar viņa diviem pavadoņiem, riebums, ko viņš juta pret šiem zemiskajiem ļaudīmpievienojās naidam pret prūšiem; noteikti viņš neies palīgā kādam no šiem neķītrajiem neģēļiem, ja arī ar to norēķināsies ne visai pieklājīgā kārtā. Un viņš labāk gāja gulēt, iespiežot galvu spilvenā, lai nekā nedzirdētu un nebūtu kārdinājuma rīkoties kā karavīram.

Bija bez ceturkšņa septiņi, un Sarlo ietiepīgi negribeja aizmigt. Paēdis vakariņas, parasti viņš aizmiga turpat pie galda.

—   Guli, guli, mans mīlulīt, — atkārtoja Silvīne, kura to bija ienesusi Henrietes istabā, — redzi, cik tev ir jauki lielā gultā pie labās krustmātes!

Bet bērns, ša laimīgā gadījuma uzjautrināts, vārtījās un smējās līdz aizsmakumam.

—   Nē, nē! Paliec, māmiņ, rotaļājies, māmiņ!

Viņa pacietās, izlikās ļoti maiga, atkārtoja glāstīdama:

—   Aijā, aijā, mans mīlulīt! Aijajā man par prieku.

Beidzot bērns iemiga ar smaidu uz lūpām. Viņa nebija papūlējusies viņu izģērbt, apsedza silti un aizgāja, nenoslēdzot istabu, jo parasti viņš gulēja dziļā miegā.

Nekad Silvīne nebija jutusies tik mierīga, tik skaidru un možu prātu. Prāts darbojās ātri, kustības bija vieglas, kā miesas smagmes atbrīvotas, viņa rīkojās tā otrā vadībā, kuru nepazina. Viņa bija jau ievedusi Sambiku ar Kabasu un Dikā, ieteikdama viņiem vislielāko uzmanību, ievadīja viņus savā istabā, nolika pa labi un pa kreisi no loga, kuru, nevērojot lielo aukstumu, tā atvēra. Bija dziļa krēsla, istabu tikai vāji apgaismoja sniega atspīdums. Nāves klusums plūda no laukiem, un minūtes, likās, vilkās bez gala. Beidzot, izdzirdusi tuvojošos soļus, Silvīne aizgāja, apsēdās virtuvē, kur nekustīgi gaidīja, ar savām lielajām acīm stingi raudzīdamās sveces gaismā.

Un tas vilkās ļoti ilgi. Goliāts ilgi klīda ap mājām, pirms iedrošinājās ienākt. Viņam likās, ka labi pazīst jauno sievieti, tāpēc bija iedrošinājies atnākt tikai ar revolveri pie jostas. Bet kāda ļauna nojauta viņu brīdināja, viņš atvēra logu pilnīgi vaļā, iebāza galvu, maigi čukstēdams:

—   Silvīn, Silvīn!

Tā kā logs bija pamests vaļā, tas nozīmēja, ka viņa pārdomājusi un piekritusi. Tas viņu ļoti iepriecināja, kaut gan viņam labāk būtu paticis to redzēt te viņu saņemam un nomierinām. Bez šaubām, vecais Fušārs bija viņu aizsaucis kādas vajadzības nokārtošanai. Viņš drusku pacēla balsi:

—   Silvīn, Silvīn!

Neviens neatbildēja, ne vēsmas. Viņš uzkāpa uz palodzes un iekāpa, domādams ierakties gultā un gaidīt zem segas, tik ļoti bija auksts.

Pēkšņi nikna cīņa, soļu dunoņa, kritieni, apspiesti lāsti un gārdzieni. Sambiks un tie divi bija uzklupuši Goliatam un, kaut pārsvarā, nespēja savaldīt milzi, kura spēkus briesmas pavairoja desmitkārt. Krēslā bija dzirdama locekļu brakšķoņa un cīkstoņu aizžņaugtās elsas. Par laimi revolveris bija izkritis. Kabasa aizsmakusī balss sauca: «Virves, virves!», kamēr Dikā pasniedza Sambikam virvju saini, ko viņi ar apdomu bija sagādājuši. Tad sākās mežonīga rīcība ar kāju spērieniem, ar dūru triecieniem. Vispirms sasēja kājas, tad pierāva rokas pie sāniem, pēc tam taustīdami apvija visu ķermeni, gadījumam, ja tas mēģinātu lēkt augšā, un tinumu un mezglu bija tik daudz, ka vīrs bija ievīts ka tīkla, kura audi griezās miesa. Goliāts turpinaja kliegt. Dikā balss atkārtoja: «Aizdari savu rīkli!» Kliedzieni apklusa. Kabass tam vienkārši bija aizsējis muti ar vecu zilu kabatlakatu. Beidzot viņi atvilka elpu, Goliātu aiznesa kā 6aini uz virtuvi, kur noguldīja uz lielā galda blakus svecei.

—       Ak, šis netīrais prūsis! — lādējās Sambiks, pieri slaucīdams,

—  kādas pūles viņš mums sagādāja! Silvīn, iededziniet vēl vienu sveci, lai varam pilnībā šo nolādēto cūku apskatīt!

Ieplestām acīm bālajā sejā Silvīne piecēlās. Viņa neteica ne vārda, iededzināja otru sveci un nolika to Goliatam otrpus galvas;

viņš tagad, gaiši apgaismots, gulēja kā starp divām miroņsvecēm. Un viņu skatieni šai brīdī sastapās: viņš to lūdza izmisis, baiļu pārņemts, bet viņa, likās, to nesaprata, atkāpās līdz trauku skapim un palika tur stūrgalvīgā un saltā izskatā stāvam.

—   Neģēlis nokodis man puspirksta, — rūca Kabass, kuram asiņoja roka. — Par to man viņam kaut kas jāsadauza.

Viņš jau pacēla revolveri, ko bija paņēmis, bet Sambiks to atbruņoja.

—   Nē, nē, nedari muļķības… Mēs neesam nekādi laupītāji, mēs esam tiesneši… Vai dzirdi, nešķīstais prūsi, mēs tevi tiesāsim, un nebīsties, mēs atzīstam aizstāvības tiesības. Pats tu gan aizstāvēties nevarēsi. Ja noņemsim tev uzpurni, ar saviem kliedzieniem pārplēsīsi mums ausis. Bet es tev tūlīt došu advokatu un, proti, lielisku!

Viņš sameklēja trīs krēslus, nolika tos rindā un tā izveidoja, kā viņš teica, tribunālu; pats nostājās vidū, pa labi un pa kreisi viņa pavadoņi. Visi trīs apsēdās, tad viņš atkal piecēlās un runāja zobgalīgi un lēni, bet pamazām viņa balss pieauga un cēlās atriebības dusmās.

—   Esmu vienā un tai pašā laikā priekšsēdētājs un prokurors. Tas nav sevišķi pareizi, bet mums nav pietiekami ļaužu… Tātad, es tevi apvainoju par to, ka tu esi ieradies mūs Francijā izspiegot, atmaksādams ar visnekrietnāko nodevību to maizi, ko tu ēdi pie mūsu galda. Jo tu esi nelaimes pirmais cēlonis, tu, nodevējs, pēc Muaras kaujas tu bavariešus izvadīji līdz Bomonai, naktī, cauri Djelē mežiem. Vajadzēja būt šai apgabalā ilgi dzīvojušam, lai tā pazītu visšaurāko taku, un mēs esam pārliecināti, jo tu esi sastapts, kad vadīji artilēriju pa riebīga iiem ceļiem, kas bija pārvērtušies dubļu upēs, kur katram lielgabalam vajadzēja iejūgt astoņus zirgus. Apskatot šos ceļus, negribas ticēt un jājautā, kā vesels armijas korpuss varējis te cauri tikt… Bez tevis, bez tava nozieguma, ka tu pie mums izdzīvojies un tad mūs pārdevi, nebūtu noticis Bomonas pārsteigums, mēs nebūtu gājuši uz Sedanu, varbūt mēs jūs būtu sakāvuši… Un es nerunāšu par tavu riebīgo amatu, ko tu vēl arvien pildi, par nekaunību, ar kādu tu šeit ieradies, triumfēdams, uzrādīdams un likdams bailēs trīcēt nabaga ļaudīm… Tu esi viszemiskākais nelietis, es pieprasu nāves sodu.

Valdīja klusums. Viņš bija atkal apsēdies un piebilda:

—   Ieceļu, sava amata pilnvarots, tev par aizstāvi Dikā. Viņš ir bijis tiesas izpildītājs, bez savām kaislībām viņš būtu ticis ļoti tālu. Tu redzi, ka es tev nekā neliedzu un ka mēs esam laipni.

Goliāts, nevarēdams ne pirksta pakustināt, pagrieza acis pret savu improvizēto aizstāvi. Tikai acis viņam vēl bija dzīvas, karstas, lūguma pilnas acis zem bālās pieres, ko, nevērojot aukstumu, lieliem pilieniem slacīja baiļu sviedri.

—   Mani kungi, — sacīja Dikā pieceldamies, — mans klients tiešām ir vissmirdīgākais nelietis, un es neuzņemtos viņu aizstāvēt, ja man viņam par atvainojumu nebūtu jānorāda, ka viņi savā dzimtenē visi ir tādi. Paskatieties uz viņu, un jūs varēsiet no tā acīm vērot, ka viņš ir ļoti pārsteigts. Viņš savu noziegumu neaptver. Francijā mēs saviem spiegiem pieskaramies tikai ar pinceti, kamēr tur pie viņiem spiegošana ir ļoti godāta nodarbošanās, godājams veids, kā kalpot savai zemei. Es atļaušos, mani kungi, pat sacīt, ka viņiem varbūt taisnība. Mūsu augstsirdīgās jūtas mums dara godu, bet visļaunākais ir tas, ka tās mūs ir novedušas līdz sakāvei. Ja drīkstu tā izteikties, quos vult perdere Jupiter dementat… Jūs to novērtēsiet, kungi.

Un viņš apsēdās, kamēr Sambiks atsāka:

—   Un tu, Kabas, vai tev nekas nav sakāms pret vai par apsūdzēto?

—   Man jāsaka, — izsaucās provansietis, — ka mēs par daudz runājam, lai norēķinātos ar šo nelieti. Esmu savā dzīvē nepatikšanu piedzīvojis diezgan, bet man nav pa prātam, ka ar tiesas lietām jokojas, tas nenes labu. Uz nāvi! Uz nāvil

Sambiks svinīgi piecēlās.

—  Tātad jūsu abu spriedums ir… nāve?

—   Jā,’ jā! Nāve!

Krēslus atgrūda, viņš piegāja pie Goliātā un sacīja:

—   Spriedums ir pieņemts, tev jāmirst.

Abas sveces dega ar augstu liesmu kā miroņsveces, pa labi un pa kreisi no Goliātā ķēmīgi pārvērstās sejas. Lai sauktu pēc apžēlošanas, lai izkauktu vārdus, no kuriem viņš nosmaka, viņš lietoja tādu piepūli, ka zilais kabatlakats uz viņa mutes pārklājās ar putām, un briesmīgi bija redzēt cilvēku, kas piespiests klusēt, jau mēmu kā līķi, kas mira ar veselu paskaidrojumu un lūgumu plūsmu mutē.

Kabass pielādēja revolveri.

—   Vai sadragāt tam galvaskausu? — viņš jautāja.

—   Ak nē, nē! — izsaucās Sambiks, — viņš būtu par daudz apmierināts.

Un, atgriezies pie Goliātā, teica:

—   Tu neesi kareivis, tu nepelni goda aiziet ar lodi galvā… Nē! Tu mirsi kā nešķīsts cūka, spiegs, kas tu esi.

Viņš pagriezās un pieklājīgi lūdza:

—   Silvīn, ja es jūs neapgrūtinu, man vajadzētu kādu trauku.

Pa visu tiesas ainas laiku Silvīne nebija ne pakustējusies. Viņa

gaidīja ar sastingušu seju, kā nesamaņā, pilnīgi tai uzmācīgajai domai pakļauta, kas jau divas dienas viņu vajāja. Un, kad viņai prasīja trauku, viņa vienkārši paklausīja un nozuda uz brīdi pieliekamajā turpat blakus, lai atgrieztos ar lielu toveri, kurā viņa mazgāja Šarlo veļu.

—   Nolieciet to zem galda, blakus.

Viņa nolika, un, kad piecēlās, viņas acis atkal sastapās ar Goliātā acīm. Viņa skatienā bija pēdējā lūgšana, arī cilvēka sasliešanās, kurš negrib mirt. Bet šai mirklī Silvīnē nekas vairs nebija no sievietes, tikai griba redzēt šo nāvi, ko gaidīja kā atpestīšanu. Viņa atkal atkāpās līdz trauku skapim un tur palika.

Sambiks, atvilcis vaļā galda atvilktni, izņēma no turienes plato virtuves nazi, ar kuru grieza taukumus.

—   Tā kā tu esi cūka, es tevi kauju kā cūku.

Un viņš nesteidzās, aprunādamies ar Kabasu un Dikā, lai nokaušana notiktu pienācīgā veidā. Sākās pat ķilda, jo Kabass teica, ka viņa pusē, Provansā, cūkas kaujot ar galvu uz leju, kamēr Dikā sašutis pretojās, uzskatīdams šo metodi par mežonīgu un neērtu.

—   Pavirziet viņu pie pašas galda malas, pār toveri, lai nepaliek traipi.

Viņi to pavirzīja, un Sambiks stājās mierīgi un tīri pie darba. Ar vienu lielā naža griezienu viņš paršķēla rīkli. Tūlīt no pārgrieztām āderēm asinis sāka tecēt toverī, ar nelielu troksni kā strūklaka. Griezienu viņš bija labi aprēķinājis, tikai nedaudzi pilieni aizšļācās no sirds pukstiem. Ja arī nāve iestājās pamazām, tomēr ķermeni neredzēja raustāmies, jo virves bija stipras un ķermeņa nekustiba pilnīga. Neviena nodrebējiena, neviena gārdziena! Agonijai varēja sekot tikai pēc sejas, pēc šās šausmām izvagotās maskas, no kuras asinis aizplūda piliens pie piliena, āda zaudēja krāsu un kļuva balta kā drāna. Un arī acīs gaisa dzīvība. Tās kļuva neskaidras un izdzisa.

—   Klausieties, Silvīn, būs tomēr vajadzīgs sūklis!

Bet viņa neatbildēja. Neapzinātā kustībā rokas pār krūtīm sakrustojusi, kā pienaglota pie akmens klona, viņa stāvēja, un rīkli tai žņaudza kā dzelzs loks. Viņa skatījās. Un tad viņa pēkšņi ieraudzīja, ka arī Šarlo bija tur, viņas svārkos ieķēries. Bez šaubām, viņš bija pamodies, bija spējis atdarīt durvis, un neviens nebija pamanījis ziņkārīgā bērna soļus. Cik ilgi viņš jau te atradās, pa pusei aiz mātes svārkiem noslēpies? Arī viņš skatījās. Ar savām lielajām, zilajām acīm zem dzeltenajām krēpēm viņš vēroja, ka asinis plūda kā maza, sārta strūklaka un pamazām piepildīja toveri Varbūt tas viņam patika. Vai viņš no sākuma nebija sapratis? Vai vēlāk viņu bija skārusi kāda šausmu vēsma? Vai instinktivi bija nojautis visu to riebīgo, kam bija par liecinieku? Viņš iekliedzās pēkšņi kā izmisis.

—   Ak māmiņ, ak māmiņ, man bail, ved mani prom!

Un Silvīne saņēma kā grūdienu, kas lika viņai nodrebēt pie visām miesām. Tas bija par daudz, viņā notika sabrukums, šausmas beidzot aizslaucīja viņas spēku, šo aizrautību ar uzmācīgo domu, neatlaidīgo ideju, kas viņu turēja kājās jau divas dienas. Viņā atdzima sieviete, viņa izplūda asarās, ar ārprātīgu kustību viņa pacēla Šarlo, spieda satraukumā pie sirds. Un viņa glābās ar bērnu, šausmu pilnā jonī, neredzēdama un nedzirdēdama, juzdama vēl tikai dziņu pazust vienalga kur, kaut vai pirmajā bedrē, kurā iekritīs.

Šai mirkli Zans nolēma klusi pavērt savas durvis. Kaut gan viņš neuztraucās par trokšņiem mājās, viņš tomēr beigās bija pārsteigts par nākšanu un iešanu un skaļām balsīm, kuras dzirdēja. Un pie viņa, viņa klusajā istabā, Silvīne nokrita zemē, ar vaļējiem matiem, raudādama, tādas izmisuma lēkmes kratīta, ka viņš viņas aprautos, kā starp zobiem nogrieztos vārdus no sākuma nesaprata. Viņa atkārtoja bez rimas kādu kustību, it kā no kādas briesmīgas vizijas vairīdamās. Beidzot viņš saprata, savukārt redzēja slazdu, nokaušanu, stāvošo māti ar mazo, kas ieķēries viņas svārkos, iepretim tēvam ar pārgrieztu rīkli, kura asinis notecēja; viņš stāvēja kā sastindzis, viņa zemnieka un kareivja sirds svaidījās šausmās. Ak karš, riebīgais karš, kas pārvērta visus šos nabaga cilvēkus niknos zvēros, kas sēja briesmīgo naidu, dēlu ar tēva asinīm apšļākdams, lai uzglabātu ķildas starp rasēm, dēls lai uzaugtu naidā pret sava tēva ģinti, kuru varbūt kādreiz ies izdeldēt! Noziedzīga sēkla briesmīgai pļaujai!

Atkritusi uz krēsla, ar kaislīgiem skūpstiem pārklādama Šarlo, kas raudāja pie viņas krūtīm, Silvīne bez gala atkārtoja vienus un tos pašus vārdus, savas asiņojošās sirds kliedzienu.

—   Ak mans nabaga mazais, tagad vairs neteiks, ka tu esi prūsis! Ak mans nabaga mazais, tagad vairs neteiks, ka tu esi prūsis!

Patlaban virtuvē bija ienācis vecais Fušārs. Viņš bija pieklaudzinājis kā saimnieks, un viņam bija nolēmuši atdarīt. Un tiešām, viņam bija ne visai patīkams pārsteigums, atrodot šo mironi uz galda, ar asinīm pilnu toveri zem tā. Dabiski, ka ar savu nepacietīgo raksturu viņš sadusmojās.

—   Sakiet, jūs, neliešu ģints, kas jūs esat, vai nevarējāt jūs 6avas cūcības kaut kur ārā nokārtot? Hm! Jūs laikam turat manu māju par mēslu kaudzi, ja nākat ar līdzīgiem paņēmieniem manas mēbeles notašķīt?

Kad Sambiks atvainojās un paskaidroja, kā lietas notikušas, baiļu pārņemts un vēl jo vairāk uztraukts, vecais turpināja:

—   Un ko jūs gribat, lai es iesāku ar jūsu mironi? Domājat, ka tas ir pieklājīgi, pakārt kādam kaklā mironi, kā jūs to darāt, nemaz neprasīdami, ko viņš ar to iesāks?… Pieņemsim, ka ienāk kāda prūšu patruļa, tad esmu beigts. Jums tas nekas, jūs nejautājat, vai es pie tam savu ādu nepametu… Nu labi, velns lai jūs parauj, ja jūs savu mironi tūlīt neaiznesīsiet, jums būs darīšana ar mani! Vai dzirdat, ņemiet to aiz galvas, aiz ķetnām, kur gribat, bet lai nevelkas gar zemi un ka te pēc trim minūtēm nepaliek ne mata.

Beidzot Sambiks dabūja no Fušāra tēva maisu, kaut arī viņa sirds asiņoja, ka vēl kas jādod projām. Viņš izmeklēja vissliktāko maisu, teikdams, ka caurs maiss prūsim vēl pārāk labs. Bet Kabasam un Dikā bija vislielākās pūles pasaulē, lai Goliātu iedabūtu šai maisā iekšā: ķermenis bija pārāk resns un garš, un kājas karājās ārā. Tad viņi iznesa to ārā un iekrāva ķerrā, kas bija domāta maizes vešanai.

—   Es jums dodu goda vārdu, — paziņoja Sambiks, — ka mēs to iemetīsim Māsā!

—   Par visām lietām, — piekodināja Fušārs, — piesieniet tam divus krietnus akmeņus pie ķetnām, lai nelietis neuzpeld!

Un ļoti tumšā nakti pa bālo sniegu aizgāja mazais bēru gājiens un nozuda bez kāda trokšņa, ķerrai klusu sūdzoties.

Sambiks zvērēja pie sava tēva galvas, ka viņš piekāris gan divus krietnus akmeņus pie ķetnām. Tomēr ķermenis uzpeldēja, prūši to atrada trīs dienas vēlāk Pon-Možī, upes lielās zālēs; un viņu niknums bija ārkārtīgs, kad viņi izvilka no maisa mironi, kas bija nokauts kā cūka. Bija briesmīgi draudi, spaidi, izmeklēšana. Bez šaubām, daži iedzīvotāji bija par daudz izrunājušies, jo kādu vakaru arestēja Remijī ciema meru un Fušāra tēvu, apcietinot viņus kā tādus, kas atrodoties labās attiecībās ar brīvstrēlniekiem, šās slepkavības izdarītājiem. Un Fušāra tēva stāja šais kritiskajos apstākļos, ar viņa zemnieka neaizrautību, kurš zina, ka neuzvarams spēks ir miers un klusums, tiešām bija jauka.

Viņš gāja līdzi bez bailēm, pat neprasīdams paskaidrojumus. Gan jau redzēs. Apkārtnē klusu melsa, ka viņš no prūšiem izvilcis daudz naudas, veselus maisus ar ekijiem, ierakdams tos kaut kur zemē, kad maiss piepildījies.

Kad Henriete visu šo lielu uzzināja, viņa briesmīgi uztraucās. Baidīdamies kaitēt savam saimniekam, Zans atkal gribēja aiziet, kaut arī ārsts atrada, ka viņš vēl par vārgu; un viņa uzstājās, ka viņam vēl kādas pāris nedēļas jāpaliek, juzdama divkāršas skumjas, domādama par nepieciešamo, drīzo šķiršanos. Fušāra tēvu arestējot, Zans bija varējis izglābties, tikai noslēpjoties šķūnī; bet vai viņam nedraudēja briesmas tikt arestētam kuru katru brīdi iespējamo jauno kratīšanu reizē? Bez tam viņa drebēja arī par tēvoča likteni. Tā viņa nolēma kādu rītu iet uz Sedanu apmeklēt Delaherša ģimeni, pie kuras, kā apgalvoja, mitinājās kāds ļoti iespaidīgs prūšu virsnieks.

—   Silvīn, — sacīja viņa aizejot, — kopiet labi mūsu slimo, sniedziet tam viņa viru pusdienā un zāles pulksten četros!

Nodevusies savam parastajam darbam, kalpone bija atkal drosmīga un padevīga sieviete, kas tagad, saimnieka prombūtnes laikā, vadīja saimniecību, kamēr Šarlo smiedamies lēkāja ap viņu.

—   Neraizējieties, kundze, viņam nekā netrūks. Es jau esmu šeit, lai viņu lutinātu.

VI

Sedanā, Makā ielā, Delaherša mājā, pēc kaujas un kapitulacijas briesmīgajiem satricinājumiem, dzīve bija atsākusi savu parasto gaitu, un kopš tepat jau četriem mēnešiem diena sekoja dienai prūšu okupacijas drūmajā nospiestībā.

Bet kāds plašo fabrikas ēku stūris palika atsevišķs un slēgts, it kā neapdzīvots: tā bija telpa ar logu uz ielu, aiz Delaherša kunga istabām, kuru vienmēr vēl apdzīvoja pulkvedis de Vineijs. Kamēr citi logi atvērās, ielaizdami ielas kustības un dzīves troksni, šās telpas logi ar saviem pastāvīgi aizvērtajiem vasaras slēģiem likās kā miruši. Pulkvedis bija sūdzējies par savām acīm, kuru sāpes, kā viņš teica, no spilgtās gaismas paasinoties; un nebija zināms, vai tas taisnība vai nē, tikai dienu un nakti viņa istabā dega lampa, lai viņš būtu apmierināts. Divus garus mēnešus viņam bija jāpaliek gultā, kaut arī majors Burošs bija atradis tikai potītes kaula plīsumu; tomēr brūce nedzija un iestājās dažādi sarežģījumi. Tagad viņš jau varēja atstāt gultu un piecelties, bet bija tādā morālā nospiestībā, kādas neno

teicamas, neatlaidīgas slimības pārņemts, ka pavadīja savas dienas guļamkrēslā kamina ugunskura priekšā. Viņš novājēja, kļuva kā ēna, kaut gan ārsts, kas viņu kopa un visu to pārsteigts vēroja, nevarēja atrast kādu vainu, kādu cēloni šai pamazītējai atmiršanai. Viņš dzisa kā liesma.

Vecā Delaherša kundze bija visu dienu pēc pilsētas ieņemšanas ar viņu ieslēgusies. Bez šaubām, viņi bija dažos vārdos reizi pa visām reizēm norunājuši nodalīties kopā šai istabā, kamēr prūši mitināsies mājā. Daudzi te bija pavadījuši divas vai trīs naktis, kāds kapteinis, Gartlaubena kungs, dzīvoja te, pastāvīgi. Tomēr ne pulkvedis, ne vecā kundze šīs lietas nekad vairs nepārrunāja. Nevērojot savus septiņdesmit astoņus gadus, viņa cēlās mazā gaismiņā un novietojās atzveltnes krēslā kamina otrā pusē iepretim savam draugam un nekustīgā lampas gaismā sāka adīt zeķes nabadzīgiem bērniem, kamēr viņš stingri raudzījās ugunī, nekad nekā nedarīja un, arvien vairāk sastingdams, likās, dzīvoja un mira, kādu domu domādams. Dienas laikā viņi noteikti neapmainījās ne divdesmit vārdiem. Katrreiz, kad viņai, kas staigāja pa māju, negribot paspruka kāda jauna ziņa par notikumiem ārpusē, viņš viņu bija ar rokas mājienu pārtraucis, un tādā kārtā šeit vairs neiekļuva nekas no ārienes dzīves, nekas par Parīzes aplenkumu, par zaudētām kaujām pie Luaras, par okupacijas laika ikdienas raizēm. Bet šai labprātīgajā kapā pulkvedis veltīgi atsacījās no dienas gaismas, aizbāza abas ausis, visa briesmīgā nelaime, visas nāvīgās sēras iezagās pa plaisām ar gaisu, ko viņš elpoja, jo stundu pēc stundas kā saindēts viņš arvien ātrāk tuvojās nāvei.

Ārā gaišā dienā Delaheršs, dzīves prasību dzīts, tai laikā mēģināja atvērt rūpnīcu, tomēr bija spējis atjaunot tikai dažas austuves, jo strādnieki un pasūtītāji bija izklīduši. Lai piepildītu savas skumīgās bezdarbības stundas, viņš bija nodomājis uzņemt pilnībā savas rūpnīcas inventāru un tā noskaidrot dažus uzlabojumus, par kuriem viņš jau sen bija sapņojis. Lai palīdzētu šai darbā, viņam bija pie rokas kāds jauns cilvēks, kāda viņa klienta dēls, kas bija pie viņa atradis patvērumu kaujas dienā. Edmonds Lagards biia uzaudzis Pasī kvartalā Parīzē, sava tēva mazajā modes preču veikalā; kā piektās ierindas pulka seržants, tikko divdesmit trīs gadus vecs, kaut gan* likās, ka viņam tikai astoņpadsmit, viņš bija tik varonīgi un ar tādu niknumu kāvies, ka bija ienācis pilsētā ap pulksten pieciem ar ievainotu kreiso roku, ko bija ķērusi viena no pēdējām lodēm pie Menilas vārtiem; un, kad ievainotos evakuēja no Delaherša šķūņiem, rūpnieks aiz

labsirdības viņu paturēja pie sevis. Tādā kārtā Edmonds piederēja ģimenei, dzīvoja ar to kopā, ēda, dzēra un, tagad jau izveseļojies, kalpoja vadmalas fabrikantam par rakstvedi, nogaidīdams, kamēr varēs atgriezties Parīzē. Pateicoties rūpnieka protekcijai un formalajam solījumam nebēgt, prūšu valdības iestādes lika viņu mierā. Viņš bija gaišmatis, zilām acīm, skaists kā sieviete, pie tam tik maigi kautrīgs, ka sarka pie katra vārda. Māte bija viņu ■uzaudzinājusi, uzupurējusies viņa labā, maksādama par viņa studiju gadiem no savas šaurās tirdzniecības ienākumiem. Un viņš dievināja Parīzi un Zilbertas klātienē kaislīgi nožēloja, ka nevar turp atgriezties, šis ievainotais cherubs, kuru jaunā sieviete bija kopusi kā biedru.

Beidzot mājas iemītnieku skaits pieauga par vienu jaunu viesi, Gartlaubena kungu, zemessargu kapteini, kura pulks bija Sedanā stājies ierindas karaspēka vietā. Ar visu savu nenozīmīgo dienesta pakāpi, viņš te bija iespaidīgs vīrs, jo viņa tēvocis bija Reimsā ģenerālgubernators, kuram bija neierobežota vara pār visu šo apgabalu. Arī viņš lepojās ar to, ka mīlot Parīzi, esot tur dzīvojis un turienes pieklājība un smalkās paražas viņam neesot svešas; un tiešām viņš izlikās labi audzināts un korekts vīrs, slēpdams zem savas ārienes savu iedzimto rupjumu. Mūžīgi uniformā iespīlējies, viņš bija liels un resns, noliedza savu vecumu, izmisis par saviem četrdesmit pieciem gadiem. Ja bijis viņam vairāk prāta, viņš varētu kļūt bīstams, bet viņa pārmērīgā iedomība viņu padarīja nepārtraukti pašapmierinātu, jo nekad viņš nebūtu ticējis, ka par viņu var pasmieties.

Vēlāk viņš kļuva par Delaherša patiesu glābēju. Bet pirmajā laikā, pēc kapitulaeijas, kādas nožēlojamas dienas! Vācu kareivju ieņemtā un pārpludinātā Sedana trīcēja bailēs no izlaupīšanas. Tad uzvarētājs karaspēks aizplūda uz Senas ieleju, palika tikai garnizons, un pilsēta nogrima kapsētas mierā un klusumā: mājas pastāvīgi bija aizdarītas, veikali slēgti, ielas, krēslai sākoties, tukšas, dzirdami bija tikai sargkareivju smagie soļi un skarbās balsis. Nepienāca vairs neviena avize, neviena vēstule. Visi bija kā aiz cietuma mūriem, pēkšņi nogriezti no ārpasaules, neziņā un bailēs no jaunām nelaimēm, kuras juta tuvojamies. Lai posts būtu pilnīgs, draudēja bads. Kādu rītu, kad pamodās, nebija ne maizes, ne gaļas; zeme bija izpostīta, kā siseņu bara uzlidojumā nograuzta, kamēr te jau kādu nedēļu simtiem tūkstošiem vīru gāja pāri kā pārplūdis vilnis. Pilsētai pārtika bija vēl tikai divām dienām un bija jāgriežas pie Beļģijas; viss tagad pienāca no šās kaimiņu zemes pāri vaļējai robežai, no kuras muitas iestādes, aizrautas katastrofā Ildzi, bija nozudušas. Sākās pastāvīgas sadursmes, katru rītu norisinājās cīņa starp prūšu komandantūru apakšprefekturā un municipālo padomi, kas savas sēdes Pilsētas valdes namā noturēja nepārtraukti. Pēdējā varonīgi pretojās savā administrativā rīcībā, apstrīdēja, piekāpdamās tikai soli pa solim, kamēr iedzīvotāji smaka zem ienaidnieka vienmēr pieaugošajām prasībām un pārāk biežām un nedibinātām rekvizijām.

No sākuma Delaheršs daudz cieta no kareivjiem un virsniekiem, kuriem viņam bija jādod dzīvoklis. Visas tautības gāja caur namu, tā sakot, ar pīpi zobos. Dienu no dienas pilsētā negaidot iebruka divi var trīs tūkstoši vīru, kājnieki, jātnieki, artileristi, un, kaut šiem jaudīm bija tikai tiesība uz pajumti un siltumu, bieži vajadzēja skriet gādāt pārtiku. Istabas, kurās tie uzturējās, palika riebīgā nekārtībā. Virsnieki bieži atgriezās iereibuši un kļuva vēl nepanesamāki par saviem kareivjiem. Tomēr disciplīna viņus pavēlīgi savaldīja, tā ka varas darbi un laupīšanas bija reti. Visā Sedanā minēja tikai divus sieviešu izvarošanas gadījumus. Tikai vēlāk, kad Parīze izrādīja pretestību, viņi bargi lika just savu valdonību, izmisuši redzot, ka cīņa ievelkas garumā, uztraukti par provinces izturēšanos, pastāvīgi baidīdamies no masu sacelšanās, no partizanu kara, ko viņiem pieteica brīvstrēlnieki.

Pie Delaherša bija mitinājies kāds kirasieru rotmistrs, kas gulēja ar zābakiem kājās un aizbraucot pameta savu istabu pilnu netīrumiem līdz pat kaminam. Septembra otrā pusē, kādā vakarā, kad lija kā ūdensplūdu laikā, pie viņa apmetās kapteinis Gartlaubens. Pirmā stunda bija diezgan skarba. Viņš runāja skaļi, pieprasīja vislabāko istabu, žvadzināja ar savu zobenu pa kāpnēm. Bet, ieraudzījis Zilbertu, kļuva pieklājīgs, ieslēdzās, staigāja ar sastingušu seju un pieklājīgi sveicināja. Viņam visi ļoti glaimoja, jo zināja, ka viena viņa vārda pulkvedim, kurš komandēja Sedanu, pietika, lai mīkstinātu rekviziciju vai atbrīvotu kādu cilvēku. Nesen viņa tēvocis, Reimsas ģenerālgubernators, bija izdevis kādu salti nežēlīgu uzsaukumu, izsludinādams kara stāvokļa ievešanu, kas apdraudēja ar nāves sodu katru, kurš kalpo ienaidniekam vai nu kā spiegs, vai maldinot vācu karaspēka daļas, kuras uzņēmies izvadīt, vai arī iznīcinot tiltus un lielgabalus, maitājot telegrāfā vadus un dzelzceļus. Ienaidnieks taču bija paši franči; un iedzīvotāju sirdis pukstēja naidā, lasot lielo, balto plakatu pie apakšprefekturas durvīm, kas viņu bēdas un cerības uzskatīja par viņu noziegumu. Bija jau tik nežēlīgi dzirdēt par vācu uzvarām, noklausoties garnizonu «urā» saucienos. Tā katra diena tinās sēru drānās, kareivji iededzināja gaišas ugunis un dziedāja un dzēra cauru nakti, kamēr iedzīvotāji, kas turpmāk bija spiesti jau pulksten deviņos atgriezties mājās, klausījās savās neapgaismotās istabās, neziņas un bai|u mākti, gaidīja kādu jaunu nelaimi. Tādos apstākļos, ap oktobra vidu, Gartlaubena kungs pirmo reizi parādīja zināmu smalkjūtību. Kopš rīta Sedana bija kā atdzimusi cerībā, jo klīda baumas par kādu lielu panākumu: Luaras armija ejot atbrīvot Parīzi. Bet cik reižu jau vislabākās ziņas nebija pārvērtušās nelaimes vēstnešos! Un tiešām, vakarā jau zināja, ka bavariešu armija ieņēmusi Orleanu. Makā ielā, kādā namā iepretim fabrikai, kareivji kliedza tik skaļi, ka kapteinis, redzēdams Ziibertu ļoti satrauktu, pats aizgāja tos apklusināt, pats uzskatīdams šādu kņadu par nepiemērotu.

Pagāja mēnesis, un Gartlaubena kungam bija izdevība izdarīt dažus mazus pakalpojumus. Prūšu valdības pārstāvji bija no jauna pārkārtojuši administrativo pārvaldi, iecēla vācu apakšprefektu, kas tomēr netraucēja spaidus turpināt, kaut ari pēdējais izrādījās puslīdz saprātīgs. Viena no grūtībām, kas visbiežāk radās starp komandantūru un municipālo padomi, bija satiksmes līdzekļu rekvizicija; un kādu rītu izcēlās vesels tracis, kad Delaheršs nebija varējis nosūtīt uz apakšprefekturu savu diviem zirgiem aizjūgto kalešu; meru uz laiku arestēja, pats Delaheršs tam būtu sekojis uz citadeli, ja nebijis Gartlaubena kungs, kas lielās dusmas nomierināja ar vienkāršu demaršu. Citreiz pēc viņa iejaukšanās piekrita atlikt maksājumu pilsētai, kas bija nosodīta ar trīsdesmit tūkstošiem soda naudas par to, ka it kā nokavēts atjaunot Viletas tiltu, ko paši prūši bija izpostījuši; tā bija bēdu lieta, kas noveda Sedanu līdz nabadzībai un uztrauca. Bet sevišķi pēc Mecas kapitulacijas Delaheršs bija savam viesim patiesu atzinību parādā. Briesmīgā ziņa pārsteidza iedzīvotājus kā zibens spēriens, iznīcinādama viņu pēdējās cerības; sākot ar nākamo nedēļu, sākās atkal postošie karaspēka caurgājieni; ļaužu straume, kas plūda lejup no Mecas, prinča Fridricha Kārļa armija, kas virzījās uz Luāru, Manteifeļa armija, ceļā uz Amjēnu un Ruanu, citi korpusi, kas gāja pastiprināt aplenkuma karaspēku pie Parīzes. Vairākas dienas mājas bija kareivju pārpildītas, maiznīcas un gaļas pārdotavas bija kā izslaucītas līdz pēdējai druskai, līdz pēdējam kaulam, ielas bruģis uzglabāja 6viedru smaku kā pēc lielu pārvietojamu ganāmpulku caurgājiena. Tikai vienīgi rūpnīca Makā ielā necieta no šā cilvēcisko lopu uzplūduma; draudzīgas rokas aizsargāta, tā vienkārši tika norīkota dažu labi audzinātu vadoņu mājvietai.

Tad beidzot Delaheršs atmeta savu vēso izturēšanos. Buržuazās ģimenes bija ieslēgušās dziļi savās istabās, izvairīdamās no katras satiksmes ar virsniekiem, kas pie viņiem dzīvoja. Bet viņš, ierosināts no savas pastāvīgās dziņas r.unāt, patikt, baudīt dzīvi, ļoti cieta savā sapīkušā uzvarētā lomā. Viņa lielā, klusā, saltā māja, kur katrs dzīvoja atsevišķi, sastindzis naidā, viņam smagi spieda plecus. Tāpēc viņš iesāka ar to, ka kādu dienu apturēja Gartlaubena kungu kāpnēs, lai viņam pateiktos par pakalpojumiem. Un maz pamazām kļuva par paražu, ka satiekoties abi vīri apmainījās dažiem vārdiem; tādā kārtā kādu vakaru prūšu kapteinis jau sēdēja fabrikanta kabinetā, stūrī pie kamina, kur dega varenas ozola šķilas, un, cigāru kūpinādams, draudzīgi tērzēja par pēdējiem notikumiem. Pirmās divi nedēļas Zilberta nerādījās, viņš izlikās, ka nekā nezinātu par viņas esamību, kaut arī pie mazākā trokšņa žigli pacēla acis uz blakusistabas durvju pusi. Likās, ka viņš vēlētos likt aizmirst savu uzvarētāja stāvokli; izteica brīvus uzskatus bez aizspriedumiem, jokojās labprat par dažām rekvizicijām, kur bija ko pasmieties. Tā kādu dienu, kad bija rekvizēts kāds zārks un kāda bandaža, tas viņu ļoti smīdināja. Bet, kas bija sakarā ar akmeņoglēm, eļļu, pienu, cukuru, sviestu, maizi, gaļu, ar drēbēm, krāsnīm, lampām, beidzot, ar visu, kas ēdams un nepieciešams ikdienas dzīvē, par to viņš varēja tikai plecus paraustīt: mans dievs, ko jūs vēlaties? Tas, bez šaubām, apgrūtināja, viņš pieļāva pat, ka prasīts tiek pārmērīgi, tomēr tas bija karš, ienaidnieku zemē vajadzēja dzīvot. Delaheršs, kuru kaitināja šīs nebeidzamās rekvizicijas, ieturēja savu atklāto sarunas veidu un pārrunāja par tām katru vakaru, it kā pārbaudītu savas virtuves grāmatu. Tomēr tikai vienreiz viņi nonāca līdz straujākai vārdu maiņai, pārrunājot miljona kontribūciju, ko Reteles prūšu prefekts bija uzlicis Ardenu departamentam, it kā lai atlīdzinātu zaudējumus, kas Vācijai cēlušies no franču karakuģiem un Francijā dzīvojošo vāciešu izdzīšanas. Pēc sadalījuma Sedanai bija jānomaksā četrdesmit divi tūkstoši franku. Un viņš nopūlējās, lai liktu savam viesim saprast, ka tas nav taisnīgi, ka pilsēta atrodas īpatnējā stāvoklī, ka tā jau pārāk cietusi, lai to vēl tik smagi skartu. Pie tam pēc tādas izskaidrošanās abi šķīrās vēl vairāk tuvināti, vienam bija patīkami, ka dabūjis izrunāties, prūsis, bija apmierināts, ka pierādījis īstu parīziešu pieklājību.

Kādu vakaru ienāca Zilberta ar jautru vieglprātību sejā. Viņa apstājās, izlikdamās pārsteigta. Gartlaubena kungs piecēlās un godprātīgi gandrīz tūlīt aizgāja. Bet nākamajā dienā viņš atrada

Zilbertu jau istabā un ieņēma savu vietu kamina stūrī pie uguns. Tā sākās jaukie vakari, kurus pavadīja darba kabinetā un nevis salonā, kas ienesa kādu smalku niansi. Pat vēlāk, kad jaunā sieviete bija mierā savam viesim atskaņot muziķu, ko tas mīlēja, viņa viena pati iegāja tuvējā salonā, durvis vienkārši vaļā pamezdama. Šai bargajā ziemā vecie Ardenu ozoli augstā kamina dibenā dega gaišām liesmām, ap pulksten desmitiem dzēra tasi tējas, tērzēja patīkamajā plašās istabas siltumā. Un Gartlaubena kungs bija, redzams, neprātīgi iemīlējies šai jaunajā, smaidīgajā sievietē, kas ar viņu lakstojās, tāpat kā kādreiz bija darījusi Sarlvilā ar kapteiņa Boduēna draugiem. Viņš sāka arvien lielāku rūpību pievērst savai ārienei, likās pārspīlēti pieklājīgs, apmierinājās ar vismazāko laipnību, norūpējies tikai par to, lai viņu neturētu par mežoni, par rupju zaldātu, kas vajā 6ievietes.

Un tā dzīve tumšajā mājā Makā ielā dalījās. Kamēr pie galda Edmonds ar savu skaisto ievainota cheruba seju atbildēja ar vienzilbīgiem vārdiem uz Delaherša nepārtrauktām valodām, nosarkdams, kad Zilberta viņu lūdza pasniegt sāli, kamēr vakaros Gartlaubena kungs ar sapņainu skatienu, sēdēdams darba kabinetā, noklausījās kādā Mocarta sonatā, ko jaunā sieviete viņam atskaņoja salonā, tikmēr blakusistabā, kur dzīvoja pulkvedis de Vineijs un vecā Delaherša kundze, viss palika klusu, vasaras slēģi bija aizdarīti, pastāvīgi dega lampa kā kapā, ko apgaismo miroņsvece. Decembris pilsētu bija pārklājis ar sniegu, lielā aukstumā sastinga bezcerīgās vēstis. Pēc ģeneraļa Dikro zaudētās kaujas pie Šampiņjī, pēc Orleanas zaudēšanas palika tikai tumša cerība, proti, ka Francijas zeme pārvēršas par zemi atriebēju, kas izdeldē un aprij savus uzvarētājus. Lai krīt sniegs vēl biezākām pārslām, lai augsne plaisā, sala kosta, un lai visa Vācija te atrastu savu kapu! Un kādas jaunas bailes sažņaudza vecās Delaherša kundzes sirdi. Kādā naktī, kad viņas dēls nebija mājās, jo bija izsaukts darīšanās uz Beļģiju, iedama gar Zilbertas istabu, viņa dzirdēja klusas balsis, apspiestus 6kūpstus, kuros iejaucās smiekli. Pārsteigta viņa bija iegājusi savā istabā, šausmas par negodu, ko nojauta: tas nevarēja būt neviens cits kā prūsis; viņai likās, ka starp Zilbertu un viņu jau pamanīja saprašanās zīmes, un viņa bija no kauna kā satriekta. Ak šī sieviete, kuru dēls pret viņas gribu bija ievedis šai mājā, šī baudkārā sieviete, kurai viņa jau reizi bija piedevusi, neteikdama nekā pēc kapteiņa Boduēna nāves! Un tas atkārtojās, .un šoreiz tā bija visļaunākā neķītrība! Ko viņai bija darīt? Šādas negantības nedrīkstēja zem viņas jumta turpināties. Vientulības skumjas, kurās viņa dzīvoja, ar to pieauga, viņai bija briesmīgas iekšķīgas cīņas dienas. Kad šais dienās viņa iegāja pie pulkveža vēl drūmāka un stundām klusēja asaru pilnām acīm, to uzlūkodams, viņš iedomājās, ka Francija pieredzējusi vēl kādu sakāvi vairāk.

Tas bija tai laikā, kad Henriete kādu rītu pēkšņi ieradās Makā ielā, lai Delaheršus ieinteresētu par tēvoča Fušara likteni. Viņa bija dzirdējusi runājam ar smaidiem par visvareno Zilbertas ietekmi uz Gartlaubena kungu. Tāpēc viņa jutās drusku neērti Delaherša kundzes priekšā, kuru tā kāpnēs, kad gāja pie pulkveža, satika pirmo un kurai turēja par nepieciešamu paskaidrot sava apmeklējuma nolūku.

—   Ak kundze, ja jūs būtu tik laipna man palīdzēti… Mans tēvocis atrodas briesmīgā stāvoklī, runā, ka viņu sūtīšot uz Vāciju.

Vecā kundze, kura viņu mīlēja, atmeta ar dusmām:

—  Ak mans dārgais bērns, es tur nekā nevaru… Pie manis nevar griezties…

Tad viņa piebilda, nevērojot, ka redzēja Henrieti satrauktu:

—   Jūs nākat ļoti neizdevīgā brīdī, mans dēls aizbrauc šovakar uz Briseli… Bez tam viņam tāpat kā man nav nekādas varas. Griezieties tāpēc pie manas vedeklas, viņa spēj visu.

Un viņa atstāja Henrieti mulsu, pārliecinātu, ka iejaukusies ģimenes drāmā. No vakardienas Delaherša kundze bija nolēmusi visu pasacīt dēlam, pirms viņš aizceļos uz Beļģiju, kur viņam bija jānoslēdz svarīgs līgums par ogļu piegādi, lai laistu darbā savas rūpnīcas austuves. Nekad viņa nepieļaus, ka neķītrība atjaunojas turpat viņai blakus dēla jaunās prombūtnes laikā. Viņa nogaidīja tikai, lai pārliecinātos, ka viņš savu aizceļojumu nav pārlicis uz kādu citu dienu, kā viņš to jau kādu nedēļu darīja. Tas nozīmētu ģimenes sabrukumu, prūsis tiktu padzīts, 6ieva iztrenkta uz ielas, viņas vārds nozaimots, izlikts pie sienas, kā tas bija piedraudēts katrai francūzietei, kas atdosies vācietim.

Kad Zilberta ieraudzīja Henrieti, viņa priekā iesaucās:

—   Ak, cik es esmu laimīga, tevi redzot! Man liekas, ka tas jau tik sen, kopš neesmu tevi redzējusi, un šai nekrietnajā laikā cilvēks noveco tik ātri!

Viņa to ievilka savā istabā, nosēdināja guļamkrēslā, pieglaudās tai klāt.

—   Jā, tu brokastosi ar mums, bet vispirms patērzēsim. Tev, laikam, man daudz kas sakāms! … Zinu, ka tev nav zinu par tavu brāli. Hm! Nabaga Moriss, kā es viņu nožēloju tai Parīzē, bez gāzes, bez malkas, varbūt bez maizes!… Un tas puisis,

kuru tu kop, tava brāļa draugs? Tu redzi, man jau par viņu izpļāpāts… Vai tu viņa dēļ esi atnākusi?

Henriete vilcinājās ar atbildi, liela iekšēja apjukuma pārņemta. Vai tiešām viņa galu galā nebija nākusi Zana dēļ, lai būtu pārliecināta, ka pēc tēvoča atbrīvošanas viņai dārgais slimnieks netiks traucēts? Dzirdēdama Zilbertu par to runājam, viņa apmulsa un neiedrošinājās vairs pasacīt sava apmeklējuma īsto cēloni; sirdsapziņa viņai tagad pārmeta, pretodamās izlietot Zilbertas, kā viņai likās, aizdomīgo ietekmi savā labā.

—   Tātad, — atkārtoja Zilberta ar šķelmīgu skatienu, — tu atnāci pie mums šā puiša labā?

Un, kad Henriete, nonākusi strupceļā, beidzot ierunājās par Fušāra tēva arestu, Zilberta piebilda:

—   Bet pareizi! Kāda es nesapraša! Vēl šorīt taču es par to runāju! … Ak mana mīļā, iabi, ka tu atnāci, tūlīt jāstājas pie tava tēvoča lietas kārtošanas, tūlīt, tāpēc ka pēdējās ziņas, kas man ienākušas, nav labvēlīgas. Viņi grib rādīt savas stingrības piemēru.

—   Jā, es par jums domāju, — turpināja Henriete nedrošā balsī. — Domāju, ka tu man dosi labu padomu, varbūt varēsi ko

darīt…

Jaunā sieviete sāka jautri smieties.

—   Tu gan esi muļķīte, es tavu tēvoci likšu atbrīvot trīs dienu laikā!… Tātad tev nav sacīts, ka manā mājā ir prūšu kapteinis, kas dara visu, ko es vēlos?… Tu saproti, mana dārga, viņš nevar man nekā noraidīt!

Un viņa smējās vēl skaļāk, vienkārši nekā nedomādama savā koķetes uzvaras sajūtā, turēdama savas draudzenes abas rokas, viņa to glāstīja, bet tā nevarēja atrast pateicības vārdus, nelabā nojautā, baiļu mocīta, ka tā varētu būt atzīšanās. Un tomēr, kāda līksme, kāda jautrība un svaigums!

—  Ļauj man rīkoties, un es tevi šovakar atlaidīšu uz mājām apmierinātu.

Kad Henriete iegāja ēdamistabā, viņu ar savu maigo skaistumu pārsteidza Edmonds, kuru viņa nepazina. Viņš to iepriecināja kā jauks priekšmets. Vai tas bija iespējams, ka šis puisis kāvies un ka viņam iedrošinājušies sadragāt roku? Leģenda par tā lielo drošsirdību galīgi padarīja to jauku, un Delaheršs, saņemdams Henrieti ar priecīgu skatienu kā cilvēks, kas laimīgs, redzot pie sevis kādu jaunu seju, visu laiku, kamēr pasniedza kotletes un kartupeļus «mundieri», neaprima slavēt savu sekretaru, kas bija tikpat žigls un labi audzināts, cik skaists. Brokastīm četratā patīkamā, siltā ēdamistabā bija maigi intims raksturs.

—   Un jūs esat atnākusi, lai mūs ieinteresētu par Fušāra tēva lietu? — atsāka fabrikants. — Cik man ļoti nepatīkami, ka esmu šovakar spiests aizbraukt… Bet mana sieva jums visu nokārtos, viņa ir neatvairāma, viņa sasniedz visu, ko grib.

Viņš smējās, runāja par visām šīm lietām pilnīgi omulīgi, viņam vienkārši glaimoja šī vara, ar kuru viņš pat lepojās. Tad viņš strauji piebilda:

—   Jā, mana mīļā, vai Edmonds tev neteica par savu atradumu?

—   Nē, par kādu atradumu? — jautāja Zilberta, pievērsdama jaunajam seržantam savas skaistās, glāstošās acis.

Bet viņš nosarka kā aiz pārmērīgas patikas katrreiz, kad kāda sieviete viņu tamlīdzīgi uzlūkoja.

—   Mans dievs, kundze, runa ir tikai par kādu vecas mežģines gabalu, par kuru jūs izteicāt savu nožēlošanu, ka nevarat to dabūt, lai apmetinātu savus malvas krāsas rītsvārkus. Man vakar laimējās atrast pieci metri seno Briges mežģīņu, tiešām ļoti skaistas, un par pieņemamu maksu. Pārdevēja tūlīt atnāks jums tās parādīt.

Viņa bija sajūsmināta, viņa būtu varējusi viņu apskaut.

—   Ak kāds jūs esat mīļš, es jums atlīdzināšu!

Kad galdā vēl nolika trauku ar Beļģija pirkto aknu pastēti, saruna mainījās un uz brīdi pievērsās Māsas upes zivīm, kas aiz saindējuma nobeidzās, un beidzot pārrunāja slimību briesmas, kas apdraudēja Sedanu pēc nākamās ledus atkušanas. Jau novembrī bija parādījušies saslimšanas gadījumi. Par velti pēc kaujas bija izlietoti seši tūkstoši franku, lai iztīrītu pilsētu, sasviestu kaudzē un sadedzinātu somas, patronkārbas, visas aizdomīgās atliekas; apkārtējie lauki pēc mazākiem nokrišņiem izgaroja riebīgu smaku, tada mērā tie bija pārklāti līķiem, kas tikko bija aprakti, nepietiekami pārklāti ar pāris centimetriem zemes. Visur laukos pacēlās kapu kopiņas, augsne plaisāja aiz iekšēja spiediena, puvums sūcās cauri un izgaroja. Un pēdējās dienās bija atklāts vēl kāds slimību pereklis: Māsas upe, no kuras jau līdz šim bija izvilkts vairāk nekā tūkstoš divisimt zirgu ķermeņu. Domāja, ka cilvēku līķu upē vairs nav, kad kāds lauksargs, uzmanīgi vērodams, dziļāk par diviem metriem zem ūdens pamanīja baltus priekšmetus, ko varēja noturēt par akmeņiem: tās bija līķu lizdas, ķermeņi ar izgāztām iekšām, kas, nevarēdami uzpūsties, nebija uzpeldējuši virs ūdens. Jau gandrīz četrus mēnešus tie uzturējās tur ūdeni starp zālēm. Ar ķekša palīdzību izvilka rokas, kājas, galvas. Tikai straumes spēks dažreiz atraisīja kādu roku un to aiznesa. Odens kļuva neskaidrs, lieli burbuļi pacēlās un pārsprāga virs ūdens, gaisu ar negantu smaku saindēdami.

—   Laime, ka salst, — piezīmēja Delaheršs. — Bet, tikko nozudis sniegs, būs jāstājas pie pārmeklēšanas, viss jādezinficē, citādi mēs visi te nobeigsimies.

Un, tā kā viņa sieva smaidīdama viņu lūdza pāriet uz citu, tīrāku pārrunas priekšmetu, kamēr ēd, viņš vienkārši nobeidza:

—   Nu, lūk, Masas zivis tagad uz ilgu laiku ir sakompromitētas.

Bet bija jau galā, pasniedza kafiju, kad istabene paziņoja, ka

Gartlaubena kungs lūdzot atļauju uz mirkli ienākt. Tas bija uztraucoši, jo nekad viņš šai laikā gaišā dienā nebija ieradies. Tūlīt Delaheršs bija licis to ievest, saskatīdams laimīgu gadījumu, lai varētu to iepazīstināt ar Henrieti. Un kapteinis, ieraudzījis vēl otru sievieti, pārspīlēja savu pieklājību vēl vairāk. Viņš bija ar mieru pieņemt pat tasi kafijas, ko izdzēra bez cukura, kā bija redzējis daudzus Parīzē darām. Viņš esot lūdzis, lai'viņu pieņem, vienīgi tādēļ, lai tūlīt varētu kundzei paziņot, ka dabūjis apžēlošanu kādam, par kuru viņa aizrunājusi, nabaga fabrikas strādniekam, ko ieslodzījuši par kaušanos ar prūšu kareivi.

Tad Zilberta izlietoja gadījumu, lai aizrunātu par Fušāra tēvu.

—  Kaptein, es jūs iepazīstināšu ar savu vismīļāko draudzeni. Viņa vēlas jūsu aizsardzību, viņa ir ta zemnieka māsasmeita, kurš Remijī ciemā arestēts, jūs atminēsieties, pēc tās lietas ar brīvstrēlniekiem.

—   Ak jā, lieta ar spiegu, ar to nelaimīgo, kuru atrada Māsā … Ak, tā ir smaga, ļoti smaga lieta! Es ļoti baidos, ka es tur nekā nevarēšu darīt.

—  Kaptein, jūs mani ļoti iepriecinātu!

Viņa to uzlūkoja ar savām glāstošajām acīm, viņš izjuta svētlaimīgu gandarījumu, nolieca galvu ar pieklājīgas padevība6 vaibstu sejā. Visu, ko vien viņa vēlētos!

—  Kungs, es jums būšu ļoti pateicīga, — ar mokām stomījās Henriete, kuru pārņēma nepārvarama nelaba sajūta, pēkšņi iedomājoties savu vīru, savu nabaga Veisu, kuru nošāva Bazeijā.

Bet tagad parādījās atkal Edmonds, kas, kapteinim ienākot, nemanīts bija izgājis, un pateica kādu vārdu Zilbertai pie auss. Viņa strauji piecēlās, pastāstīja par mežģini, ko pārdevēja patlaban bija atnesusi, un, atvainojusies, sekoja jaunajam cilvēkam. Palikusi viena divu vīriešu sabiedrībā, Henriete varēja nodalīties un nosēdās kāda loga iedobumā, kamēr viņi turpināja skajā balsi tērzēt.

—   Kaptein, jūs taču iebaudīsiet kādu mazu glāzīti… Redziet, es nejūtos nomākts, es jums saku visu, ko domāju, jo pazīstu jūsu plašos uzskatus. Nu labi, es jums apgalvoju, ka jūsu prefekts maldās, gribēdams pilsētai vēl likt noasiņot par četrdesmit diviem tūkstošiem franku … Padomājiet taču par mūsu upuru kopsummu, skaitiet no paša sākuma. Vispirms, kaujas priekšvakarā vesela franču armija, izmocīta, izsalkusi. Tad tūlīt jūs citi, kuriem ari gari zobi. Šie caurgājieni vien, rekvizicijas, izlabojumi, dažāda veida izdevumi mums izmaksāja pusotra miljona. Pielieciet tikpat par zaudējumiem, kas nodarīti kaujas laukā, nopostījumiem un ugunsgrēkiem: tas iztaisa trīs miljonus. Beidzot, es novērtēju uz diviem miljoniem zaudējumus, ko cietusi rūpniecība un tirdzniecība … Hm? Ko jūs par to sakāt? Tā, summā pieci miljoni, pilsētai ar trīspadsmit tūkstošiem iedzīvotāju. Un jūs no mums prasāt vēl četrdesmit divus tūkstošus kontribūcijas, nezinu, aiz kāda iemesla! Vai tas ir taisnīgi, vaJ tas ir saprātīgi?

Gartlaubena kungs pakratīja galvu un tikai atbildēja:

—  Ko jūs gribai? Tas ir karš, tas ir karš!

Un gaidīšana turpinājās, ausis Henrietei dūca, dažāda veida nenoteiktas un skumīgas domas viņu pa pusei iemidzināja loga iedobumā, kamēr Delaheršs deva savu godavārdu, ka Sedana piinīgā naudas trūkumā nekad nebūtu noturējusies, ja nebūtu ievestas vietējās naudas zīmes, industrijas kreditbankas papīrnauda, kas pilsētu izglāba no financialas katastrofas.

—   Kaptein, jūs dzersiet vēl vienu mazu glāzīti konjaka?

Un viņš pārlēca uz citu tematu.

—   Tā nav Francija, kas gribēja karu, bet ķeizarvalsts… Ak, ķeizars mani ir ļoti piekrāpis. Ar viņu ir beigas, mēs labāk atļausim sev locekļus atraut .. Dzirdiet! Viens vienīgs vīrs, kuram jūlijā bija skaidrs skatiens, bija Tjera kungs, kura tagadējais ceļojums pa Eiropas galvaspilsētām arī ir īsts gudrības un tēviias mīlestības diždarbs. Visu prātīgu cilvēku labie novēlējumi viņu pavada: lai viņam labi izdotos!

Viņš nobeidza savu domu ar kādu kustību, jo būtu uzskatījis par nepiedienīgu prūša — kaut arī simpātiskā — klātienē izteikt vēlēšanos pēc miera. Bet šī vēlēšanās bija viņā jo karsta, tāpat kā visā vecajā buržuāzijā, plebiscitiskā un konservativā. Drīz būs cauri ar asinīm un naudu, vajag padoties; un apspiests naids pret Parīzi, kas stūrgalvīgi pretojās, cēlās visās okupētās pro

vincēs. Tāpēc viņš nobeidza klusākā balsī, netieši atgādinādams Gambetas liesmainos uzsaukumus:

—        Nē, nē! Mēs nevaram iet kopā ar tiem trakajiem bezprāšiem. Tur iznāks tikai cilvēku apkāve… Esmu ar Tjera kungu, kas stāv par vēlēšanām, un, kas attiecas uz viņu Republiku, mans dievs, tā mani nenomāc, tā, ja būs vajadzīgs, tiks paturēta, kamēr sagaidām kaut ko labāku.

Ļoti pieklājīgi Gartlaubena kungs turpināja kratīt galvu un izteikt piekrišanu, atkārtodams:

—   Bez šaubām, bez šaubām …

Henriete, kuras nepatīkamā sajūta bija pieaugusi, vairs nevarēja izturēt. Viņā bija kāds uztraukums bez noteikta cēloņa, vajadzība aiziet projām, un viņa klusiņām piecēlās un izgāja meklēt Zilbertu, kas lika tik ilgi uz sevi gaidīt.

Bet, kad viņa iegāja guļamistabā, viņa pārsteigta apstājās, ieraudzījusi, ka viņas draudzene gul izstiepusies šūpuļkrēslā un ārkārtīgā satraukumā raud.

—  Kas ar tevi? Kas tev noticis?

Jaunās sievietes elsas kļuva stiprākas, viņa nevēlējās runāt, jo bija apmulsuma pārņemtā, un tas visas asinis sadzina seja. iJn beidzot, galvu Henrieles izplestās un viņai pretī izstieptās rokās slēpdama, viņa murmināja:

—       Ak mana dārgā, ja tu zinātu … Nekad tev nedrīkstēšu to teikt… Un tomēr, tikai tu man esi, tu vienīgā varbūt vari dot man labu padomu …

Viņa nodrebēja, viņa sāka stostīties vēl vairāk:

—       Es biju ar Edmondu… Un tai brīdī Delaherša kundze mani pārsteidza …

—   Kā tā — pārsteidza?

—   Jā, mēs bijām te, viņš mani turēja, viņš mani apskāva . . .

Un, skūpstīdama Henrieti, spiezdama to savās trīcošajās rokas,

viņa tai pasacīja visu.

—        Ak mana dārgā, nesodi mani pārāk bargi, tas man būtu tik mokoši! … Es zinu labi, es tev zvērēju, ka tas vairs neatkārtosies. Bet tu redzēji Edmondu, viņš ir tik krietns un tik jauks! Tad padomā, šis nabaga jaunais cilvēks ievainots, slims, tālu no savas mātes! Un pie tam viņš nekad nav bijis bagāts, viņa ģimene atdeva visu, lai viņu izskolotu. Es tev apgalvoju, es nespēju noraidīt.

Henriete apmulsusi klausījās, nevarēdama no pārsteiguma atjēgties.

—   Kā, tas bija ar mazo seržantu!… Bet, mana mīļā, visi domā, ka tu esi prūša mīļākā!

Uzreiz Zilberta piecēlās, noslaucīja asaras, pretodamās.

—   Prūša mīļākā … Ak nē, kādas blēņas! Viņš ir briesmīgs, viņš man tiebjas … Par ko tad mani tur? Kā var domāt, ka esmu spējīga uz tādu nekrietnību? Nē, nē, nekad! Labāk esmu ar mieru nomirt!

Savā pretestībā viņa bija kļuvusi nopietna, sāpīga un satraukta skaistuma pārveidota. Un pēkšņi viņas koķetes jautrība, viņas bezrūpīgā vieglprātība atgriezās, un viņu pārņēma nepārvarami smiekli.

—   Tas tiesa, es smejos par viņu. Viņš mani dievina, un man uz viņu tikai jāpaskatās, lai viņš kļūtu paklausīgs… Ja tu zinātu, cik tas ir jocīgi tā pasmieties par šo resno vīru, kas, liekas, vienmēr vēl tic, ka beigās saņems atmaksu.

—   Bet tā ir ļoti bīstama rotaļa, — nopietni sacīja Henriete.

—   Tu domā? Ar ko tad es riskēju? Kad viņš redzēs, ka ne uz ko nevar cerēt, viņš varēs tikai dusmoties un aiziet. Un pie tam, nē, nekad viņš to neredzēs! Tu šo vīru nepazīsti, viņš ir viens no tiem, ar kuriem sievietes iet bez briesmām tik tālu, cik vēlas. Tad, redzi, man ir kāda nojauta, kas mani arvien brīdina. Viņš ir pārāk iedomīgs, nekad viņš neatzīsies, ka es par viņu esmu pasmējusies. Lin viss, ko es viņam atļaušu, būs tas, ka viņš aiznesis atmiņas par mani un mierinājumu, ka rīkojies korekti kā vīrs, kas ilgi uzturējies Parīzē.

Viņa atguva savu jautrību un piebilda:

—   Pagaidām viņš atbrīvos tēvoci Fušāru un par savām pūlēm saņems tikai tasi tējas, ko mana roka būs saldinājusi.

Bet pēkšņi viņa atkal atgriezās pie savām bailēm un šausmām par to, ka ir pārsteigta. Asaras no jauna parādījās viņas skropstās.

—   Mans dievs! Un Delalierša kundze? … Kas notiks? Viņa mani nemīl un ir spējīga visu pasacīt manam vīram.

Henriete bija atjēgusies. Viņa noslaucīja acis savai draudzenei un lika tai sakārtot drēbes.

—   Dzirdi, mana mīļā, man nav spēka tevi norāt, un tomēr tu zini, ka tādu rīcību nosodu! Bet mani tā pārbiedēja ar tavu prūsi, es baidījos no tik nejaukām lietām, ka šī lieta, goda vārds, ir atvieglojums … Apmierinies, viss var nokārtoties.

Tas bija prātīgi sacīts, vēl vairāk tāpēc, ka gandrīz tūlīt Delaheršs ienāca ar savu māti. Viņš paskaidroja, ka patlaban aizsūtījis sameklēt pajūgu, kas viņu aizvedīs uz Beļģiju, jo bija no-

lēmis tai pašā vakarā ar vilcienu braukt uz Briseli. Tātad viņš vēlējās atvadīties no savas sievas. Pagriezies pret Henrieti, viņš teica:

—  Esiet mierīga, Gartlaubena kungs, no manis aiziedams, apsolīja parūpēties par jūsu tēvoci, un, kad riebušu vairs te, mana sieva izdarīs, kas vēl būtu darāms.

Tikko Delaherša kundze bija ienākusi, Zilberta, kurai bailes sažņaudza sirdi, nenolaida no viņas acis. Vai viņa runās, stāstīs, ko patlaban bija redzējusi, aizkavēs savu dēlu aizbraukt? An vecā kundze, tikko ienākusi pa durvīm, klusēdama cieši uzlūkoja savu vedeklu. Nevērojot savus stingros uzskatus, viņa, bez šaubām, juta to pašu atvieglinājumu, kas Henrieti bija padarījis iecietīgu. Mans dievs! Tā kā tas bija ar šo jauno cilvēku, šo francūzi, kas tik drošsirdīgi bija cīnījies, vai viņai nebija jāpiedod, tāpat kā bija jau piedevusi par kapteini Boduēnu? Viņas acis kļuva laipnākas, viņa novērsās. Viņas dēls varēja aizceļot, Edmonds aizsargās Zilbertu pret prūsi. Viņa pat vāji pasmaidīja, viņa, kas pēc labās ziņas par uzvaru pie Kulmjē nekad nebija rādījusi jautru seju.

—        Uz redzēšanos, — sacīja viņa, apskaudama Delaheršu.

—   Nokārto savas lietas un atgriezies drīz.

Un viņa aizgāja, lēni atgriezās gaiteņa otrā pusē, kā ar mūri noslēgtā istabā, kur pulkvedis ar savu sastingušo skatienu vērās tumsā, ārpus bālā gaismas apļa, kas krita no lampas.

Tai pašā vakarā Henriete atgriezās Remijī ciemā, un trīs dienas vēlāk viņa kādu rītu priecīga redzēja, ka Fušāra tēvs mierīgi pārnāk mājās, it kā viņš kājām atgrieztos no kaimiņiem, kur noslēdzis kādu darījumu. Viņš apsēdās, apēda gabaliņu maizes ar sieru. Tad nesteigdamies atbildēja uz visiem jautājumiem ar tāda vīra seju, kuram nekad nav bijis bailes. Kāpēc gan lai viņu būtu aizturējuši? Viņš nekā ļauna nav nodarījis. Ne jau viņš bija nonāvējis prūsi, vai ne tā? Viņš tikai valdības pārstāvjiem pasacījis: «Meklējiet, es nekā nezinu.» Un viņu nācās atlaist tāpat kā mēru, tāpēc ka pret viņiem nebija pierādījumu. Bet viņa viltīga un zobgalīga zemnieka acis mirdzēja klusā priekā, ka piemānījis visus šos netīros riebekļus, kuri viņam sāka jau apnikt, tagad, kad tie nopaļāja viņa gaļu.

Decembris gāja uz beigām. Zans gribēja iet. Tagad viņa kāja bija stipra, ārsts paziņoja, ka viņš varot iet cīnīties. Un tās Henrietei bija lielas mokas, kuras tā visiem spēkiem mēģināja slēpt. Pēc nelaimīgās kaujas pie Šampiņjī viņi nebija saņēmuši nevienu ziņu. Viņi tikai zināja, ka Morisa pulks, kas bija nonācis briesmīgā ugunī, pazaudējis daudz vīru. Un tad šis lielais klusums, nevienas vēstules, nekad nevienas rindas viņiem, kamēr viņi zināja, ka ģimenes Rokūrā un Sedanā pa apkārtceļiem ziņas saņēmušas. Varbūt balodis, kas nesa tik karsti gaidītās ziņas, bija sastapis kādu plēsīgu vanagu; vai arī, varbūt, tas bija nokritis kādā mežmalā, prūšu lodes caururbts. Bet visvairāk viņu6 mocīja bailes, ka Moriss jau miris. Šās lielās pilsētas klusums tur lejā, kas bija mēma aplenkuma žņaugos, abu bailēs un gaidās pārvērtās par kapa klusumu. Viņi bija zaudējuši cerību saņemt kādu ziņu, un, kad Zans noteikti izsacīja savu gribu aiziet, Henrietei bija tikai šī apspiestā žēlaba:

—  Mans dievs! Tātad viss beidzies, man jāpaliek vienai!

Zana vēlēšanās bija pievienoties Ziemeļu armijai, kuru ģenerālis Fedherbs bija saformējis no jauna. Kopš ģeneraļa Manteifeļa korpuss bija izlauzies līdz Djepai, šī armija aizstāvēja trīs departamentus, Ziemeļu, Pa-de-Kalē un Sommas departamentu, kas no pārējās Francijas bija nodalīti, un Zana viegli realizējamais plāns paredzēja, ka jāsasniedz Buijona un pēc tam jāturpina ceļš caur Beļģiju. Viņam bija zināms, ka izveido divdesmit trešo korpusu no kādreizējiem Sedanas un Mecas kareivjiem, kurus bija izdevies savākt kopā. Stāstīja, ka ģenerālis Fedherbs atjauno ofensivu, un Zans galīgi nolika aizbraukšanu uz nākamo svētdienu, kad viņš saņēma ziņas par Pon-Noielas kauju, par šo kauju ar nenoteiktu rezultātu, kur franči gandrīz uzvarēja.

Tas bija atkal ārsts Dališāns, kas piedāvājās Zanu aizvest savā kabrioletā uz Buijonu. Viņš bija dūšīgs, ar neizsikstošu labsirdību. Rokūrā, ko nopostīja bavāriešu ievazātais tifs, viņam bija slimnieki katrā mājā, nevērojot divas ambulances, kuras viņš apmeklēja pašā Rokūrā un Remijī ciemā. Viņa karstais patriotisms, viņa dziņa protestēt pret nevajadzīgu varmācību jau divas reizes viņu bija noveduši prūšu arestā, kuri viņu vēlāk bija atlaiduši. Un viņš 6mējās ar saviem labsirdīgajiem smiekliem tai rītā, kad atbrauca ar saviem ratiem, lai paņemtu līdzi Zanu, laimīgs, ka vēl kādam no šiem Sedanā uzvarētiem var palīdzēt aizbēgt, šiem nabaga krietnajiem ļaudīm, kā viņš teica, kurus viņš kopa un ar saviem līdzekļiem pabalstīja. Zinādams Henrletes trūcību, ciezdams naudas trūkumu, Zans bija pieņēmis piecdesmit frankus, ko ārsts viņam piedāvāja ceļam.

Šķiroties vecais Fušārs bija ļoti lādzīgs. Viņš lika Silvīnei atnest divas pudeles vīna un vēlējās, lai visi izdzer pa glāzei uz vāciešu iznīcināšanu. Viņš tagad bija liels kungs, kuram savs krājumiņš kaut kur noglabāts! No tā laika, kad brīvstrēlnieki no

Djele meža, kā meža zvēri vajāti, bija nozuduši, viņš bija mierīgs, un viņam bija tikai vēlēšanās baudīt nākamo mieru, kad tas būs noslēgts. Augstsirdības lēkmē viņš bija pat izmaksājis Prospēram algu, lai viņu saistītu pie saimniecības, ko puisis nemaz nevēlējās atstāt. Viņš saskandināja ar Prospēru, gribēja saskandināt glāzi arī ar Silvīni, kuru kadu laiku bija gribējis apņemt par sievu, tik prātīga viņa tam likās, taisni pēc viņa vajadzībām; tomēr kādēļ? Viņš saprata, ka tā neaizies, ka tā būs šeit vēl tad, kad Šarlo, jau pieaudzis, savukārt kā karavīrs ies karā. Un, saskandinājis glāzes ai ārstu, ar Henrieti un Zaņu, viņš izsaucās:

—  Uz visu veselību, lai katram veicas savs darbs un lai katram neklājas sliktāk kā man!

Henriete noteikti vēlējās pavadīt Zanu līdz Sedanai. Viņš bija

ģērbies kā buržuā, ar mēteli un apaļu platmali, ko viņam bija aizdevis ārsts. Saule šai dienā lielā, briesmīgā salā mirdzēja oniegā. Viņiem vajadzēja tikai izbraukt cauri pilsētai, bet, kad Zans uzzināja, ka viņa pulkvedis vēl pie Delaheršiem, viņam ļoti iegribējās ar to apsveicināties un tai pašā reizē pateikties rūpniekam par viņa labsirdību. Un tā viņš pieredzēja savas pēdējās ciešanas šai nelaimes un sēru pilsētā. Kad viņš ieradās rūpnīcā Makā ielā, kāda traģiska nāve te satrauca visu māju. Zilberta bija apmulsusi, Delaherša kundze raudāja lielas, klusas asaras, kamēr viņas dēls, uzkāpis no darbnīcām, kas pamazām jau sāka strādāt, pārsteigts vaimanāja. Pulkvedi bija atraduši nokritušu viņa istabā uz grīdas mirušu. Tikai mūžīgā lampa dega slēgtajā istabā. Steigā izsauktais ārsts nevarēja lietu izprast, neatrazdams nekādu iespējamu cēloni, ne aneirismu, ne asins izplūdumu. Pulkvedis bija miris kā zibens ķerts, kaut arī nevarēja zināt, no kurienes nācis spēriens, un tikai nākamajā dienā pacēla vecas avizes iapu, kas bija aplikta kādai grāmatai un kur atrada ziņojumu par Mecas kapitulāciju.

—   Mana mīļā, — sacīja Zilberta Henrietei, — Gartlaubena kungs, noiedams pa kāpnēm, noņēmis cepuri tās istabas priekšā, kur atdusas mana tēvoča līķis… Edmonds to redzējis. Vai ne, tiešām ļoti pieklājīgs cilvēks!

Zans nekad nebija Henrieti apskāvis. Pirms iekāpt ārsta kabrioletā, viņš gribēja tai pateikties par viņas lielo gādību, ka viņa to kopusi un mīlējusi kā brāli. Bet viņš neatrada vārdus, viņš izplēta rokas un raudādams to apskāva. Viņa apmulsa un noskūpstīja viņu savukārt. Kad zirgs jau sāka iet, Zans atskatījās, un viņi māja viens otram ar roku un stomīdamies atkārtoja:

—   Ardievu, ardievu!

Tai naktī, atgriezusies Remijī ciemā, Henriete uzraudzīja am> bulanci. Garajā nomoda laikā viņu pārņēma briesmīga asaru lēkme, un viņa raudāja, raudāja bez gala, rokas sažņaugusi, la? remdinātu savas mokas.

VII

Dienu pēc Sedanas kaujas vācu armijas vēla no jauua savu cilvēku straumi uz Parīzi, Māsas armija gāja pa Marnas ieleju, kamēr Prūsijas kroņprinča armija, pārcēlusies pār Senu pie Vīlnev-Sen-2oržas, virzījās uz Versaļu, apiedama pilsētu no dienvidiem. Un tai siltajā septembra rītā, kad ģenerālis Dikro, kuram bija uzticēts tikko saformetais četrpadsmitais korpuss, nolēma kroņprinča armijai uzbrukt tās flanka gājienā, Moriss ar savu jauno, simt piecpadsmito pulku atradās nometnē, mežos pa kreisi no Medonas, un pavēli iet uz priekšu saņēma tikai tad, kad nelaime bija jau nenovēršama. Dažu granatu bija pieticis, lai izsauktu no rekrūšiem sastādītā zuavu bataljonā briesmīgu p; niku, kas aizrāva līdzi pārējos karapulkus tādā apjukumā, ka šis bēgšanas jonis apstājās tikai pie Parīzes nocietinājumiem, saceldams tur šausmīgu uztraukumu. Visas pozicijas dienvidu fortu priekšā bija zaudētas; un tai pašā vakarā pēdējais pavediens, kas pilsētu savienoja ar pārējo Franciju, rietumdzelzceļa telegrāfā vads, bija nogriezts. Parīze no pasaules bija atdalīta.

Morisam tas bija briesmīgi skumīgs vakars. Ja vācieši būtu iedrošinājušies, viņi tai naktī varētu apmesties jau Karuseļu laukumā. Bet tie bija visapdomīgākie ļaudis; nodomājuši klasisku aplenkumu, tie jau priekšlaikus bija nokārtojuši aplenkumu noteiktos punktos: Māsas armijas aizsprostu ziemeļos, no Kruasī līdz Marnai, caur Epinē, otru aizsprostu no trešās armijas uz dienvidiem, no Šenvjēras līdz Satijonai un Buživalei, kamēr prūšu galvenais štābs, ķēniņš Vilhelms, Bismarks un Moltke, valdīja Versaļā. Šī milzīgā blokāde, kurai neticēja, bija noticis fakts. Pilsēta ar savu astoņas un pus jūdzes garo vainu jostu, ar saviem piecpadsmit fortiem un sešām uz priekšu izbīdītām redutēm bija ieslodzīta kā cietumā. Un aizstāvības armijā skaitījās tikai trīspadsmitais korpuss, ko ģenerālis Vinuā bija izglābis un atvedis šurp, un bez tam četrpadsmitais korpuss, kas tikko vēl veidojās ģeneraļa Dikro vadībā; abus apvienojot — astoņdesmit tūkstoš kareivju, klāt vēl četrpadsmit tūkstoš jūrnieku, piecpadsmit tūkstoš brīvprātīgo, simt piecpadsmit tūkstoš mobilās gvardes, nerunājot par trīssimt tūkstoš nacionalgvardistiem, kurus sadalīja pa deviņiem nocietinājumu sektoriem. Te nu bija daudz ļaužu, bet trūka karam pieradušu un disciplinētu kareivju. Cilvēkus apģērba, apmācīja. Parīze bija tikai milzīga nocietināta nometne. Aizstāvēšanās sagatavošanas darbi ar katru stundu kļuva drudžaināki: ceļi tika nogriezti, mājas kaujas joslā

—   noārdītas, divisimt smagos lielgabalus un divitūkstoš pieci simti citādu lielgabalu nostādīja gatavībā, lēja jaunus; vesels jauns arsenals izauga kā no zemes sakarā ar ministra Doriana lielajām patriotiskajām pūlēm. Pēc sarunu pārtraukuma Ferjēra, kad 2ils Favrs bija paziņojis Bismarka prasības, Elzasas atdošanu, Strasburgas garnizona sagūstīšanu, trīs miljardi lielo kara atlīdzību, pacēlās sašutuma kliedziens, lai karš tiktu turpināts, proklamēja pretošanos kā nepieciešamu noteikumu, lai Francija dzīvotu. Pat ja nebūtu cerības uzvarēt, Parīzei bija jāaizstāvas, lai dzimtene dzīvotu.

Kādā svētdienā, septembra beigās, Morisu dienesta lietās sūtīja uz otru pilsētas galu, un ielas, pa kurām viņš gāja, laukumi, kurus šķērsoja, pildīja viņu ar jaunu cerību. Pēc neveiksmes pie Šatijonas viņam likās, ka sirdis bija pacilātas lielajam uzdevumam. Ak, šī Parīze, kuru bija pazinis kā baudkāru un vēl ļaunākiem maldiem tuvu, tagad to atrada vienkāršu, drošsirdīgu un jautru, gatavu uz visiem upuriem. Pretī nāca tikai ļaudis uniformās, un pat visvienaldzīgākie nēsāja nacionalās gvardes ker'jas. Kā milzīgs pulkstenis, kuram salūzusi atspere, saimnieciskā dzīve pēkšņi bija apstājusies, rūpniecība, tirdzniecība, darījumi; un palikusi bija tikai viena kaislība, griba uzvarēt, vienīgā lieta, par ko runāja, kas lika uzliesmot prātiem un sirdīm publiskās sapulcēs, naktī sardzes telpās, pūļa pastāvīgā drūzmā, kas aizsprostoja ietves. Tādā kārtā ilūzijas izplatījās un pārņēma visus; jūtu saspīlējumā šie ļaudis metās briesmās ar augstsirdīgu neprātu. Tā jau bija īsti slimīga nervu lēkme, epidēmisks drudzis, kas pārspīlēja bailes tāpat kā paļāvību, pie mazākā iemesla atraisīdams cilvēkā zvēru. Mocekļu ielā Moriss bija aculiecinieks kādam skatam, kas viņu dziļi satrauca: tas bija īsts uzbrukums ar joni, briesmīgs pūlis gāzās pret kādu māju, kur augstā loga cauru nakti bija redzēta gaiša uguns; tas, redzams, bija signāls prūšiem Belvijā, pāri Parīzei. Iebiedētie pilsoņi jau dzīvoja uz jumtiem, lai novērotu apkārtni; vakar tikko nebija noslīcinājuši Tijeriju baseinā kādu nelaimīgo, kas skatījās pilsētas plānu, izklājis to uz sola.

Arī Moriss, kas agrāk no aizdomām bija brīvs, sāka padoties šai slimībai, sabrūkot visam, 'kam līdz šim viņš bija ticējis. Viņš vairs neizmisa kā vakarā pēc Šatijonas panikas, kad bailēs bija sev jautājis, vai franču armija vēl kādreiz atradīs vīrišķību, lai cīnītos: izlūku uzbrukums 30. septembrī pie Hē un Ševijī, trīspadsmitais oktobris, kad mobilgvardi atņēma ienaidniekam Baņjē, beidzot divdesmit pirmais oktobris, kad viņa pulks uz laiku sagrāba savās rokās Malmezonas parku, viss tas viņam bija atdevis ticību, šo cerību liesmu, kurai pietika ar vienu dzirksti, Jai no jauna to aizdedzinātu, un kas viņu sadedzināja. Ja arī prūši franču armiju visur apturējuši, tā tomēr drošsirdīgi kāvās un varēja vēl uzvarēt. Morisa ciešanas cēlās no lielās Parīzes, kas no ārkārtīgām ilūzijām grima visļaunākā bezdūšībā, gribēdama uzvarēt, nomocījās bailēs par nodevību. Vai pēc ķeizara un maršala Mak-Mahona ģenerālis Trošī un ģenerālis Dikro neizrādīsies tāpat tikai viduvēji vadoņi, neapzinīgi zaudētās kaujas līdzdalībnieki? Tā pati kustība, kas aizrāva sev līdzi ķeizarvalsti, draudēja aizslaucīt Nacionalās aizsardzības valdību; tā bija neapvaldītu cilvēku nepacietība sagrābt 6avās rokās varu, lai glābtu Franciju. Zils Favrs un citi valdības locekļi bija vēl nepopulārāki par vecajiem, nogāztajiem Napoleona III ministriem. Tā kā tie negribēja sakaut prūšus, viņiem atlika tikai atdot vietu citiem, revolucionāriem, kas pārliecināti, ka uzvarēs, izsludinot masu sacelšanos, uzklausot izgudrotājus, kas piedāvājās mīnēt priekšpilsētas vai iznīcināt ienaidnieku zem kāda jauna grieķu uguns1 lietus.

Tā trīsdesmit pirmā oktobra priekšvakarā Morisu nomocīja šī neticības un sapņu kaite. Viņš tagad padevās iedomām, par kurām agrāk būtu tikai pasmaidījis. Kāpēc gan ne? Vai tad cilvēku neprātība un noziedzība nebija bez robežas? Vai tagad, kad katastrofa satricināja visu pasauli, nebija iespējams kāds brīnums? Viņa naids bija ilgi krājies, jau no tā brīža, kad tur lejā, pie Mīlhauzenas, viņš uzzināja par Frešveileras sakāvi; viņš asiņoja par Sedanu kā no neaizdzijušas, vienmēr kairinātas brūces, kas varēja atvērties no mazākā pagrieziena; viņš uzglabāja sevī satricinājuma pēdas no katras zaudētās kaujas; viņa ķermenis noliesēja, galva bija nogurusi no tik daudzām bada dienām un bezmiega naktīm, šais briesmās un ļaunos murgos, pat labi vairs neatskārstot, vai vēl dzīvo; un doma, ka visas šīs ciešanas varēto novest līdz jaunai, nelabojamai katastrofai, viņu padarīja ārprātīgu, pārvērta šo izglītoto cilvēku par būti, kas padodas instinktam, atgriežoties bērnībā, kad arvien aizrauj mirkļa jūtas. Labāk iznīcināt un izdeldēt visu, nekā atdot kaut vienu su

1 Upņjns, kas deg ūdenī. — Tulk.

vai pēdu Francijas zemes! Viņā norisinājās pārvērtība, kas pirmo zaudēto kauju iespaidā iznīcināja napoleonisko leģendu, sentimentālo bonapartismu, ko viņš bija mantojis no sava vectēva varoņstāstiem. Tagad viņš bija atmetis pat teoretisku un prātīgu republiku, viņš pieslējās revolucionārai varmācībai, ticēja terora nepieciešamībai, lai aizslaucītu nespējīgos un nodevējus, kas taisās nožņaugt dzimteni. Tāpēc trīsdesmit pirmajā oktobrī Moriss ar sirdi bija ar dumpiniekiem, kad viena posta ziņa pienāca pēc otras: Buržē zaudēšana, ko preses brīvprātīgie naktī no divdesmit astotā uz divdesmit devīto oktobri tik drošsirdīgi bija ieņēmuši; Tjera kunga ierašanās Versa|ā, tas atgriezās no ceļojuma pa Eiropas galvaspilsētām, kā stāstīja, lai vestu miera sarunas Napoleona III vārdā; beidzot Mecas kapitulacija, par kuru viņš ienesa briesmīgu skaidrību nenoteiktajās baumās, kas klīda jau apkārt; tas bija pēdējais milnas trieciens, otra Sedana, tikai vēl apkaunojošāka. Un nākamajā dienā, kad Moriss uzzināja par notikumiem Pilsētas valdes namā, kur dumpinieki uz brīdi uzvarējuši un Nacionalās aizsardzības valdības locekļi līdz pulksten četriem rītā bijuši arestēti un izglābušies tikai;, kad mainījies noskaņojums tautā, kas sākumā bijusi pret viņiem saniknota, bet vēlāk, kad licies, ka sacēlušies uzvarēs, izbijusies, viņš nožēloja šo neizdošanos, šo Komunu, no kuras varbūt nāktu glābiņš, uzsaukums pie ieročiem, tēvzeme briesmās, visas šīs klasiskās atmiņas par brīvu tautu, kas negrib iet bojā. Tjera kungs pat neiedrošinājās atgriezties Parīzē, un, kad kļuva zināms, ka sarunas izjukušas, parīzieši gribēja apgaismot pilsētu.

Tā pagāja novembra mēnesis drudžainā nepacietībā. Notika mazākas kaujas, kurās Moriss nepiedalījās. Tagad viņš atradās nometnē netālu no Sen-Uenas un izlietoja katru gadījumu, lai tiktu projām, jo viņu mocīja nepārtrauktā dziņa pēc jaunām ziņām. Tāpat kā viņš, bailēs gaidīja visa Parīze. Pilsētas pārstāvju ievēlēšana, iikās, politiskās kaislības bija nomierinājusi; bet gandrīz visi ievēlētie bija no galējām partijām, draudīga zīme nākamībai. Un tas, ko šai apklusuma laikā gaidīja Parīze, tas bija tik karsti pieprasītais uzbrukums, uzvara, atbrīvošana. Par to atkal vairs nešaubījās, ka prūšus satrieks un ies pa viņu līķiem tālāk. Sagatavošanās darbus veica Zenviljē pussalā, vietā, ko atrada par visizdevīgāko, lai izlauztos. Tad kādā rītā neprātīgais prieks par labām ziņām no Kulmjē, Orleana atgūta, Luaras armija jau ceļā un, kā stāstīja, atrodoties jau Etainpā. Viss tagad mainījās, vajadzēja tikai ar to savienoties viņpus Marnas. Militāros spēkus pārorganizēja, radīja trīs armijas, vienu no nacionalās gvardes bataljoniem ģeneraļa Klemana Tomā vadībā, otru saformēja no trīspadsmitā un četrpadsmitā korpusa un papildināja ar labākām, šur tur paņemtām daļām, un ģenerālim Dikro to vajadzēja vadīt lielajā uzbrukumā, beidzot, trešā bija rezerves armija, kas sastāvēja vienīgi no mobilgvardiem un bija uzticēta ģenerālim Vinuā. Un Moriss bija pilnīgi pārliecināts par uzvaru, kad divdesmit astotajā novembrī viņš ar savu simt piecpadsmito pulku apmetās pa nakti Vensenas mežā. Trīs otrās armijas korpusi bija šeit, stāstīja, ka satikšanās ar Luaras armiju notiks rītu Fontenblo. Un tad sākās neveiksmes un parastās kļūdas, pēkšņi plūdi, kas traucēja celt pār upi pontontiltus, nepareizi rīkojumi aizkavēja karaspēka kustības. Nākamajā naktī simt piecpadsmitais pulks viens no pirmajiem pārgāja upi, un ap pulksten desmitiem, atrazdamies zem briesmīgas uguns, Moriss ielauzās Šampiņjī ciemā. Viņš bija kā prātu zaudējis, nevērojot briesmīgo salu, šautene viņam dedzināja rokas. Viņa vienīgā vēlēšanās, kamēr gāja, bija virzīties tikai vienmēr uz priekšu, kamēr būs sasniegti viņā pusē provinces armijas biedri. Bet iepretim Šampiņjī tin Brr armija atdūrās pret Keijī un Viljē parku puskilometru gariem mūriem, ko prūši bija pārvērtuši neieņemamos cietokšņos. Tā bija robeža, kur sabruka visa drošsirdība. Un ar šo brīdi sākās vilcināšanās .un atkāpšanās; trešais korpuss bija nokavējies, apturētais pirmais un otrais korpuss divas dienas aizstāvēja Šampiņjī, kas tiem naktī uz otro decembri pēc veltīgās uzvaras bija jāatstāj. Tai naktī visa armija atgriezās uz nometni zem nosarmojušiem kokiem Vensenu mežā; un Moriss, kā atmirušām kājām, spieda seju pie sasalušās zemes un raudāja.

Ak, šis drūmās un skumīgās dienas pēc milzīgās piepūles neizdošanās! Lielais uzbrukums, kas tik ilgi bija gatavots, neatvairāmais trieciens, kam vajadzēja atbrīvot Parīzi, tagad bija sabrucis; un trīs dienas vēlāk kāda ģeneraļa Moltkes vēstule ziņoja, ka sakauta Luaras armija atkal atstājusi Orleanu. Loks noslēdzās vēl ciešāk, un turpmāk to salauzt nebija iespējams. Bet Parīze sava izmisuma drudzī, likās, bija atradusi jaunu spēku pretestībai. Sākās bada draudi. Sākot ar oktobra vidu, gaļu normēja. Decembrī neatlika vairs neviena lopa no lielajiem vēršu un aitu ganāmpulkiem, kurus bija palaiduši Buloņas mežā un kuri tur pastāvīgi skraidīja, putekļus saceldami; sāka apkaut zirgus. Krājumi un vēlāk rekvizētie milti un labība varēja sagādāt maizi četriem mēnešiem. Kad milti bija izlietoti, dzelzceļa piestātnēs vajadzēja ierīkot dzirnavas. Arī kurināmā trūka, to taupīja labības malšanai, maizes cepšanai, ieroču gatavošanai.

Un Parīze bez gāzes, retu petrolejas lampu apgaismota, Parīze, kas trīcēja zem sava ledus mēteļa, Parīze, kurai iedalīja tās rupjo maizi un zirggaļu, tomēr vēl cerēja, runāja par Fedherba armiju ziemeļos, par Šanzī pie Luaras, par Burbaki austrumos, it kā kāds brīnums tos kā uzvarētājus varētu atvest pie Parīzes sienām. Pie maiznīcām un gaļas pārdotavām cilvēki gaidīja garās rindās, sniegā, un dažreiz vēl uzjautrinājās ar kādu iedomātu, lielu uzvaru. Pēc nospiestības, kas iestājās pēc katras zaudētas kaujas, neatlaidīgās ilūzijas atdzima no jauna un uzkveioja vel gaišāk šai ciešanu un bada satrauktā pūlī. Šato d’O laukumā kāds kareivis bija sācis runāt par padošanos, un garāmgājēji viņu gandrīz saplosīja. Kamēr armija, zaudējusi dūšu un juzdama tuvojamies beigas, prasīja pēc miera, iedzīvotāji uzaicināja masu uzbrukumā, kas ka straume, visa tauta, sievas, pat bērni, mestos virsū prūšiem kā pārplūdusi upe, kas sagāž un aizrauj līdzi visu.

Un Moriss nošķīrās no saviem biedriem; viņu piepildīja augošs naids pret savu kareivja amatu, kas viņu dīkā un nelietderīgi pameta Mon-Valerjena vaļņu aizsardzībā. Viņš meklēja gadījumu, lai ātrāk aizlaistos un nokļūtu Parīzē, kur bija viņa sirds. Viņš jutās labi tikai pūļa vidū, gribēdams piespiest sevi cerēt tāpat kā viņi. Bieži viņš gāja, lai noraudzītos, kā aizlido baloni, kas ik pārdienās pacēlās no Ziemeļu stacijas, aiznesdami līdzi pasta baložus un telegramas. Zem skumīgām ziemas debesim pacēlās baloni un zuda; un sirdis sažņaudzās bailes, kad vējš tos dzina uz Vācijas pusi Daudzi, laikam, bija pazuduši. Pats viņš divas reizes bija rakstījis savai māsai Henrietei un nezināja, vai viņa vēstules saņēmusi. Atmiņas par māsu, par Zanu tagad bija atkāpušās tik tāiu, tur lejā, plašajā pasaulē, no kuras vairs nepienāca ne vēsts, un viņš par tiem domāja tikai reti, kā par mīlu, kas jau piederēja kādai citai dzīvei. Viņa sirds bija pārāk pilna nepārtrauktas izmisas un sajūsmas vētras, kurā viņš dzīvoja. Ar janvara pirmajām dienām viņu satrauca citas dusmas: bombardēja pilsētas kvartalus upes kreisajā krastā. Viņš beidzot bija 6ācis domāt, ka prūši atturas pilsētu apšaudīt aiz humanitāriem iemesliem, un tomēr tas bija noticis tikai vienkārši bateriju iekārtošanas grūtību pēc. Tagad, kad kāda granata bija nonāvējusi Val-de-Grasā divas mazas meitenes, viņš bija pilns briesmīgas nicināšanas pret šiem barbariem, kuri slepkavoja bērnus un draudēja nodedzināt muzejus un bibliotēkas. Pie tam, pēc pirmajām baiļu dienām, Parīze atsāka zem šāviņiem savu varonīgās stūrgalvības dzīvi.

Pēc neveiksmes pie Šampiņjī bija izdarīts vēl tikai viens jauns nelaimīgs izlaušanās mēģinājums uz Buržē pusi; un tai vakarā, kurā zem smago lielgabalu uguns, kas apšaudīja fortus, bija jāatstāj Avronas augstiene, Morisu tāpat kā visu pilsētu pārņēma spējš satraukums. Augošā nepopularitales vētra, kas draudēja aizslaucīt ģenerāli TrošI un Nacionalās aizsardzības valdību, tā pieauga, ka spieda izmēģināt pēdējo un veltīgo piepDli. Kāpēc valdība atsacījās vest ugunī tos trīssimt tūkstoš nacionalgvardus, kas nepārtrauca piedāvāties un pieprasīja savu daļu briesmās? Tas nu būtu tas lavinveida izbrukums, ko pieprasīja jau no pirmās dienas; Parīze nojauktu savus aizsprostus, lai zem tautas varenā plūduma noslīcinātu prūšus. Bija jāpiekāpjas šās drošsirdības priekšā, nevērojot to, ka paredzēja jaunu 6akāvi; bet, lai ierobežotu cilvēku apkāvi, kopā ar aktivo armiju izlietoja tikai piecdesmit deviņus mobilizētos nacionalgvardes bataljonus. Un deviņpadsmitā janvara priekšvakars bija kā svētki: varens pūlis bulvāros un Eiizejas Laukos vēroja garām ejošos pulkus, kas gāja ar muziķu priekšgalā un dziedāja patriotiskas dziesmas. Bērni un sievas tos pavadīja, vīrieši, uzkāpuši uz soliem, kliedza savus liesmainos uzvaras novēlējumus. Nākamajā dienā visi pilsētas iedzīvotāji virzījās uz Triumfa arku, neprātīgas cerības pārņemti, kad no rīta pienāca ziņa par MontrtO ieņemšanu. Izplatījās varoņteiksmas par nacionalgvardu neatvairāmo sparu, prūši esot satriekti, Versaļu līdz vakaram ieņemšot. Kāds sabrukums, kad, naktij pienākot, tika zināma neizbēgamā sakāve. Kamēr kolona pa kreisi bija ieņēmusi Montrtū, centrālā kolona, pārkāpusi pār Bizanvalas parka mūri, sašķīda kāda otra, iekšēja mūra priekšā. Bija iestājies atkusnis, pastāvīgs sīks lietus bija atmiekšķējis ceļus, un lielgabali, šie par tautas ziedojumiem lietie lielgabali, kuros Parīze bija ielikusi savu dvēseli, nevarēja pienākt. Pa labi ģeneraļa Dikro kolona, iesākdama cīņu par vēlu, bija palikusi nopakaļ. Spēki apsika, un ģenerālim TrošI bija jādod vispārējas atkāpšanās pavēle. Atstāja Montrtū un Sen-Klū, ko prūši aizdedzināja. Un. naktij satumstot, pie Parīzes apvāršņa bija redzams tikai šis milzīgais ugunsgrēks.

Šoreiz arī Moriss nojauta, ka tās ir beigas. Veselas četras stundas zem prūšu nodaļu briesmīgās uguns viņš bija palicis Bizanvalas parkā ar nacionaigvardiem; un nākamajās dienās, atgriezies pilsētā, sajūsminājās par viņu drošsirdību. Nacionalgvardi bija tiešām turējušies drošsirdīgi. Tiešām, vai neveiksmes cēlonis nebija vadoņu trulība un nodevība? Rivolī ielā viņš sastapa ļaužu barus, kuri kliedza: «Nost ar Trošīl Lai dzīvo Komūna!» Tā bija revolucionāro kaislību atmoda, jauns un tik uztraucošs sabiedriskās domas saspriegums, ka Nacionalās aizsardzības valdība, lai netiktu noslaucīta, skaitīja par vajadzīgu piespiest ģenerāli Trošī atkāpties un tā vietā iecēla ģenerāli Vinuā. Tai pašā dienā, kādā sapulcē Belvilā, kur piedalījās arī Moriss, viņš dzirdēja, ka no jauna pieprasa masu uzbrukumu. Doma bija neprātīga, to viņš zināja, tomēr viņa sirds sita straujāk, neatlaidīgi gribēdama uzvarēt. Kad viss ir beigts, vai neatliek vēl izmēģināt brīnumu? Visu nakti viņš sapņoja par brīnumiem.

Pagāja vēl astoņas garas dienas. Parīze agonizēja nevaidēdama. Veikali vairs neatvērās. Retie gājēji vairs nesatika ormaņus tuksnesīgās ielās. Bija apēsti četrdesmit tūkstoši zirgu, un nonākuši bija tik tālu, ka maksāja dārgi par suņiem, kaķiem un žurkām. No tā laika, kamēr trūka labības, sagatavoja no auzām un rīsa melnu, grūti sagremojamu maizi; un, lai saņemtu trīssimt gramu dienā, maiznīcu priekšā stāvēja bezgalīgas rindas, apnicīgas līdz nāvei. Ak, šī sāpju pilnā stāvēšana rindās pa aplenkuma laiku, šīs nabaga, zem lietus gāzēm drebošās sievas, kurām kājas mirka sasalušos dub|os, viss šis varonīgais posts lielajā pilsētā, kas negribēja padoties! Mirstība bija trīskārtīga, teātri pārveidoti ambulancēs. Uznākot naktij, senie, greznie pilsētas kvartaii nogrima drūmā mierā un dzijā krēslā kā mēra piemeklētās nolādētu pilsētu priekšpilsētās. Un šai klusumā un tumsā, kur atskanēja lielgabalu grāvieni, bija redzami tikai šāviņu atspīdumi, kas sārtojās pie ziemas debess.

Pēkšņi divdesmit devītajā janvarī Parīze uzzināja, ka no aizvakardienas Zils Favrs ved sarunas ar Bismarku, lai sasniegtu pamieru; un tai pašā laikā uzzināja, ka maizes atlicis tikai desmit dienām, uz laiku, kurā tikai ar grūtībām var pilsētu apgādāt no jauna. Priekšā bija moku pilna kapitulacija. Drūmā Parīze, kā apstulbusi no patiesības, kuru tai beidzot pasacīja, vairs nepretojās. Tās pašas dienas pusnaktī izšāva pēdējo lielgabala šāvienu Kad divdesmit devītajā janvarī vācieši bija ieņēmuši fortus, Moriss ar simt piecpadsmito pulku apmetās nocietinājumos pie Monrūžas. Un tad viņam sākās kāda nenoteikta dzīve, bezdarbībā un drudzī. Disciplina ļoti atslāba, atsevišķi kareivji klīda, gaidīdami, kad viņus sūtīs uz mājām. Bet Moriss palika bezcerīgā noskaņojumā, drūmā nervu saspīlējumā un nemierā, kas pie mazākā iemesla pārgāja izmisumā. Viņš aizrautīgi lasīja revolucionāru avizes, un šis pamiers uz trim nedēļām, kas bija noslēgts vienīgi, lai Francijai atļautu sasaukt Nacionalo sapulci miera izlemšanai, viņam likās kā slazds, pēdējā nodevība. Pat ja Parīze būtu spiesta kapitulēt, viņš bija kā Gambeta par kara turpināšanu pie Luaras un Ziemeļos. Austrumu armijas nelaimīgais liktenis, kura aizmirsta bija spiesta pāriet Šveices robežu, Morisu padarīja vai traku. Pēc tam vēlēšanas viņu padarīja galīgi ka bez prāta: notika tas, ko viņš bija paredzējis, gļēvā province, saniknota par Parīzes pretestību, par katru cenu vēlējās mieru, atjaunojot monarchiju zem draudošajiem prūšu lielgabaliem. Pēc pirmajam sēdēm Bordo pilsētā Tjers, kas bija ievēlēts divdesmit sešos departamentos un iecelts par izpildvaras priekšnieku, Morisa acīs pārvērtās par briesmoni, par visu melu un noziegumu īsto vīru. Un viņš vairs netika no sava niknuma vaļā, šis monarchistiskās Nacionalās sapulces noslēgtais miers viņam likās ka pazemojuma augstākā pakāpe, viņš zaudēja vai prātu, domājot par skarbajiem miera noteikumiem, par pieciem miljardiem kara zaudējumu atlīdzību, Mecas atdošanu, par Francijas zeltu un asinīm, kas plūda kā no neizdziedināmas, vaļējas brūces.

Februara pēdējās dienās Moriss nolēma dezertēt. Kāds miera līguma pants noteica, ka Parīzes kareivjus atbruņošot un nosūtīšot uz mājām. Viņš vairs negaidīja, viņam likās, ka sirds pārtrūks, ja viņš atstās šis ielas varonīgajā Parīzē, ko bija spējis uzveikt tikai bads; un viņš nozuda, viņš noīrēja Ortī ielā Dzirnavu pakalna augstienē kādā sešstāvu namā šauru mēbelētu jumta istabu, no kuras bija redzama visa bezgalīgā jumtu jūra no Tijerijām līdz Bastilijai. Kāds no viņa seniem juridiskās fakultates biedriem viņam bija aizdevis simt franku. Pie tam, tiklīdz bija apmeties, viņš ierakstījās nacionalgvardes bataljonā, un ar trīsdesmit sū dienas algas viņam bija jāpietiek. Ar šausmām viņš domāja par mierīgu, pašmīlīgu dzīvi provincē. Pat vēstules no māsas Henrietes, kurai bija aizrakstījis nākamajā dienā pēc pamiera, viņu kaitināja ar saviem lūgumiem un karsto vēlēšanos redzēt viņu Remijī ciemā atpūtā. Viņš noraidīja, aizbraukšot vēlāk, kad prūšu tur vairs nebūšot.

Un Moriss klīda pa pilsētu bez darba kādā drudzī, kas auga. No bada viņš vairs necieta, ar baudu bija ēdis pirmo baltmaizi. Parīze, kur netrūka ne degvīna, ne vīna, tagad dzīvoja pārmērīgi, grimdama nepārtrauktā žūpībā. Tomēr vēl vienmēr bija jādzlvo kā cietumā, vācieši apsargāja pilsētas vārtus, un sarežģītas formalitātes aizkavēja atstāt pilsētu. Saimnieciskā dzīve neatjaunojās, nebija vēl ne darba, ne nodarbības; un te bija vēl vesela tauta, kas gaidīja un nekā nedarīja, agrā pavasara saulē galīgi paklīzdama. Aplenkuma laikā karaklausība vismaz nogurdināja locekļus un aizņēma prātu, kamēr tagad iedzīvotāji

uzreiz bija nonākuši pilnīgā bezdarbībā, pilnīgi atrauti no visas pasaules. Kā citi, tā arī Moriss visu dienu klīda apkārt un iee'poja satracinājmna saindēto gaisu, kas jau menešiem cēlās no pūļa. Neierobežotā brīvība, ko tagad baudīja, visu noārdīja. Viņš lasīja avizes, apmeklēja politiskās sapulces, kādreiz paraustīja plecus par vienu otru pārmērīgu dīvainību un tomēr, atgriezies mājās, juta tieksmi uz visiem varas darbiem un izmisīgiem soļiem, lai aizstāvētu to, ko turēja par patiesu un taisnīgu. Un savā mazajā istabiņā, no kuras viņš pārskatīja pilsētu, viņš sapņoja vēl par uzvaru, ka Franciju .un Republiku var glābt, kamēr miera līgums vēl nav parakstīts.

Pirmajā martā prūšiem bija jāienāk Parīzē, un skaļa riebuma un naida kliedziens atskanēja no visu sirdīm. Moriss nevarēja apmeklēt nevienu publisku sapulci, lai nedzirdētu, ka apvaino Nacionalo sapulci, Tjeru, šos ceturtā septembra ļaudis, par to, ka tie nebija gribējuši novērst lielajai, varonīgajai pilsētai šo pēdējo pazemojumu. Kādu vakaru viņš pat tā aizrāvās, ka uzstājās ar runu, kliegdams, ka labāk visai Parīzei nomirt uz nocietinājumu vaļņiem, nekā ielaist pilsētā kaut vienu prūsi. Tā auga un gaišā dienas laikā organizējās sacelšanās pilsētas iedzīvotājos, kas mēnešiem ilgi bija miruši no bailēm un bada un tagad krita bezdarbībā un murgos, pašu iedomāto rēgu vajāti. Tā bija viena no tām moralajām krizēm, kas novērojamas pēc visiem lieliem aplenkumiem, līdz galējībai kāpinātais un pieviltais patriotisms, kas, veltīgi licis liesmot sirdīm, pārvēršas aklā dziņā atriebt un postīt. Nacionalgvardes delegātu izvēlētā centrālkomitejā protestēja pret katru atbruņošanas mēģinājumu. Bastilijas laukumā notika liela manifestācijā ar sarkaniem karogiem, ugunīgām runām, milzīgam ļaužu baram sanākot, pie kam nogalināja kādu nožēlojamu policijas aģentu, piesēja to pie dēļa, iemeta kanalī un nobeidza ar akmeņiem. Un pāris dienas vēlāk, divdesmit sestā februāra naktī, signālā un trauksmes zvana maldināts, Moriss Batiņolas bulvārī ieraudzīja ļaužu baru, vīriešus un sievietes, kas vilka lielgabalus, un pats kopā ar divdesmit citiem iejūdzās vienā no tiem, kad dzirdēja stāstām, ka tauta šos lielgabalus paņēmusi Vagramas laukumā, lai Nacionalā sapulce tos neatdotu prūšiem. Tur bija simt septiņdesmit lielgabali, bet trūka aizjūgu, ļaudis vilka ar virvēm, stūma ar rokām, kamēr uzvilka līdz Monmartra virsotnei mežonīgā sajūsmā, kā barbaru orda, kas glābj savus dievus. Kad pirmajā martā prūšiem bija jāapmierinās ar to, ka viņi uz vienu dienu ieņēma Elizejas Lauku kvartalu, novietojušies zināmās robežās kā bailīgu uzvarētāju bars, drūmā Parīzē nekustējās, ielas bija tukšas, mājas aizdarītas, visa pilsēta kā izmirusi, milzīgā sēru plīvurā tinusies.

Pagāja vēl divas nedēļas, un Moriss nezināja vairs, kā aizrit viņa dzīve visa tā nenoteicamā un brīnumainā gaidās, kam vajadzēja nākt. Miers galīgi bija noslēgts, Nacionalsapulcei bija jāsanāk divdesmitajā martā Versaļā, un viņam tomēr nekas nelikās beidzies, bija jāsākas kādai briesmīgai atmaksai. Astoņpadsmitajā martā viņš, piecelies, saņēma vēstuli no Henrietes, kura vienmēr vēl lūdza apmeklēt viņu Remijī ciemā, maigi piedraudēdama doties ceļā pati, ja viņš pārāk ilgi kavēsies tai darīt šo lielo prieku. Tad viņa tam pastāstīja par 2anu, par to, ka viņš decembra beigās viņu atstājis, lai pievienotos Ziemeļu armijai, slimojis ar ļaunu drudzi kādā Beļģijas slimnīcā un tikai pagājušā nedēļā atrakstījis, ka, nevērojot savu nespēku, aizbraucot uz Parīzi, kur nodomājis iestāties atkal karadienestā. Henriete beidzot lūdza savu brāli dot viņai noteiktas ziņas par Zanu, tiklīdz viņš to būs redzējis. Turēdams šo vēstuli acu priekšā, Moriss bija nogrimis kā maigā sapnī. Henriete, Zans, viņa mīļotā māsa, viņa brālis postā un līdzcietībā, ak dievs, cik tālu tagad likās šīs dārgās butes no viņa ikdienas domām, kamēr viņu pašu plosīja vētra! Ta kā viņa māsa ziņoja, ka nav uzdevusi Zanam viņa Ortī ielas adresi, Moriss apņēmās vēl to pašu dienu Zanu uzmeklēt caur kareivju biroju. Bet, tikko viņš bija nokāpis lejā un pārgājis pār Sen-Onorē ielu, divi viņa bataljona biedri viņam pastāstīja par pagājušās nakts un rīta notikumiem Monmartrā. Un visi trīs kā galvu pazaudējuši aizsteidzās ātriem soļiem.

Ak, šis astoņpadsmitais marts, ar kādu izšķirīgu sajūsmu tas aizrāva Morisu! Vēlāk viņš vairs nevarēja skaidri atminēties, ko bija runājis un ko darījis. Viņš sevi redzēja sākumā skrējām, sašutušu par to, ka, rītam austot, bija izmēģināts militārs pārsteigums, lai atbruņotu Parīzi, atņemot tai Monmartra lielgabalus. Atgriezies no Bordo pilsētas, Tjers, redzams, pēdējās pāris dienās bija nodomājis veikt šo apvērsumu, lai tad Nacionalā sapulce bez bažām Versaļā varētu proklamēt monarchiju. Tad Moriss atminējās savu ierašanos Monmartrā ap pulksten deviņiem rītā; stāsti par uzvaru viņu bija sajūsminājuši; karaspēks bija ieradies slepeni, bet laimīgā kārtā aizjūgi bija novēlojušies, kas nacionalgvardiem atļāva ķerties pie ieročiem; zaldāti neiedrošinājās šaut uz sievām un bērniem un, šauteņu laides uz augšu pacēluši, brāļojās ar tautu. Tad viņš redzēja sevi skraidām pa Parīzi, kamēr ap pusdienas laiku noskaidrojās, ka pilsēta bez kaujas pārgājusi Komūnas varā: Tjers un ministri, kas bija sanākuši ārlietu ministrijā, aizbēguši, valdība atkāpās uz Versaļp; trīsdesmit tūkstošus kareivju lielā steigā izveda no pilsētas, pinkām vairāk nekā pieci tūkstoši no tiem krita ielās. Vakarā ap pulksten pussešiem Moriss bija stāvējis kādā ārējo bulvāru stūrī satrakota pūlī un bez nicināšanas noklausījies riebīgā stāstā par ģenerāļu Lekonta un Klcmana Tomā nogalināšanu. Ak, šie ģenerāļi! Viņš atminējās tos no Sedanas, neapdāvināti, baudas cilvēki! Viens vairāk, viens mazāk, tas neko nenozīmēja! Un atlikusī dienas daļa pagāja tādā pašā sajūsmā, kas pārvērta viņa acīs visas lietas; tā bija sacelšanās, ko, likās, pat bruģa akmeņi vēlējušies, sacelšanās, kas pieauga un uzreiz ar neparedzētu liktenību bija kļuvusi uzvarētāja, nododama ap pulksten desmitiem vakarā Pilsētas valdes māju Centrālās komitejas rīcībā, kas pati brīnījās par to, ka atradās te.

Bet kāda aina palika Morisa atmiņā gluži skaidra: viņa pēkšņā satikšanās ar 2anu. Pēdējais jau trīs dienas atradās Parīzē, kur bija ieradies bez graša kabatā, vēl nonīcis un novārdzis no drudža, kas divus mēnešus viņu bija aizturējis Briseles slimnīcā, sastapis simt sestā pulka komandieri kapteini Ravo, iestājies simt divdesmit ceturtajā pulkā, ko tas komandēja. Viņš bija atkal ar kapraļa uzšuvēm un tai vakarā tiešām pēdējais ar savu kopu bija atstājis Prinča Eižena kazarmas, lai sasniegtu upes kreiso krastu, kur visai armijai bija pavēlēts sapulcēties, kad pēkšņi Svētā Mārtiņa bulvārī ļaužu drūzma apturēja viņa ļaudis. Kliedza, taisījās tos atbruņot. Neuztraukdamies, viņš pasacīja, lai liekot viņu mierā, ka par visu, kas te notiek, viņam neesot daļas, ka viņš vienkārši gribot paklausīt pavēlei, nevienam nekā ļauna nenodarot. Bet tad atskanēja pārsteiguma kliedziens, Moriss, kas bija pienācis tuvāk, apskāva viņu ar brālīgu skūpstu.

—  Kā, tas esi tu!… Māsa man rakstīja. Un es šorīt gribēju iet uz kara biroju par tevi apjautāties!

Prieka asaras aizmigloja Žana acis.

—  Ak mans nabaga mazais, cik esmu priecīgs, tevi redzot!… Arī es tevi meklēju, bet kur lai tevi būtu atradis šai nolādēti lielajā pilsētā?

Pūlis sāka kurnēt, un Moriss atskatījās.

—     Pilsoņi, ļaujiet man ar viņiem runāt! Tie ir krietni ļaudis, es par viņiem galvoju.

Viņš satvēra sava drauga abas rokas un teica daudz klusākā balsī:

—   Vai ne, tu paliksi ar mums?

Zana seja izteica lielu pārsteigumu.

—  Ar jums, kā tā?

Tad viņš bridi noklausījās, kā Moriss dusmojās par valdību, par armiju. Atgādināja viņam visu, ko bija izcietuši, beidzot paskaidroja, ka tagad viņi esot noteicēji un varot sodīt nespējīgos un gļēvu|us, lai glābtu Republiku. Un jo vairāk Zans pūlējās Morisu saprast, viņa neskolotā zemnieka mierīgā seja satumsa no pieaugošām skumjām.

—   Ak nē, nē, mans mazais! Es nepalikšu, ja tas šim skaistajam uzdevumam … Kapteinis man pavēlēja ar maniem ļaudīm iet uz Vožirāru, un es eju. Ja arī pār mani būtu pērkoni un zibeņi, es tomēr ietu. Tas dabiski, tev pašam tas jāsaprot…

Viņš vientiesīgi sāka smieties un piebilda:

—   Tu nāksi ar mums.

Bet Moriss ar niknas pretestības kustību atlaida viņa rokas. Un abi divi uz mirkli palika viens pret otru stāvot, viens — neprāta lēkmes aizrauts, kas apņēma visu Parīzi — no tā ļaunuma, kas sākās jau sen, no pēdējās valdības ļaunā rūguma, otrs — stiprs savā veselajā saprātā un neziņā, vēl veselīgs, jo izaudzis bija tālu no šejienes, darba un taupības zemē. Tomēr abi viņi bija brāļi, ciešas saites viņus saistīja, nu starp viņiem kas pārtrūka, kad drūzma tos atdalīja vienu no otra.

—   Uz redzēšanos, Moris!

—   Uz redzēšanos, Zani

Septiņdesmit devītais pulks, kas blīvā pūli izvirzījās no kāda6 tuvējās ielas, atsvieda pūli uz ietvēm. No jauna atskanēja kliedzieni, bet ceļu aizsprostot neiedrošinājās kareivjiem, kurus virsnieki mudināja sev līdzi. Un mazā simt divdesmit ceturtā pulka rotas kopa, tādā kārtā atbrīvota, varēja sekot, un turpmāk to neaizturēja.

—   Uz redzēšanos, Zan!

—   Uz redzēšanos, Moris!

Viņi vēl māja viens otram ar roku, padodamies šķiršanās skarbajai nepieciešamībai, un tomēr sirdis v'iņiem vienam pret otru bija pilnas brālīgu jūtu.

Nākamajās dienās, ārkārtīgu notikumu trauksmīgā drūzmā, Moriss sākumā par visu lo aizmirsa. Deviņpadsmitajā martā Parīze atmodās bez valdības, vairāk pārsteigta nekā izbiedēta, uzzinājusi par panikas lēkmi, kas naktī bija aizvadījusi uz Versaļu armiju, sabiedriskās iestādes, ministrus; un, tā kā laiks šai jaukajā marta svētdienā bija lielisks, Parīzes iedzīvotāji mierīgi nokāpa ielās apskatīt barikades. Kāda liela, balta Centrālās komitejas afiša, kas tautu aicināja uz komunālām vēlēšanām, likās Joti prātīga. Brīnījās tikai par to, ka uzsaukumu parakstījuši pilnīgi nepazīstami cilvēki. Šai Komūnas rīta blāzmā, aizdomu mocīta, Parīze bija naidīga pret Versaļu par visu to, ko viņa bija pārcietusi. Tā bija pilnīga anarchija, pilsētas mcru un centrālkomitejās cīņa, veltīgi saprašanās mēģinājumi no pirmo puses, kamēr pēdējā, nebūdama vēl pārliecināta, ka visa nacionalgvarde ir tās pusē, atturīgi pieprasīja tikai municipālās brīvības. Pret mierīgu manifestāciju Vandomas laukumā raidītie šāvieni, nedaudzie upuri, kuru asins bija krāsojusi ielas bruģi, meta pār pilsētu pirmo terora šalti. Un, kamēr uzvarošā sacelšanās galīgi ieņēma visas ministrijas un sabiedriskās iestādes, naids un bailes Versaļā bija lieli; valdība steidzās sapulcēt pietiekami lielus militārus spēkus, lai atsistu uzbrukumu, kas likās tuvu. Steigā atsauca labākās Ziemeļu un Luaras karaspēka daļas, pietika ar desmit dienām, lai sapulcētu tuvu pie astoņdesmit tūkstoš kareivju, un pašpaļāvība atgriezās tik ātri, ka otrajā aprilī divas divizijas, atklādamas kara darbību, atņēma sabiedrotiem Pito un Kurbvuā.

Tikai nākamajā dienā, kad Moriss ar savu bataljonu bija izgājis iekarot Versaļu, viņš savu atmiņu drudzī ieraudzīja paceļamies Zana skumīgo seju, kurš sauca: «Uz redzēšanos!» Versaļiešu uzbrukums bija pārsteidzis un saniknojis nacionalo gvardi. Trīs kolonas, piecdesmit tūkstoš vīru, jau no rīta izgāja caur Buživalu un Medonu, lai dabūtu rokās monarchistu nacionalsapulci un slepkavu Tjeru. Tas bija lavinveida uzbrukums, ko tik karsti bija pieprasījuši pa aplenkuma laiku, un Moriss sev jautāja, kur sastaps viņš Zanu, ja ne tur viņā pusē, kaujas laukā, starp miroņiem. Tomēr drīz vien bija jāatkāpjas; tikko viņa bataljons ceļā uz ReiLu sasniedza Beržēras augstieni, pēkšņi no Mon-Valerjena augstienes raidītie šāviņi sāka krist tā rindās. Iestājās apjukums, daži ticēja, ka fortu ieņem biedri, cili stāstīja, ka komandants pieņēmis norunu nešaut. Un neprātīgas bailes pārņēma kareivjus, bataljoni saira un bēgdami atgriezās Parīzē, kamēr kolonas galotni, kuru ģenerālis Vinuā bija apgājis, Reil; apkāva.

No tā laika Morisam, kas sakarsis un drebēdams bija ticis projām no šās apkāves, bija paiicis tika? naids pret šo šķietamo kārtības un likumības valdību, ko prūši bija satriekuši pie katras sadursmes un kas nu tagad tomēr bija sadūšojusies iekarot Parīzi. Un arī vācu armijas bija vēl te, no Sen-Denī līdz Šarantonai, kā aculiecinieki šim skaistajam tautas sabrukuma skatam! Drūmās iznīcināšanas krizes pārņemts, viņš piekrita arī pirmajiem varmācīgiem pretsoļiem, barikadu būvei, kas aizsprostoja ielas un laukumus, ķīlnieku, archibīskapa, garīdznieku, agrāko ierēdņu arestam. No abām pusēm jau sākās nežēlības: versaļieši apšāva gūstekņus. Parīze izdeva dekretu, ka par vienu sava kareivja galvu liks krist trim ķīlnieku galvām; un tas mazums saprāta, kas Morisam pēc tik daudziem satricinājumiem un sabrukumiem vēl bija palicis, gaisa niknuma vētrā, kura pūta no visām pusēm. Komūna viņam likās kā atriebēja par pārciesto kaunu, kā atbrīvotāja ar griezīgu asmeni un šķīstītāju uguni. Viss tas viņa prātā sevišķi skaidrs nebija, izglītotais cilvēks viņā vienkārši atgādināja klasiskās atmiņas par brīvām un uzvarētājām pilsētām, par bagātu provinču apvienībām, kas savus likumus deva visai pasaulei. Nākotnē viņš skatīja slavas vainagotu Parīzi, kas ceļ no jauna taisnības un brīvības Franciju, organizē jaunu sabiedrību, pēc tam kad aizslaucījusi projām vecās, satrunējušās atliekas. Patiesību sakot, pēc vēlēšanām Komūnas locekļu vārdi viņu drusku pārsteidza ar savu mēreno, revolucionāru un visu novirzienu sociālistu maisījumu, kuram nu lielais darbs bija uzticēts. Daudzus viņš no šiem ļaudīm pazina un turēja tos par ļoti nenozīmīgiem. Vai labākie no viņiem nesadursies un savstarpēji neiznīcināsies tai uzskatu sajukumā, ko tie izteica? Bet tai dienā, kad Pilsētas valdes laukumā tika svinīgi nodibināta Komūna, kamēr rībēja lielgabalu šāvieni un sarkanie karogi plandījās vējā, viņu no jauna bija aizrāvusi bezgalīga cerība, un viņš vēlējās visu aizmirst. Un slimības krizei līdz augstākai lēkmei paasinoties, viņa ticība atjaunojās.

Visu apriļa mēnesi Moriss cīnījās Neijī apvidū. Agrā pavasarī ziedēja ceriņi, un kareivji kāvās dārzu maigajā zaļumā; nacionalgvardi vakaros atgriezās ar ceriņu ziediem šauteņu galā. Tagad Versaļā sapulcētais karaspēks bija tik liels, ka no tā bija varējuši izveidot divas armijas, vienu Raujas ierindai, maršala MakMahona komandā, otru — rezerves armiju, ko komandēja ģenerālis Vinuā. Kas attiecas uz Komunu, tad tai bija ap simttūkstoš mobilizētu nacionalgvardu un gandrīz tikpat daudz zemessargu, bet patiesībā kaujās piedalījās, lielākais, piecdesmit tūkstoš vīru. Un ar katru dienu versaļiešu uzbrukuma plāns kļuva redzamāks: pēc Neijī viņi bija ieņēmuši Bekona pili, pēc tam Anjēru, vienkārši, lai savilktu ciešāk aplenkuma līniju, jo viņi bija nodomājuši iekļūt pilsētā pa Puan-di-2ūras vārtiem, tiklīdz tiem izdosies zem Mon-Valerjena un Issī forta krustuguns pārvarēt nocietinājumus. Mon-Valerjena forts tiem jau piederēja, visas viņu piepūles nolūks bija iegūt Issī fortu, kurarn uzbruka, izmantojot vecos prūšu ierakumus. No apriļa vidus šaušana un lielgabalu grāvieni vairs neaprima. Ap Levaluā un NeijI cīnījās bez aprimas, strēlnieku uguns turpinājās dienu un nakti. Smagie lielgabali, iekrauti bruņotos vagonos, braukāja pa dzelzceļa jostu, kas apņēma pilsētu, un apšaudīja Anjēru pāri Levaluā. Vanvē un sevišķi Issī apšaudīšana bija jo nikna, no tās drebēja logu rūtis Parīzē kā aplenkuma laika ļaunākajās dienās. Un, kad devītajā maijā, pēc pirmā trauksmīgā uzbrukuma, Issī forts galīgi krita versaļiešu armijas rokās, Komūnas sakāve bija izšķirta, un baiļu lēkmē tā pieņēma visnederīgākos lēmumus.

Moriss piekrita Sabiedriskās glābšanas komitejas nodibināšanai. Viņš atminējās vēsturiskos notikumus; vai nebija situsi stunda, kad jāsper enerģiski soļi, ja grib glābt tēviju? No visām vardarbībām vienīgi Vandomas kolonas nogāšana viņam bija sažņaugusi sirdi slepenās bailēs; un viņš par to sevi apvainoja bērnišķīgā vājībā, jo bija arvien savu vectēvu dzirdējis stāstām par Marengo, Austerlicu, Jēnu, Eilavu, Frīdlandi, Vagramu, Maskavu, šos episkos stāstus, no kuriem viņam vēl tagad notrīsēja sirds. Bet, ja nojauca slepkavas Tjera māju, ja aizturēja drošībai un draudiem ķīlniekus, vai tie nebija pareizi pretspaidi Versaļas augošam niknumam pret Parīzi, ko tā apšaudīja, kur granatas ielauza jumtus, nonāvēja sievietes? Drūma iznīcināšanas dziņa cēlās viņā, jo vairāk tuvojās viņa sapņu gals. Ja taisnības un atriebības idejai bija jāsabrūk asinīs, tad lai atveras zeme un pārveidojas kā vienā no kosmiskajiem satricinājumiem, kas atjaunojuši dzīvi! Labāk lai Parīze sabrūk, lai deg kā varens upuruguns sārts, nekā atgriežas pie saviem netikumiem un nelaimēm, pie šās novecojušās, riebīgās netaisnības samaitātās sabiedrības! Un viņš jau redzēja kādu citu drūmu sapni — milzīgā pilsēta pelnos, gar upes abiem krastiem tikai kūpošas drupas, brūce, ko izdziedinājusi uguns, katastrofa, kurai nav ne vārda, ne piemēra, bet no kuras nāks atjaunota tauta. Tā viņš savā drudzī liesmoja arvien vairāk, dzirdot stāstām, ka pilsētas kvartali mīnēti, apakšzemes ejas pildītas ar pulveri, visi pieminekļi var kuru katru brīdi tikt uzspridzināti gaisā, mīnu kameras savienotas ar elektriskiem vadiem, lai ar vienu vienīgu dzirksteli tās uzreiz aizdegtos, milzīgi degvielu krājumi, sevišķi petroleja, lai ielas un laukumus pārvērstu liesmu straumēs, uguns jūrā. Komūna bija zvērējusi: ja versaļieši ienāks pilsētā, neviens netiks pāri barikadēm, kas noslēdz ielu krustojumus; bruģis atvērsies, celtnes sagrūs, Parīze sadegs liesmās, aprīdama kādu veselu pasauli.

Un, ja Moriss nodevās šim neprātīgajam sapnim, tad tāpēc, ka sirds dzijumos bija nemierā ar pašu Komūnu. Viņš jutās vīlies tās cilvēkos, juta, ka tā nespēcīga. Pat Deleklīzs, kuru ievēlēja par civilpārstāvi kara resorā, tur tomēr nekā nevarēja sasniegt, ar visu savu lielo autoritati. Un lielā paredzētā sociālā piepūle neizdevusies sadrupa.

Parīzē cēlās panika. Pret Versaļu sākumā saniknotā Parīze, kas drebēja vēl no aplenkuma laika ciešanām, tagad no Komūnas atraisījās. Piespiedu iesaukšana, dekrets, kas visus vīriešus zem četrdesmit gadiem ieskaitīja nacionalgvardos, satrauca mierīgos ļaudis un izsauca masu bēgšanu: bēga caur Scn-Denī, pārģērbušies un ar viltotām elzasiešu pasēm, tumšās naktīs ar virvju un kāpņu palīdzību nokāpa nocietinājumu grāvjos. Bagātie pilsoņi jau sen bija aizbraukuši. Neviena fabrika, neviena rūpnīca nebija savas durvis atvērusi. Nebija ne tirdzniecības, ne darba, turpinājās bezdarbīga dzīve, bailīgi gaidot neizbēgamās beigas. Un tautas masas joprojām dzīvoja tikai no nacionalgvardes algām, no tiem trīsdesmit su, ko tagad izmaksāja no valsts bankai rekvizētiem miljoniem, no trīsdesmit su, par kuriem daudzi cīnījās un kas bija viens no iemesliem, kāpēc piedalījās dumpī. Veseli kvartali pilsētā bija tukši, veikaltelpas slēgtas, namu fasades — kailas un nedzīvas. Zem brīnišķīgās maija mēneša saules tukšās ielās bija vēl tikai ienaidnieku nonāvēto federatu drūmās sēru procesijas, bez garīdznieka; sarkaniem karogiem segtiem līķu ratiem sekoja ļaudis ar efeju pušķiem rokās. Slēgtās baznīcas katru vakaru pārvērtās kluba telpās. Iznāca tikai revolucionārie laikraksti, citi visi bija aizliegti. Apkārt klīda briesmīgas baumas par ķīlnieku arestiem iķ dienas, par novadkanaļos nogremdētām pulvermucām, pie kurām, kā stāstīja, palika nomodā vīri ar lāpām rokā, gaidīdami tikai signālu.

Arī Moriss, kas nekad nebi'ja dzēris, nogrima biežā žūpībā. Tagad dažreiz gadījās, ka, stāvēdams kādā izvirzītā postenī vai pavadīdams nakti sardze, viņš izdzēra piedāvāto glāzīti konjaka. Izdzēris otru, viņš bija jau satraukts un alkohola tvaikos mainījās sejā. Tā bija no pirmā aplenkuma mantotā, no otrā pastiprinātā sērga, chronisks alkoholisms, kas bez maizes palikušos iedzīvotājus, kuriem degvīna un vīna bija pilnas mucas, alkohola pārsātinājumā ar katru pilienu noveda neprāta murgos. Divdesmit pirmajā maijā, svētdienā, pret vakaru, Moriss pirmo reizi pārnāca iereibis mājās, Ortī ielā, kur laiku pa laikam pārnakšņoja. Dienu viņš vēl bija pavadījis Neijī, bija cīnījies, iedzēris kopā ar biedriem, cerēdams pārvarēt lielo nogurumu, kas viņu māca… Vēlāk, pilnīgi iereibis un saguris, viņš bija ieradies mājās un iekritis gultā, s^vā istabiņā, kur to bija atvadījis instinkts, jo vēlāk neatminējās, kā atgriezies. Un tikai nākamajā dienā, kad saule jau bija augstu, viņu atmodināja trauksmes zvani, bungas un signāltaures. Vakar pie Puan-di-Zūras versaļieši, atrazdami vārtus pamestus, bija bez pretestības iegājuši Parīzē.

Tikko viņš bija steigā apģērbies, šauteni pār pleciem, nokāpis lejā, kāda samulsusi biedru grupa, kuru viņš sastapa rajona mērijā, viņam pastāstīja vakara un nakts notikumus tādā apjukumā, ka sākumā viņam grūti nācās saprast. Jau desmit dienas, kamēr Issī forts un Montrtu lielā baterija, Mon-Vaierjena fortam piepalīdzot, grāva pilsētas aizsargvalni, Sen-Klū vārti bija kļuvuši neaizstāvami; un uzbrukuma jonis bija nolikts uz rītdienu, kad kāds garāmgājējs ap pulksten pieciem, redzēdams, ka neviens vārtus neaizsarga, vienkārši pamāja sargkareivjiem ierakumos, kas atradās tikai kādus piecdesmit metrus tālu. Nenogaidot, tūlīt bija iegājušas divas trīsdesmit septītā pulka rotas. Tām sekoja viss ceturtais korpuss ģeneraļa Duē komandā. Visu nakti karapulki plūda nepārtraukti. Pulksten septiņos Veržē divizija nonāca līdz Greneles tiltam un izvirzījās līdz Trokadero! Pulksten deviņos ģenerālis Klenšans jau ieņēma Pasī un La Mieti. Pulksten trijos no rīta pirmais korpuss apmetās Buloņas mežā, kamēr ap to pašu laiku Briā divizija pārgāja pāri Senai, lai ieņemtu Sevras vārtus un atvieglotu ieeju otrajam korpusam, kuram ģeneraļa SĪsē vadībā bija jāieņem Greneles kvartals kādu stundu vēlāk. Un tā divdesmit otrā maija rītā Versaļas armija pārvaldīja Trokadero un La Mieti upes labajā krastā un Greneli — kreisajā krastā, izsaukdama pārsteigumu Komūnā, kur jau kliedza par nodevību, domājot par neatvairāmo sakāvi.

Kad Moriss saprata, viņa pirmā sajūta bija, ka beigas ir klāt un atliek tikai likt sevi nonāvēt. Bet trauksmes zvans turpinājās, skaļāk rībēja bungas, sievietes un pat bērni cēla barikades, ielas drudžaini pildījās ar steigā sapulcētiem bataljoniem, kas devās uz savām kaujas vietām. Un kopš pusdienas laika no jauna pamodās mūžīgā cerība sajūsmināto Komūnas kareivju sirdīs, kuri bija nolēmuši uzvarēt, redzot, ka versaļieši gandrīz nav kustējušies no vietas. Šī armija, ko bija baidījušies redzēt pēc pāris stundām Tijerijās, rīkojās ārkārtīgi apdomīgi, neveiksmju mācīta, pārspīlēja taktiku, ko prūši tiem tik skarbi bija mācījuši. Pie Pilsētas valdes nama Sabiedriskās glābšanas komiteja un

Delekllzs, kara delegāts, organizēja un vadīja aizstāvēšanos. Stāstīja, ka viņi ar nicināšanu noraidījuši pēdējo izlīguma mēģinājumu. Tas lika uzliesmot sajūsmai, Parīzes uzvara no jauna likās droša, pretošanās no visām pusēm bija sagaidāma jo sīva, un uzbrukumam vajadzēja būt negantam pie tā sīvās nežēlības paasinātā naida, kas kvēloja abu armiju sirdīs. Un Morisam šī diena pagāja, cīnoties Marsa Lauka tuvumā un ap Invalidu namu, atšaudoties, atkāpjoties ielu pēc ielas. Viņš nebija varējis savu bataljonu atrast, viņš kāvās kopā ar nepazīstamiem biedriem, bija ļāvies aizrauties līdzi uz kreiso krastu, nemaz to neievērodams. Ap pulksten četriem viņš aizstāvēja kādu barikadi, kas aizsprostoja Universitātes ielu, kur tā iziet uz Esplanadi; un viņi to atstāja tikai krēslai metoties, kad dabūja zināt, ka Briā divizija, iedama gar piekrasti, ieņēmusi Likumdevēju korpusa pili. Te viņus gandrīz sagūstīja, un viņi ar lielām grūtībām sasniedza Liles ielu, pateicoties tālam apgājienam pa Sen-Dominika un Belšasas ielām. Naktij uznākot, Versaļas armija ieņēma līniju, kas sākās no Vanves vārtiem un gāja caur Likumdevēju korpusu, Elizejas pili, Svētā Augustiņa baznīcu, Sen-Lazāra staciju un izbeidzās pie Anjēras vārtiem.

Nākamā diena, divdesmit trešais maijs, skaidra un silti saulaina pavasara otrdiena, kļuva par Morisa baigo dienu. Daži simti federatu, kuriem viņš bija pievienojies un kur bija kareivji no dažādiem bataljoniem, turēja savās rokās visu kvartalu, no piekrastes līdz Sen-Dominika ielai. Bet lielākā daļa bija apmetušies Liles ielā lielo, piļu dārzos, kas ir ap tām. Pats viņš bija cieši aizmidzis uz maura pie Goda leģiona pils. Rītā viņš domāja, ka versaļiešu karaspēks uzbruks no Likumdevēju korpusa pils, lai atspiestu viņus aiz Baka ielas stiprajām barikādēm. Tomēr pagāja stundas, bet uzbrukums nesākās. Tik šad un tad apmainījās šāvieniem no viena ielas gala līdz otram. Versaļiešiem bija savs plāns, kas attīstījās lēni un apdomīgi; viņi bija nolēmuši neuzbrukt Tijerijas terasei no frontes puses, ko dumpinieki bija pārvērtuši briesmīgā cietoksnī, bet apiet to no divām pusēm, pa labi un pa kreisi, gar pilsētas nocietinājumu valni virzoties, lai vispirms ieņemtu Monmartru un Observatoriju un pēc tam mestos uzbrukumā pret centra kvartaliem, apņemot tos kā ar milzīgu tīklu. Ap pulksten diviem Moriss dzirdēja stāstām, ka trejkrāsainais karogs plīvo pār Monmartru: uzbrūkot vienā un tai pašā laikā, trīs armijas korpusi, savus bataljonus raidot pret pakalnu no ziemeļiem un vakariem pa Lepika, Solās un Mon-Senī ielām, bija nupat ieņēmuši lielo bateriju pie Mulen-de-la-Galetes;

un uzvarētāji pārplūdināja Parīzi, ieņēma Sen-Zorža laukumu, Notr-Dam-de-Lorete, mēriju Druo ielā, Jauno operu, kamēr no otra krasta, pretim virzoties no Mon-Parnasa kapsētas, bija ieņemts Anfēras laukums un Zirgu tirgus. Šīs ziņas par tik ātriem armijas panākumiem uzņēma ar samulsumu, sašutumu un bailēm. Kā! Monmartrs ieņemts divās stundās, Monmartrs, šis dumpinieku slavenais un neieņemamais cietoksnis! Moriss gan ievēroja, ka rindas kļūst retākas; daži biedri drebēdami klusītiņām bēga, baidīdamies no represijām, gāja nomazgāt rokas un pārģērbties. Stāstīja, ka tiek gatavots uzbrukums Sarkanajam Krustam. Barikades Martinjaka un Belšasas ielās bija jau ieņemtas, Liles ielas galā jau redzamas bija sarkanās bikses. Un drīz bija palikuši tikai pārliecinātie un neatlaidīgie, Moriss un vēl kādi piecdesmit vīri, kas bija nolēmuši mirt, pēc tam, kad būs nonāvējuši iespējami daudz versaļiešu, kas ar federatiem apgājās kā ar banditiem un gūstekņus aiz kaujas līnijas apšāva. No vakardienas riebums un naids bija pieaudzis, tā bija savstarpēja iznīcināšanās starp dumpiniekiem, kas mira par savu sapni, un šo armiju, kas kvēloja reakcionārās dziņās, saniknota, ka tai vēl jāturpina cīņa.

Ap pulksten pieciem, kad Moriss ar biedriem galīgi atkāpās aiz barikadēm Baka ielā, iedams pa Liles ielu no vieniem vārtiem līdz otriem, pastāvīgi atšaudoties, viņš pēkšņi ieraudzīja biezus, melnus dūmus, kas nāca no kāda vaļēja loga Goda leģiona pilī. Tas bija pirmais ugunsgrēks Parīzē; un briesmīgajā neprāta lēkmē, kas viņu aizrāva, viņam par to bija mežonīgs prieks. Stunda situsi, lai visa Parīze uzliesmo kā milzīgs sārts, lai uguns iztīra pasauli! Bet kāds pēkšņs skats viņu pārsteidza: pieci vai seši vīri steigdamies iznāca no pils, un viņu priekšā bija garš puisis, kurā viņš pazina Šūto, savu veco paziņu no simt sestā pulka kopas. Viņš to bija jau redzējis kepijā ar zelta uzšuvēm pēc astoņpadsmitā marta, un tagad viņš to sastapa no jauna paaugstinātu, ar vēl vairāk uzšuvēm, saistītu pie kāda ģeneraļa štaba, kas kaujās nepiedalījās. Un viņam ienāca prātā stāsts, ko bija dzirdējis: šis Šūto esot iekārtojies Goda leģiona pilī, dzīvojot ar savu mīļāko nepārtrauktā uzdzīvē, valstoties pa greznām gultām zābakos, sašaujot, tā, joka dēļ, spoguļus ar revolveri. Stāstīja pat, ka viņa mīļākā, it kā tai būtu jābrauc iepirkties, katru rītu greznā karietē aizvedot zagtas veļas saiņus, pulksteņus un pat mēbeles. Un Moriss, redzēdams Šūto skrējām ar saviem vīriem, izjuta tādu nepatiku, riebīgas šaubas, zem kuram viņš juta šķobāmies visu savu ticību. Tātad briesmīgais darbs varēja būt jauns, ja jau tāds darbinieks pie tā stājas?

Aizritēja vēl stundas, viņš cīnījās tikai aiz izmisuma, viņā bija vēl palikusi tikai tumšā griba mirt. Ja viņš bija maldījies, tad vismaz kļūda jāsamaksā ar savām asinīm! Barikade, kas aizsprostoja Liles ielu Baka jēlas augstumā, darināta no maisiem un mucām, pildītiem ar zemi, bija ļoti stipra, ar dziļu grāvi priekšā. Viņš to aizstāvēja kopā ar kādu duci federatu; pa pusei nogulušies, viņi nonāvēja uz vietas katru kareivi, kas parādījās. Līdz pat uznākušai naktij ,viņš nekustējās un klusēdams izmisuma stūrgalvībā šķieda savu patronu krājumu. Viņš redzēja, ka lielie dūmi1 Goda leģiona pili. kurus vējš dzina ielā, kaut gan liesma vēl nebija redzama, dienai dziestot, kļūst arvien biezāki. Otrs ugunsgrēks bija sācies blakus mājā. Un pēkšņi atnāca pie viņa kāds biedrs un paziņoja, ka kareivji, nedrīkstēdami ieņemt barikadi frontāli, tuvojas caur dārziem un namiem, mūrus ar kapļiem caurumodami. Tās bija beigas, katru mirkli viņi varēja ierasties šeit. Un tiešām, kad no kāda loga atsprakstēja šāviens, viņš ieraudzīja Suto un viņa vīrus trakā steigā pa labi un pa kreisi uzskrējām stūra namos ar petroleju un lāpām rokās. Pusstundu vēlāk zem melnām debesīm viss ielu šķērsojums liesmoja, kamēr Moriss, vēl vienmēr aiz mucām un maisiem gulēdams, izlietoja spilgto apgaismojumu, nošaudams ikkatru neapdomīgo kareivi, kas iedrošinājās no māju vārtiem parādīties ielā.

Cik ilgi Moriss vēl bija šāvis? Viņam vairs ncibija laika un telpas apziņas. Pulkstenis varēja būt deviņi, varbūt desmit. Derdzīgais darbs, kuru viņš darīja, smacēja tagad līdz vemšanai, kā slikta vīna dzēruma atraugas. Apkārt degošie nami pārņēma viņu ar nepanesamu karstumu, gaiss bija tveicīgs un smacēja. Ielu šķērsojums ar bruģakmeņu kaudzi, kas to noslēdza, bija kļuvis par nocietinātu nometni, ko aizsargāja zem dzirksteļu lietus ugunsgrēki. Vai nebija pavēle aizdedzināt pilsētas kvartalus, atstājot barikades, aizturot karaspēku ar postošu ugunsgrēku līniju, atkāpjoties nodedzinot Parīzi? Un viņš jau manīja, ka mājas deg ne tikai Baka ielā. Viņš redzēja, ka aiz musfuras debess uzliesmo ar varenu sarkanu atspīdumu, viņš dzirdēja kādu tālu rūkoņu, it kā aizdegtos visa pilsēta. Pa labi gar Senu trakoja laikam kādi citi milzīgi ugunsgrēki. Jau sen viņš bija redzējis, bēgošu no lodēm, nozūdam Šūto. Pat visneatlaidīgākie no viņa biedriem nozuda viens pēc otra, jo baidījās, ka kuru katru mirkli viņus var ielenkt. Beidzot viņš palika viens, gulēdams starp diviem ar zemi pildītiem maisiem un domādams tikai par šaušanu, kad kareivji, kuri bija atraduši ceļu cauri namiem un dārziem, pēkšņi izskrēja no kāda nama Baka ielā un vērsās pret viņu.

Šās pēdējās cīņas aterauts, Moriss jau divas dienas nebija domājis par Zanu. Un Zans arī nebija ne mirkli padomājis par Morisu no tā brīža, kad Parīzē bija ienācis ar savu pulku, lai pastiprinātu Briā diviziju. Vakar viņš bija kāvies Marsa Laukā un Invalidu esplanadē. Šodien viņš tikai ap pusdienas laiku bija atstājis Burbonu pili, lai ieņemtu šā rajona barikades līdz Svēto tēvu ielai. Kaut gan viņš bija tik mierīgs, maz pamazām viņš šai brāļu karā iekarsa, starp biedriem, kuru karstā vēlēšanās bija pēc tik daudzu mēnešu grūtībām beidzot atpūsties. Kara gūstekņi, kurus pārveda no Vācijas un no jauna ielika rindās, turpināja dusmoties uz Parīzi, un atkal jau gāja baumas par Komūnas ļaundarībām, tās Zanu noveda līdz sašutumam, ievainojot viņa godbijības jūtas pret īpašumu un kārtību. Viņš bija kā arvien palicis saprātīgais zemnieks, kas vēlas mieru, iai varētu sākt strādāt, pelnīt un atkal atgūt spēkus. Bet viņa augošās dusmas, kas aizbiedēja pat viņa maigākās domas, ugunsgrēki galīgi saniknoja. Nodedzināt mājas, nodedzināt pilis, tāpēc ka tu neesi tas stiprākais, nē, tas bija par daudz! Uz tamlīdzīgu lietu spējīgi tikai nelieši! Un viņš, kuram masu nāves sodi vēl vakar bija sažņauguši sirdi, vairs nepiederēja pats sev, mežonīgs ar izvalbītām acīm, viņš kaukdaņis sita un dūra.

Ar sparu Zans ar saviem ļaudīm iebruka Baka ielā. No sākuma viņš neredzēja neviena, viņš domāja, ka barikade atstāta. Pēc tam ieraudzīja starp diviem maisiem pie zemes kādu komunaru, kas kustējās, pielika pie pleca šauteni un šāva vēl uz Liles ielas pusi1 . Un, kā briesmīga likteņa dzīts, viņš skrēja un ar durkļa grūdienu pienagloja šo cilvēku pie barikades.

Morisam nebija laika pagriezties. Viņš iekliedzās un pacēla galvu. Ugunsgrēks viņu apspīdēja ar apžilbinošu gaismu.

—  Ak Zan, mans vecais Zan, vai tu tas esi?

Viņš gribēja mirt, ar kaislīgu nepacietību to vēlējās. Bet no sava brāļa rokas, tas bija par daudz, tas sabojāja nāves brīdi, saindēdams to ar bezgalīgu rūgtumu.

—  Tātad tu tas esi, mans vecais Zan!

Kā zibens ķerts, atskurbis, viņu uzlūkoja Zans. Viņi bija vieni, citi kareivji jau vajāja bēgļus. Ap viņiem ugunssārti cēlās arvien augstāk, logi izvēma lielas, sarkanas liesmas, kamēr iekšā namos bija dzirdams, kā iebrūk degošie griesti. Un Zans raudādams nokrita zemē pie Morisa, viņu aptaustīdams, mēģinādams to pacelt, lai redzētu, vai nav vēl iespējams viņu glābt.

—   Ak mans mazais, mans nabaga mazais!

VIII

Kad vilciens, kas brauca no Sedanas, pēc neskaitāmiem pārtraukumiem beidzot ap pulksten deviņiem pienāca Sen-Denī piestātnē, liela, sarkana blāzma apgaismoja debesis dienvidu pusē, it kā aizdedzināta būtu visa Parīze. Naktij tuvojoties, šī blāzma bija pieaugusi: maz pamazām tā aizņēma visu apvārsni, asiņaini krāsodama mazo mākonīšu lidojienu, kas grima austrumos pieaugošā krēslā.

Henriete pirmā izlēca no vagona. Viņa bija uztraukta no šā ugunsgrēka atspīduma, ko braucēji bija ieraudzījuši pāri melnajiem laukiem no logiem, vilcienam vēl kustoties. Pie tam prūšu zaldāti, kas militāri bija ieņēmuši piestātni, lika visiem izsēsties, kamēr divi no tiem uz piebrauktuves perona skarbā franču izrunā sauca:

—   Parīze deg… Tālāk nebrauc. Visiem jāizkāpj. .. Parīze deg, Parīze deg …

Henriete briesmīgi nobijās. Mans dievs, vai viņa bija atbraukusi par vēlu? Tā kā Moriss uz viņas divām pēdējām vēstulēm nebija atbildējis, saņemot no Parīzes arvien uztraucošākas ziņas, viņa bija sajutusi nāvīgu nemieru un pēkšņi nolēmusi Remijī atstāt. Jau mēnešiem viņa skumīgi dzīvoja pie tēvoča Fušāra; jo ilgāk Parīze turpināja pretoties, jo okupacijas karaspēks kļuva skarbāks un neapmierināmāks; un tagad, kad pulki viens pēc otra atgriezās uz Vāciju, kareivju pastāvīgie caurgājieni no jauna iztukšoja ciemus un pilsētas. No rīta, kad mazā gaismiņā viņa bija piecēlusies, lai ietu uz Sedanu un sēstos vilcienā, viņa bija redzējusi, ka mājas sēta pilna jātnieku, kuri tur bija pārnakšņojuši, gulēdami juku jukām, savos mēteļos ietinušies. Viņu bija tik daudz, ka sedza visu klonu. Tad pēc pēkšņa taures signālā visi bija piecēlušies, klusēdami, savos platajos mēteļos, viņi spiedās viens pie otra, un Henrietei likās, ka viņa vēro kaujas lauka augšāmcelšanos, pastardienas taurēm atskanot. Un tagad viņa sastapa prūšus Sen-Denī, un viņi bija tie, kas raidīja uztraucošus saucienus:

—  Visiem jāizkāpj, tālāk nebrauc… Parīze deg, Parīze deg…

Kā apmulsusi Henriete ar savu mazo somu skraidīja apkārt,

lai jautātu pēc paskaidrojumiem. Jau divas dienas Parīzē kāvās, dzelzce|a līnija bija nogriezta, prūši palika kā novērotāji. Bet viņa katrā ziņā gribēja likt cauri un piegāja pie kapteiņa, kas komandēja rotu, kura ieņēma staciju.

—  Kungs, es gribu satikt savu brāli, par kuru esmu ļoti noraizējusies. Es jūs lūdzu, dodiet man iespēju turpināt ceļu.

Viņa pārsteigta apstājās un pazina kapteini, kuram gāzes liesma apgaismoja seju.

—   Tas esat jūs, Oto… Ak, esiet tik labi, kad jau nu gadījums mūs vēlreiz kopā savedis!

Oto Ginters, viņas brālēns, bija kā arvien korekti iespīlējies savā gvardes uniformā. Viņš izturējās sausi, ar labu virsnieka stāju. Un viņš nepazina šo sīko, vārga izskata sievieti ar bāli gaišiem matiem un ar skaisto, maigo seju, kas slēpās zem viņas cepures sēru plīvura. Beidzot viņš atminējās to pēc viņas atklātā un gaišā skatiena. Viņš tikai sakustējās.

—  Jūs zināt, ka man ir brālis kareivis, — iekarsusi turpināja Henriete. — Viņš ir palicis Parīzē, man bail, ka viņš nav iejaucies visā šai briesmīgajā cīņā … Es jūs, Oto, lūdzu, dodiet man iespēju turpināt ceļu.

Tikai tad viņš sāka runāt.

—   Es jums apliecinu, ka nevaru nekā līdzēt… Jau no vakardienas vilcieni vairs neiet, man liekas, ka ap pilsētas nocietinājumiem sliedes ir nojauktas. Un manā rīcībā nav ne ratu, ne zirga, ne kareivja jūsu pavadībai.

Viņa to uzlūkoja un, redzēdama, ka viņš tik vienaldzīgs un negrib palīdzēt, savās bēdās tikai apspiesti murmināja savas žēlabas.

—  Ak mans dievs, jūs nekā negribat darīt… Ak mans dievs, pie kā man griezties?

Šie prūši, kas bija visvarenie pavēlnieki, kuri ar vienu vārdu varēja sacelt kājās visu pilsētu, rekvizēt simt ratu, izvest no staļļiem tūkstoš zirgu! Un viņš noraidīja ar uzpūtīga uzvarētāja skatu, kuram bija kā likums nekad neiejaukties uzvarēto lietās, kas viņam likās kaut kas netīrs, tāds, kas aptraipītu viņa labo slavu.

—        Beidzot, — atsāka Henriete, pūlēdamās sevi nomierināt,

—   jūs vismaz zināt, kas notiek, jūs to man varat pasacīt.

Viņš tikko manāmi pasmaidīja ar smalku vaibstu.

—  Parīze deg… Lūk, no šejienes jo labi saredzams.

Un viņš to izveda ārpus stacijas gar sliedēm kādus simt soļus, līdz sasniedza dzelzs tiltiņu, kas bija uzcelts pāri sliedēm. Kad viņi bija uzkāpuši pa šaurām kāpnēm un atradās augšā, atspiedušies uz margām, tie vēroja pāri pakalnam atklājamies bezgalīgu, kailu klajumu.

—   Jūs redzat, Parīze deg …

Varēja būt pulksten pusdesmit. Sarkanais spīdums, kas kvēloja debesīs, vienmēr pieauga. Rītos mazo asinssārto mākonīšu lidojiens bija zudis, debess dzīlē bija palicis tikai melns traips, kur atspīdēja tālas liesmas. Patlaban visa apvāršņa mala bija ugunī; bet vietām varēja noteikti atšķirt gaišākus ugunsgrēkus, spilgti sārtus kā purpurs liesmu kūļus, kuru spīdums nemitīgi šāvās gaisā, svītrodams tumsā skrejošo dūmu mutuļus. Un varētu teikt, ka uguns virzās uz priekšu, ka tur aizdegas no viena koka uz otru kāds milzīgs mežs, ka uzliesmo pati zeme, milzīgā Parīzes ugunsgrēka sakarsēta.

—   Lūk, — paskaidroja Oto, — tas tur ir Monmartrs, tas pakalns, kas melni atdalās uz sarkanā fona … Pa kreisi, Viletā, Belvilā, vēl nekas nedeg. Uguns pielaista bagātajos kvartalos un plešas, arvien plešas … Skatieties pa labi, kur patlaban uzliesmo jauns ugunsgrēks! Redzamas liesmas, vesels liesmu mutulis, no kura ceļas kā karsts tvaiks… Un atkal un atkal jauni ugunskuri, visur!

Viņš nekliedza, neuztraucās, un viņa lielais un mierīgais prieks Henrieti stindzināja. Ak, šie prūši, kas visu to vēroja! Viņa klusēšana Henrieti ievainoja tāpat kā viņa smīns, it kā viņš to jau sen būtu paredzējis un gaidījis šo postu, kam nebija līdzīga. Beidzot Parīze dega, Parīze, kurā vācu granatas varēja nopostīt tikai kādas jumta caurules! Viss viņa naids bija gandarīts, viņam likās, ka atriebts par nesamērīgi ilgušo aplenkumu, briesmīgo aukstumu, par vienmēr pieaugošām grūtībām, par kurām Vācija vienmēr uztraucās. Ne iekarotās provinces, ne pieci miljardi kara kontribūcijas, nekas uzvaras triumfā nelikās atsveram šo Parīzes iznīcināšanas ainu, kad briesmīgā neprātā Parīze pati sevi sadedzināja un aizlidoja dūmos šai gaišaja pavasara naktī.

—        Ak, to jau varēja paredzēt, — piebilda viņš klusākā balsī.

—   Nekas, varens darbs!

Augošas sāpes sažņaudza Henrietes sirdi, aizraudamas viņai elpu šās neaptveramās katastrofas priekšā Uz dažiem mirkļiem gaisa viņas personīgā nelaime, ko aizsedza šis visas tautas grēka izpirkšanas sods. Domājot par liesmām, kas aprija cilvēku dzīvības, redzēdama pie apvāršņa degošo pilsētu, kas meta elles atspīdumu kā citkārt nolādētās un debess pērkoniem saspertās pilsētas, viņai negribot bija jāiekliedzas. Viņa salika rokas, viņa jautāja:

—   Mans dievs, ko tad mēs esam tā nogrēkojušies, ka mūs tā soda?

Oto jau pacēla roku, lai pārtrauktu. Viņš jau dzirās ar auksta, karojoša protestantisma nežēlību sākt runu, citējot bībeles pantus. Bet, uzmetis skatienu jaunajai sievietei, sastapdams gaišās un saprātīgās acis, viņš aprima. Un pie tam bija pieticis ar viņa žestu, viņš bija izteicis savu rases naidu, savu pārliecību, ka Francijā ieradies karapulku dieva sūtīts, lai sodītu samaitāto tautu. Parīze dega par sodu savai gadsimteņu ļaunajai dzīvei, saviem ilgi krātajiem noziegumiem un izlaidībai, aizslaucīdama izvirtušā latinisma pēdējos putekļus.

Viņš nolaida roku un vienkārši teica:

—   Tagad visam ir gals… Aizdegas otrs kvartals, otrs, tur lejā, vairāk pa kreisi… Jūs gan redzat to svītru, kas top plašāka, kā liesmu upe?

Neviens nerunāja, iestājās baigs klusums. Tiešām, straujas uguns liesmas cēlās bez rimas un izšļāca debesīs kā plūzdamas no dzelzslietuves krāsns. Ar katru mirkli uguns jūra izplēta savu bezgalīgo līniju, kur pār sakarsēto ņirboņu tagad cēlās dūmi, kas sakrājās pār pilsētu kā milzīgs tumša vara mākonis; un likās, ka viegls vējš dzen šo mākoni, kas pamazām aizpeld pa melno nakts tumsu, aizsegdams debess velvi ar savu nolādēto pelnu un sodrēju lietus brāzmu.

Henriete nodrebēja, it kā atbrīvodamās no murgiem un no jauna pārņemta bailēm, kas uznāca, domājot par brāli, pēdējo reizi lūgdama sacīja:

—   Tātad jūs nekā nevarat darīt manā labā, jūs atsakāties man palīdzēt aizkļūt uz Parīzi?

Ar jaunu mājienu Oto, likās, gribēja aizslaucīt visu apvārsni.

—  Un kādēļ, jo rītu tur viņā pusē būs tikai drupas!

Un tas bija viss, viņa nokāpa no pārejas tilta, pat neatsveicinājusies aizskrēja ar savu mazo somiņu rokās, kamēr viņš vēl ilgi palika augšā, nekustīgs un slaids, iežņaugts uniformā, iegrimis naktī, savas acis mieloja ar baismīgo svētku skatu, ko viņam sagādāja šī degošā Babilone.

Izejot no stacijas, Henrietei laimējās sastapties ar kādu resnu kundzi, kas nolīga ar ratu īpašnieku, lai viņš to nekavējoties aizvestu uz Parīzi, Rišeljē ielu; un viņa to tā lūdza, ar tik aizgrābjošām asarām, ka tā beidzot bija mierā paņemt viņu līdzi. Važonis, mazs, melnīgsnējs vīrs, uzšāva zirgam ar pātagu un visu ceļu neatdarīja muti. Bet resnā dāma neaprima runāt, stāstīja,, ka aizvakar atstājusi savu veikalu, to noslēgdama, izdarījusi kļūdu, pamezdama kādā sienā noslēptas vērtības, Tagad, kad pilsēta jau divas stundas bija liesmās, viņai uzmācās vienīgā doma: atgriezties turp, pilsētā, lai paņemtu savu mantu, pat ja būtu jāiet caur uguni. Pie caurbrauktuves bija tikai kāds apmiegojies sargs, un rati tika tālāk bez pārāk lielam grūtībām, vēl vairāk tāpēc, ka dāma meloja, stāstīdama, ka vedot savu brāļameitu, lai kopīgi koptu savu vīru, kuru versaļieši ievainojuši. Lieli šķēršļi sākās ielās, barikades ik mirkli aizsprostoja ceļu,, pastāvīgi vajadzēja mest līkumus. Beidzot Puasonjēra bulvārī važonis paziņoja, ka tālāk nebrauks. Un abām sievietēm bija jāiet tālāk kājām pa Santjē un Zenēra ielu, pa visu Biržas kvartalu. Jo vairāk viņas tuvojās nocietinājumiem, liesmainās debesis viņas apgaismoja kā gaišā .dienā. Tagad viņas pārsteidza šās pilsētas daļas tuksnesīgais klusums, ko sasniedza tikai tālas rūkoņas atskaņas. Tomēr, sākot no Biržas, viņas izdzirda šāvienus un viņām bija jālien gar māju sienām. Kad resnā dāma savu veikalu Rišeljē ielā atrada neskartu, viņa no liela prieka katrā ziņā gribēja pavadīt savu biedreni pa Hazara un Svētās Annas ielām līdz Ortī ielai. Federati, kuru bataljoni vēl ieņēma Svētās Annas ielu, uz brīdi gan tās aizturēja. Beidzot bija jau četri, kļuva gaišs, kad Henriete, novārgusi no uztraukuma un bada, atrada Ortī ielas vecajā namā visas durvis atvērtas. Un kad nu viņa bija uzkāpusi pa šaurām un tumšām kāpnēm, aiz kādām durvīm bija jākāpj pa kāpnītēm, kas veda uz jumtu.

Kad Baka ielā uz barikades Moriss starp diviem zemes maisiem bija varējis piecelties uz ceļiem, Zanu pārņēma cerība, jo viņš sākumā bija domājis, ka pienaglojis viņu pie zemes.

—  Ak mans mazais, vai tiešām tu vēl dzīvo? Vai tiešām man būs tā laime, man, netīram dzīvniekam, kas esmu? Pagaidi, ļauj man paskatīties.

Viņš rūpīgi' apraudzīja uguns gaismā ievainojumu. Durklis bija izurbies cauri rokai, netālu no labā pleca, un visļaunākais bija tas, ka pēc tam tas bija gājis starp divām ribām un, bez šaubām, ievainojis plaušas. Tomēr ievainotais elpoja bez lielām grūtībām. Tikai viņa roka nokārās kā nedzīva.

—   Mans nabaga vecais, tev par to nevajag izsamist! Es tomēr esmu apmierināts, man labāk gribas beigt… Tu manā labā tik daudz esi darījis, ka bez tevis jau būtu nobeidzies kādā ceļmalā.

Bet, dzirdot tādus vārdus, Zanu no jauna pārņēma asas sāpes.

—   Vai tu klusēsi! Tu mani divas reizes esi izglābis no prūšu nagiem. Mēs bijām nolīdzinājušies, un nu bija mana reize atdot savu dzīvību, un es tevi nokauju … Ak, deviņi pērkoni, vai es biju piedzēris, ka nepazinu, jā, piedzēris kā vepris, pārāk daudz asiņu dzēris.

Acis viņam pildījās asarām, atminoties šķiršanos tur Remijī ciemā, kur viņi atstāja viens otru, jautādami, vai vēl kādreiz satiksies un kad, vai tas būs sāpīgos vai priecīgos apstākļos. Vai tam nebija nozīmes, ka kopā bija pavadījuši dienas bez maizes, naktis bez miega, pastāvīgā nāves tuvumā? Vai tiešām viņu sirdis tais varonīgi kopā pavadītajās nedēļās tāpēc bija sakusušas, lai novestu līdz šai riebīgajai, mežonīgajai un neprātīgajai brāļa slepkavībai? Nē, nē, viņš sacēlās pret šo domu.

—  Ļauj man rīkoties, mans mazais, man tevi jāglābj.

Vispirms viņam tas bija jāaizved projām, jo kareivji nobeidza

ievainotos. Tas bija iaimīgs gadījums, ka viņi bija vieni, nebija jāzaudē ne minūte. Atri ar naža palīdzību viņš pārgrieza piedurkni un noģērba formas svārkus pavisam. Tecēja asinis, un viņš steidzīgi pārsēja roku ar lupatu, ko noplēsa no oderes. Pēc tam viņš aizdarīja brūci krūtīs, uzsiedams roku tai pāri. Laimīgā kārtā viņam bija auklas gals, ar kuru cieši savilka šo vienkāršo pārsējumu, tādā kārtā vismaz padarīdams nekustīgu ievainoto pusi un aizkavēdams asins izplūdumu.

—   Vai vari iet?

—   Jā, es domāju.

Tomēr Zans neiedrošinājās vest viņu tādā veidā, vienā kreklā. Kā pēkšņā iedvesmā viņš aizskrēja blakusielā, kur bija redzējis kādu kritušu kareivi, un atgriezās ar mēteli un kepiju. Viņš pārsvieda tam mēteli pār pleciem, palīdzēja ar veselo roku tikt cauri kreisajai piedurknei. Tad, uzlicis viņam galvā kepiju, teica:

—  Tagad tu esi viens no mūsējiem. Kurp iesim?

Iestājās liels apmulsums. Mostoties cerībai un drošsirdībai, atgriezās tūlīt arī bailes. Kur atrast drošu patvērumu? Mājas tika izkratītas, visus komunar.us, kurus notvēra ar ieročiem rokās, apšāva. Un pie tam ne viens, ne otrs no viņiem nepazina šai kvartalā neviena, nevienas dvēseles, kurai varētu prasīt patvērumu, nezināja nevienas slēptuves, kur varētu nozust.

—   Vislabāk būtu mājās pie manis, — sacīja Moriss. — Nams ir nomaļš, neviens turp nenāks… Bet tas ir viņpus upes, Ortī ielā.

Izmisis un nezinādams, ko darīt, Zans lādējās.

—  Dieva vārds, ko iesākt?

Tikt pāri pa Karaļa tiltu nebija nemaz ko domāt; ugunsgrēku liesmas to apgaismoja gaiši kā dienā. Katru mirkli no abiem krastiem atskanēja šāvieni. Pie tam būtu jāatduras pret degošajām Tijerijām, pret aizbarikadēto un apsargāto Luvru kā pret nepārvaramu aizsprostu.

—  Tātad veltīgi, nav iespējams pāri tikt! — paskaidroja Zans. kas pēc atgriešanās no Italijas kampaņas bija nodzīvojis sešus mēnešus Parīzē.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā kāda doma. Ja zem Karaļa tilta kā agrāk būtu laivas, varētu mēģināt tikt pāri. Tas būtu garš, bīstams, neērts brauciens, bet nebija izvēles un bija jāizšķiras ātri.

—   Paklau, mans mazais, mums tomēr jābēg, te mēs veseli nepaliksim … Stāstīšu savam leitnantam, ka komunari mani saņēmuši gūstā un ka izbēgu.

Viņš satvēra tam veselo roku, to atbalstīja, palīdzēja iziet cauri Baka ielas galam, starp namiem, kas liesmoja no augšas līdz apakšai kā milzu lāpas. Degošu dzirksteļu lietus lija pār viņiem, karstums bija tik stiprs, ka sejas mati apsvila. Izgājuši krastmalā, viņi brīdi apstājās kā apžilbināti no briesmīgā ugunsgrēka atspīduma, kas kā milzu kūļi kvēloja gar abiem Senas krastiem.

—   Sveces gan te netrūkst, — kurnēja Zans, kuram šis dienas gaišums nepatika.

Un viņš jutās drusku drošībā tikai tad, kad bija nolaidis Morisu pa krastmalas kāpnēm pa kreisi no Karaļa tilta lejup uz upi. Tur zem lielu koku pudura ūdens malā viņi bija paslēpti. Kādu stundas ceturksni viņus uztrauca tumšās ēnas, kas kustējās pretējā krastā. Atskanēja šāvieni, dzirdams bija skaļš kliedziens, kāds iekrita ūdenī, kas putodams uzšļācās gaisa. Tilts, acīm redzami, bija apsargāts.

—   Ja mēs pavadītu nakti šai barakā? — jautāja Moriss, rādīdams uz kādu no dēļiem celtu tvaikoņa satiksmes kantori.

—   Ak jā, lai rītā mūs notver!

Zans vienmēr vēl palika pie sava. Viņš atrada te -veselu mazāku laivu flotiliju. Bet tās bija pieslēgtas važā. Kā atraisīt vienu no tām un sadabūt irkļus? Beidzot viņš ieraudzīja vecu airu pāri, viņam izdevās atlauzt vaļā kādu, bez šaubām, nepietiekami aizslēgtu slēdzeni, un, noguldījis Morisu laivas priekšgalā, viņš apdomīgi ļāvās ūdens plūdumam, slīdēdams gar krastmalu, aukstūdens peldētavu un kuģu ēnā. Ne viens, ne otrs no viņiem vairs nerunāja, briesmīgā skata izbiedēti, kas atklājās viņu priekšā. Jo tālāk viņi īrās pa upi lejup, jo šausmas pie apvāršņa.

kas atkāpās, pieauga. Kad viņi bija nonākuši pie Solferino tilta, viņi ar vienu skatienu varēja pārredzēt abus degošos krastus.

Pa kreisi dega Tijerijas. Nakts stundai uznākot, bija aizdegusies šī pils abos galos, no Floras un Marsāna paviljoniem; un, ātri pieaugdama, uguns sasniedza Pulksteņu paviljonu centrā, kur bija sagatavota īsta mīna. Maršalu zālē bija sakrautas mucas ar pulveri. Tai brīdī no starpbūvju izsistajiem logiem izšāvās sārtu dūmu mutuļi, garu, zilu dūmu caurausti. Jumti aizdegās un plaisāja no degošām uguns mēlēm, atvērdamies kā zeme no vulkānā iekšķīgās uguns spiediena. Bet visgaišāk, ar briesmīgu rūkoņu, dega no apakšstāva līdz milzīgajam jumtam Floras paviljons, kas bija aizdedzies vispirmais. Ar petroleju slacītā grīda un tapetes deva liesmām tādu karstumu, ka redzēja liecamies balkona dzelzs stabus un pārsprāgstam augstos, monumentālos kamīnus ar lielajām, tēlnieku veidotajām saulēm, kas tagad bija sakarsētas kā kvēlojoša krāsns.

Pa labi tepat bija jau ap pulksten pieciem vakarā aizdegusies Goda leģiona pils, kas dega jau septiņas stundas ar platu liesmu kā ugunskurs, kuram visas pagales sadeg reizē. Tālāk dega Valsts padomes pils, milzīgs ugunsgrēks, lielākais un briesmīgākais; milzīgais akmens kubs, divi stāvi ar galeriju, izvēma liesmas. Četras celtnes ap lielo iekšējo pagalmu bija aizdegušās reizē, un petroleja, kas veselām mucām bija izlijusi pa četrām kāpnēm četros stūros, tecēja, veldama pa tām degošu elles liesmu straumi. Upei pievērstā fasadē asi atdalījās atiskā līnija kā melna rampa starp sarkanām uguns melēm, kas laizīja tās malas, kamēr kolonādes, dzegas, sienu rotājumi un veidojumi rādījās ar neparastu reljefu spēku kā žilbinošā kausējamās krāsns atspīdumā. Viss te, likās, grīļojās, uguns spēks bija tik briesmīgs, ka milzīgā celtne it kā tika pacelta un drebēja un brakšķēja savos pamatos. No izvirduma spara, kas aizsvieda debesīs jumtu cinku, palika pāri tikai biezo mūru ģindenis. Turpat tuvumā dega Orsē kazarmu sans kā augsta un balta kolona, līdzīga bākai. Un beidzot aiz tām vēl citi ugunsgrēki — septiņi nami Baka ielā, divdesmit divi — Liles ielā, kas aizdedzinaja apvārsni, liesmas cēlas pāri liesmām bezgalīgā asiņainā jūrā.

Zans aizsmacis murmināja:

—   Ak dievs, vai tas ir iespējams! Aizdegsies vēl upe!

Tiešām, laiva peldēja kā pa uguns straumi. Šai milzīgajā lēkājošo atspulgu pavardā varēja likties, ka Sena veļ kvēlas ogles. Šaudījās pēkšņi sarkani zibeņi, dzeltenām pagalēm skaļi sprēgājot. Un pamazām viņš brauca lejup pa liesmaino straumi starp degošām pilīm kā pa kādu bezgalīgu ielu nolādētā pilsētā, kur gar abām ceļa malām deg plūstoša lava.

—  Ak! — izsaucās savukārt Moriss, kuru, redzot visu šo postu, ko bija vēlējies, no jauna pārņēma neprāts. — Jā, viss lai liesmās iet bojā, viss lai sprāgst gaisā!

Bet ar šausmu pilnu mājienu Zans viņam pavēlēja ciest klusu, it kā viņš baidītos, ka tādi zaimi varētu viņiem atnest nelaimi. Vai tas bija iespējams, ka šis zēns, kuru viņš tā mīlēja, tik mācīts un smalkjūtīgs cilvēks, bija varējis nonākt pie tamlīdzīgām domām? Un viņš airēja spēcīgāk, jo, izbraucis cauri zem Solferino tilta, atradās tagad plašā, atklātā klajumā. Bija tik gaišs, ka likās, upi apspīd saule dienvidū, raidīdama savus starus tieši, bez ēnas. Ar savādu skaidrību varēja saskatīt vismazāko sīkumu, katru ūdens plūduma ņirbu, oļu kaudzes krastmalā, mazos piekrastes kokus. Sevišķi tilti rādījās žilbinošā gaismā tik skaidri, ka, likās, var saskatīt akmeņus; un varēja sacīt, ka no viena ugunskura uz otru vada šauras, neskārtas pārejas virs kvēlojošiem ūdeņiem. Brīžiem nepārtrauktā un rūcošā brāzmā bija dzirdams straujš brakšķiens. Nobira sodrēju virpulis, vējš atnesa indīgu smirdoņu. Un briesmīgi bija domāt, ka pārējo tālāko Parīzes kvartalu, tur lejup Senas iegulā, vairs nav. Pa labi, pa kreisi apžilbināja ugunsgrēku spilgtums, vērsdams aiz sevis melnu bezdibeni. Varēja redzēt tikai miglainu bezgalību, tikai tukšumu, it kā visa Parīze, uguns skarta, būtu izpostīta un jau nozudusi mūžīgā naktī. Un arī debess bija kā mirusi, liesmas cēlās tik augstu, ka izdzēsa zvaigznes.

Morisu kratīja drudža murgi, un viņš sāka smieties kā ārprātīgs.

—   Skaisti svētki Valsts padomē un Tijerijās! … Fasades ir apgaismotas, lustras mirdz, sievietes dejo .. . Ak, dejojiet, tik dejojiet vien savos kūpošajos svārkos, liesmainiem matiem!…

Viņš māja ar savu veselo roku, kā saukdams pēc Sodomas un Gomoras dzīrēm ar muziķu, puķēm, dīvainām izpriecām, pilīm, kas tūka izlaidībā, kur riebīgais kailums tika apgaismots ar tādu sveču pārmērību, ka pašas pilis aizdegās. Pēkšņi atskanēja briesmīgs grāviens. No divām pusēm uguns Tijerijās sasniedza Maršalu zāli. Mucas ar pulveri aizdegās, Pulksteņu paviljons uzsprāga gaisā ar tādu spēku kā pulverpagrabs. Izšāvās gaisā varens staru kūlis, kā spalvu puduris piepildīdams tumšās debesis, kā liesmojošs puķu pušķis šais briesmīgajos svētkos.

—   Varena deja! Bravo! — kliedza Moriss kā pēc izrādes, kad viss atkal iegrimst tumsā.

Zans' stomīdamies no jauna viņu lūdza apjukušiem vārdiem. Nē, nē! Nevajag priecāties par ļaunumu! Ja tas būtu visa sabrukums, tad taču postā būtu jāaiziet ari mums pašiem? Un viņš tagad steidzās piestāt pie krasta, lai aizbēgtu no šā briesmīgā skata. Tomēr ar apdomu viņš pabrauca vēl garām Konkordijas tiltam, lai tādā kārtā izkāptu malā tikai Konferences krastā, kur Sena met līkumu. Un šai kritiskajā momenta viņš neļava laivai aizpeldēt, bet, instinktīvi respektēdams svešu īpašumu, pazaudēja dažas minūtes laika, to cieši krastā piestiprinādams. Viņa nodoms bija sasniegt Ortī ielu pa Konkordijas laukumu un SenOnorē ielu. Nosēdinājis Morisu krastā, viņš uzkāpa viens pa kāpnēm krastmalā, un viņu no jauna parņēina nemiers, saprotot, ar kādām grūtībām viņiem nāksies pārvarēt te sakopotos šķēršļus. Tijeriju terase, bruņota lielgabaliem, Karaļa, Sen-Florentina un Rivoli augstām, labi būvētām barikadēm aizsprostotās ielas bija taču neieņemamais Komūnas cietoksnis; un tā izskaidrojama bija Versaļas armijas taktika: tās fronte tai naktī veidoja lielu ieliektu leņķi ar virsotni Konkordijas laukumā, ar vienu spārnu labajā krastā pie Ziemeļu preču stacijas, ar otru — kreisajā krastā pie pilsētas nocietinājumiem, netālu no Arkeijas vārtiem. Bet ausa diena, komunari bija atstājuši Tijerijas un barikades, un karaspēks nupat kā bija ieņēmis kvartalu starp jauniem ugunsgrēkiem: divpadsmit citas mājas dega jau no pulksten deviņiem vakarā Sen-Onorē un Karaļa ielas šķērsojumā.

Kad Zans atkal bija nokāpis krastmalā lejā, viņš atrada Morisu snaužam, pēc satraukuma lēkmes viņš bija kļuvis vienaldzīgi truls.

—  Tas nebūs viegli. . . Vismaz vai tu spēj vēl iet, mans mazais?

—   Jā, jā, neuztraucies. Es jau noiešu miris vai dzīvs.

Sevišķi grūti viņam nācās uzkāpt pa akmens kāpnēm. Augšā,

krastmalā, viņš lēni kā mēnessērdzīgs gāja savam pavadonim pie rokas. Kaut arī vēl neausa gaisma, tuvējo ugunsgrēku atspīdums apgaismoja plašo laukumu ar bālu gaismu. Viņi pārgāja pāri tuksnesīgajam laukumam ar sažņaugtu sirdi, vērojot drūmo posta ainu. No abām pusēm, viņpus tilta un Karaļa ielas galā, cēlās ka neskaidri rēgi Burboņu pils un Madlēnas baznīca, granatām saskrambātas. Tijeriju terase, vietām ar izšautiem posmiem, bija pa daļai sabrukusi. Pašā laukumā lodes bija izurbušās cauri strūklaku bronzai, Liles statujas milzīgais stumbrs gulēja zemē, granata to bija pārsitusi divos gabalos, kamēr turpat Strasburgas statuja, sēru drānā tīta, likās, sēroja par visām šim drupām. Un blakus neskartam obeliskam grāvi no lāpstas sitieniem bija pārsprādzis kāds gāzes vads, kam bija gadījies aizdegties un kas ar šņācošu troksni meta garu liesmu.

Zans apgāja apkārt barikadei, kas aizsprostoja Karaļa ielu starp Jūras ministriju un Noliktavu, kuras no uguns bija izglābušās. Aiz barikades ar zemi pildītiem maisiem un mucām viņš izdzirdēja rupjas kareivju balsis. No frontes puses barikadi aizsargāja grāvis, piins pūstoša ūdens, kur peldēja kāda federata līķis. Pa ielauzto robu bija redzami nami Sen-Onorē ielas šķērsojumā, kas beidza degt, par spīti sūkņiem, kuri bija atvesti no priekšpilsētas un kuru šņākoņu varēja sadzirdēt. Pa labi un pa kreisi nelielie koki, avižnieku kioski bija salauzti, lodēm caururbti. Atskanēja skaļi kliedzieni, ugunsdzēsēji kādā pagrabā tikko bija atraduši septiņus nama iemītniekus, pa daļai jau pārogļotus.

Lai gan barikade, kas aizsprostoja Sen-Florenti'na ielu un RivolI ielu, likās ar savu augsto un lietpratīgo konstrukciju vēl briesmīgāka, Zans instinktīvi nojauta, ka izkļūt cauri tur nav tik bīstami. Barikade tiešām bija jau pilnīgi atstāta, tikai karaspēks vēl neiedrošinājās to ieņemt. Lielgabali snauda drūmā atstātībā. Nevienas dvēseles aiz šās neuzvaramās sienas, tikai kāds paklīdis suns, kas glābdamies metās projām. Bet, kad Zans, balstīdams novārgušo Morisu, steidzās pa Sen-Florentina ielu, notika tas, no kā viņš baidījās; viņš uzdūrās veselai 88. ierindas pulka rotai, kas barikadi bija apgājusi.

—   Mans kapteini, — paskaidroja viņš, — tas ir kāds biedrs, kuru šie laupītāji ievainojuši un kuru vedu uz ambulanci.

Morisam plecos uzmestais mētelis viņu izglāba, un Zana sirds draudēja vai pārtrūkt, kad beidzot tie abi gāja lejup pa SenOnorē ielu. Pamazām ausa diena, no šķērsielām atskanēja šāvieni, jo kāvās vēl visā kvartalā. Tas bija tīrais brīnums, ka viņiem izdevās bez jauniem ļauniem piedzīvojumiem sasniegt Frondas ielu. Viņi gāja pavisam lēnām, un pēdējie trīssimt vai čctrisimt metri ceļa tiem izlikās bezgalīgi. Tad Frondas ielā viņi uzdūrās komunaru sargpostenim, bet tas, domādams, ka tuvojas vesels pulks, izbijies bēga. Atlika vēl tikai pāriet nelielu gabalu pa Aržanteijas ielu, lai beidzot nonāktu Ortī ielā.

Ak, šī Ortī iela, ar kādu drudžainu nepacietību jau četras stundas Zans to vēlējās sasniegt! Tanī iegājis, viņš jutās kā atbrīvots. Iela bija tumša, tukša un klusa kā simt jūdžu tālu projām no kaujas. Māja, šī vecā un mazā māja bez vārtnieka, snauda kā nāves miegā.

—   Atslēgas man kabatā, — stostījās Moriss. — Lielā — ielas durvīm, mazā — manas istabas durvīm tur pašā augšā.

Un viņš sabruka un zaudēja samaņu Zana rokās, kura uztraukums un apmulsums bija liels. Mulsumā viņš aizmirsa āra durvis aizslēgt, taustīdamies kāpa pa šim nepazīstamajām kāpnēm, izvairīdamies no trokšņa, jo baidījās uzmodināt cilvēkus. Augšā viņš pilnīgi apjuka un viņam bija jānoliek ievainotais uz kādas kāpes, lai atrastu durvis ar sērkociņu palīdzību, kas laimīgā kārtā bija līdzi; un tikai tad, kad bija durvis atradis, viņš nokāpa, lai atkal paņemtu ievainoto. Beidzot viņš to noguldīja mazajā dzelzs gultā iepretim logam, no kā bija redzama visa Parīze un ko viņš atvēra plaši vaļā; bija vajadzīgs svaigs gaiss un gaisma. Ausa diena, raudadams viņš nokrita ceļos pie gultas, nomocījies un bez speķa, un viņā modās briesmīgā doma, ka viņš ir nokāvis savu draugu.

Tā bija pagājušas minūtes, un viņš nemaz nebija pārsteigts, pēkšņi ieraudzīdams Henrieti. Nekas, likās, nebija dabiskāk; viņas brālis mira, un viņa bija atnākusi. Viņš pat nebija redzējis to ienākam, varbūt, ka viņa te bija jau stundām ilgi. Tagad, atlaidies krēslā, viņš ka apstulbis skatījās, kā viņa svaidījās zem nāvīgā trieciena, kas viņu bija sitis, redzot savu brāli nesamaņā, asinīm klātu. Beidzot viņš atjēdzās un teica:

—  Vai jūs mājas vārtus aizslēdzāt?

Apjukusi viņa apstiprinoši pamāja ar galvu, un, kad viņa beidzot sniedza tam abas rokas, tiekdamās pēc līdzjūtības un palīdzības, viņš teica:

—  Vai jūs zināt, ka es viņu nokāvu?

Viņa nesaprata, viņa tam neticēja. Viņš juta, ka viņas mazās rokas mierīgi paliek viņa rokās.

—   Es viņu nonāvēju… Jā, tur lejā uz kādas barikades … Viņš kāvās vienā pusē, es — otrā . ..

Mazās rokas sāka drebēt.

—  Mēs bijām kā noreibuši, mēs vairs nezinājām, ko darām … Es viņu nonāvēju …

Tad Henriete drebēdama un pavisam bāla atvilka savas rokas, izbaiļu pilnām acīm, kas Zanu cieši uzlūkoja. Tātad tās bija visam beigas, un viņas sirdī nekas nepalika pāri. Ak, šis Zans, par kuru viņa bija domājusi šai pašā vakarā, laimīga nenoteiktā cerībā to varbūt redzēt! Un viņš bija darījis šo riebīgo darbu, un tomēr viņš bija giābis Morisu, jo tas taču bija viņš, kurš to cauri dažādām briesmām bija atnesis šurp. Viņa nevarēja tam vairs ļaut savas rokas, visa viņas būte pretojās. Bet viņai no krūtīm izlauzās kliedziens, kurā tā bija ielikusi savas satriektās sirds pēdējo cerību:

—  Ak, es viņu izārstēšu, man tagad viņš jāizdziedina!

Pa savu ilgo uzturēšanās laiku RemijI ambulancē viņa bija kļuvusi ļoti sapratīga kopēja un vainu pārsējēja. Un viņa tūlīt vēlējās apskatīt brāļa ievainojumu un ievainoto izģērba, no ģīboņa to neatmodinot. Bet, kad viņa tam noņēma pirmo, Zana izdarīto pārsējumu, Moriss sakustējās, vāji iekliedzās, plati atvērdams drudžainās acis. Viņš to tūlīt pazina un pasmaidīja.

—   Tu esi tātad šeit? Ak, cik esmu apmierināts, redzot tevi pirms nāves!

Viņa ar jaunu, paļāvības pilnu mājienu lika apklust.

—   Mirt, bet es to negribu! Es gribu, lai tu dzīvo!.. . Nerunā ..vairs, ļauj man rīkoties!

Tomēr, kad Henriete bija apskatījusi caurdurto roku un ievainotās ribas, viņas seja satumsa, acis kļuva neskaidras. Žigli viņa sāka saimniekot pa istabu; viņai izdevās atrast drusku eļļas, viņa saplēsa vecus kreklus, lai no tiem izgatavotu saites, kamēr Zans nokāpa lejā, lai atnestu krūzi ūdens. Viņš vairs neatdarīja muti, noskatījās tikai, kā viņa izmazgā brūces un tās veikli pārsien; viņš nebija spējīgs palīdzēt, būdams kā paralizēts, kamēr viņa te atradās. Bet, kad viņa bija beigusi pārsiešanu, redzēdams tās uztraukumu, viņš piedāvājās aiziet pēc ārsta. Bet viņa bija jau pie pilna saprāta: nē, nē, nevar griezties pie pirmā ārsta, kurš gadās, tas varētu brāli nodot! Bija jāatrod drošs vīrs, dažas stundas var uzgaidīt. Beidzot, kad Zans gribēja aiziet, lai atgrieztos pie sava pulka, viņi norunāja, ka, tiklīdz būs iespējams aizmanīties, viņš atgriezīsies un mēģinās atvest līdzi chirurgu.

Viņš vēl negāja, likās, ka viņš nespēj izšķirties, lai atstātu šo istahu, viņa izdarītās nelaimes pilnu. Logs uz brīdi bija aizdarīts, to atvēra no jauna. Un ievainotais no savas gultas, pacēlis galvu, vēroja, kamēr viņi divi arī skatījās tālumā, līdz smagais klusums beidzot tos sāka nospiest.

No Dzirnavu pakalna augstienes Parīzes lielākā daļa izklājās zem viņiem: vispirms centra kvartali, no Sen-Onorē priekšpilsētas līdz Bastilijai, tad viss Senas plūdums ar tālo mudžekli kreisajā krastā, veselu jumtu jūru, koku galotnēm, baznīcu torņiem, jumoliem un smailēm. Nāca diena, riebīgā nakts, viena no briesmīgākajām vēsturē, bija beigusies. Bet lecošas saules skaidrajā gaismā zem sārtajām debesim ugunsgrēki joprojām liesmoja. Iepretim bija redzamas Tijerijas, kas vienmēr vēl dega, Orsē kazarmas. Valsts padomes un Goda leģiona pilie; kuru liesmas, dienas gaismā izbālot, spēji trīsēja pie debess. Pat viņpus mājām Liles un Baka ielās, likās, dega vēl citas mājas, jo veseli liesmu stabi cēlās no Sarkanā Krusta ielu šķērsojuma un vēl tālāk no Vavenas un Nort-Dam-de-Šana ielām. Labajā pusē pavisam tuvu beidza degt Sen-Onorē ielā, kamēr pa kreisi, Karaļa pilī un jaunajā Luvrā, neizdevās novēlojušies, tikai pret rītu sākušies ugunsgrēki. Bet sākumā sevišķi neizprotami viņiem bija biezie, melnie dūmi, ko rietumu vējš dzina līdz logam. Jau no pulksten trijiem rītā dega Finanču ministrija, dega bez gaišām liesmām, izgruzdēdama bieziem kvēpu virpuļiem, tik lielā mērā noslāpēja uguni bezgalīgā papīru masa zem zemajiem ģipša griestiem šais celtnēs. Un, ja arī pār pilsētas atmodu vairs nebija nakts traģiskās izteiksmes, baiļu par galīgu nopostīšanu, Senas viļņiem veļot ugunskurus pār Parīzi, kas aizdedzināta no visām četrām malām, tad tomēr ar šiem nepārtrauktajiem dūmiem, kuru mākonis pletās arvien plašāks, pār vēl no ugunsgrēkiem saudzētiem kvartāliem klīda bezcerīgas un drūmas skumjas. Sauli, kas bija uzlēkusi gaiša un starojoša, drīz aizsedza šie dūmi, un pie rūsganajām debesīm palika tikai kā sēru plīvurs.

Moriss, kuru atkal bija pārņēmuši murgi, murmināja, ar lēnu mājienu, kas, likās, aptvēra visu bezgalīgo apvārsni:

—  Vai sadeg viss? Ak, cik tas ilgi!

Henrietei saskrēja acīs asaras, it kā viņas pašas nelaime vel pieaugtu no tā lielā posta. Un Zans, kas vairs nedrīkstēja viņas rokai ne pieskarties, ne apskaut savu draugu, aizgāja kā prātu zaudējis.

—   Uz redzēšanos! Es nākšu drīz.

Viņš varēja atgriezties tikai vakarā, ap pulksten astoņiem, kad jau bija iestājusies krēsla. Nevērojot viņa lielo uztraukumu, viņam laimējās: viņa pulks, kas vairs nekāvās, bija atgājis otra līnijā un saņēmis pavēli apsargāt kvartalu; tādā kārtā, palikdams nometnē ar savu rotu Karuseļu laukumā, Zans cerēja, ka viņam būs iespējams katru vakaru uzkāpt, lai ievāktu ziņas par ievainoto. Un viņš neatgriezās viens, gadījums lika sastapt bijušo simt sestāi pulka majoru, kuru izmisuma lēkmē bija atvedis, nevarēdams citu ārstu atrast, pie sevis domādams, ka šis briesmīgais cilvēks ar lauvas galvu tomēr ir krietns vīrs.

Kad Burošs, nezinādams, kāda ievainotā labā šis lūdzošais kareivis viņu apgrūtina, un kurnēdams, ka uziets tik augstu, saprata, ka viņa priekšā komunars, viņu sākumā pārņēma dusmas.

—   Deviņi pērkoni! Vai jūs par mani smejaties? .. . Laupītāji,

kas noguruši zagt, nonāvēt un dedzināt! … Šā bandita lieta ir skaidra, jā, es viņu izārstēšu ar trim lodēm galvā!

Bet, redzot Henrieti, kura bija tik bāla savās melnajās drēbēs ar saviem skaistajiem, gaišajiem, vaļā izlaistajiem matiem, viņš tūlīt nomierinājās.

—   Tas ir mans brālis, majora kungs, viens no jūsu Sedanas. kareivjiem.

Viņš neatbildēja, attina brūces, klusēdams tās apskatīja, izvilka no kabatas zāļu pudelītes un atjaunoja pārsējumu, parādīdams jaunajai sievietei, kā tas izdarāms. Tad savā skarba ja balsī viņš pēkšņi jautāja ievainotajam:

—  Kāpēc tu nostājies neliešu pusē, kāpēc tu izdarīji tādu neķītrību?

Moriss, ne vārda neteicis, spīdošām acīm vēroja ārstu, kopš tas bija atnācis. Savā drudzī viņš strauji atbildēja:

—  Tāpēc, ka bija par daudz ciešanu, par daudz netaisnības un par daudz kauna!

Tad Burošs atmeta ar roku, it kā gribēdams sacīt, ka nonāktu par tālu, ja gribētu ielaisties uz tādām idejām. Viņš gribēja vēl ko sacīt, bet beidzot apklusa. Un viņš aizgāja, vienkārši piebilzdams:

—   Es vēl pienākšu.

Priekšnamā viņš Henrietei paskaidroja, ka ne par ko nevarot atbildēt. Plaušas ievainotas nopietni, varot iestāties asins izplūdums, kas ievainoto uz vietas nonāvētu.

Kad Henriete atgriezās, viņa piespieda sevi pasmaidīt, nevērojot triecienu, ko bija dabūjusi tieši sirdī. Vai tiešām viņa to nespēs glābt, nevarēs novērst to briesmīgo, kas izšķirs viņus trīs uz mūžu, kas tā vēl bija savienoti karstā dziņā pēc dzīves? Visu dienu viņa neatstāja istabu; kāda veca kaimiņiene laipni uzņē-' mās apgādāt visu vajadzīgo. Un viņa atgriezās un ieņēma atkal savu vietu krēslā pie slimnieka gultas.

Bet, padodoties savam nervozajam satraukumam, Moriss izjautāja 2anu, vēlējās zināt. Tas tomēr visu nestāstīja, izvairījās runāt par trakām dusmām, kas tagad ieņemtā Parīzē cēlās pret mirstošo KomUnu. Bija jau trešdiena. Sākot ar svētdienas vakaru, svīzdami baiļu sviedrus, buržuā bija dzīvojuši dziļi savos pagrabos; un ceturtdienas rītā, kad viņi iedrošinājās iznākt ārā, izpostīto ielu ainas, drupas, asinis, bet par visām lietām briesmīgie ugunsgrēki tos noveda līdz atriebības kāram izmisumam. Sodam bija jābūt briesmīgam. Izkratīja namus un savāktos aizdomīgos ļaudis, vīriešus un sievietes, bariem nodeva kareivju vadiem soda

izpildīšanai. No pulksten sešiem vakarā tai dienā Versaļas armija bija noteicēja par pusi Parīzes, no Monsurī parka līdz Ziemeļu stacijai, ieņemot visas galvenās ielas. Un pēdējiem Komūnas locekļiem, kādiem divdesmit, bija jāslēpjas Voltēra bulvāri, vienpadsmitā rajona mērijā.

Iestājās klusums. Moriss skatījās tālumā pa logu, kas siltajā vakarā bija atvērts, un murmināja:

—  Tas vēl turpinās, Parīze deg!

Tas bija taisnība, vakaram pienākot, liesmas parādījās no jauna un atkal debesis krāsojās baismīgā atspīdumā. Pēcpusdienā, kad ar briesmīgu troksni uzskrēja gaisā Luksemburgas pulvernoliktava, izplatījās baumas, ka sabrucis Panteons līdz ar savām katakombām. Bez tam visu dienu vēl turpināja degt vakardienas ugunsgrēki, Valsts padomes pils un Tijerijas dega, Finanču ministrija kūpēja bieziem dūmu virpuļiem. Reižu desmit logs bija jāaizdara, jo draudēja ielidot melnu tauriņu mākonis — sadegušu papīrdrumslu nepārtraukts vilnis, ko uguns ar spēku aiznesa debesīs, no kurienes tas krita atpakaļ kā smalks lietus, pārklāja visu Parīzi, un līdz Normandijai, divdesmit jūdžu tālu, bija uzlasāmas šīs papīrdrumslas. Pie tam tagad nedega tikai vakaru un dienvidu kvartals, mājas Karaļa ielā, Sarkanā Krusta šķērsojumā un Notr-Dam-de-Šana ielā. Visa pilsētas austrumpuse likās liesmojam, varenais Pilsētas valdes ugunskurs aizsedza apvārsni ka milzīgs sārts. Kā aizdedzinātas lāpas dega Liriskais teātris, ceturtā rajona mērija, vairāk nekā trīsdesmit namu tuvējā ielā, neieskaitot Port-Sen-Martēna teātri ziemeļos, kas nomalē sārtojās kā degoša siena kaudze laukos nakts krēslā. Sākās atsevišķas atriebības, varbūt arī aprēķināta noziedzīga tiesas aktu iznīcināšana. Nedomāja vairs par to, kā sevi aizstāvēt, aizturot ar uguni uzvarošo karaspēku. Trakoja kā vējš tikai neprāts. Tiesu pils, Otel-Djē, Notr-Damas katedrale tika izglābta tikai pateicoties laimīgam gadījumam. Iznīcināt, lai iznīcinātu, lai apraktu veco, satrunējušo cilvēci zem kādas pasaules pelniem, cerot, ka uzdīgs jauna sabiedrība, laimīga un ar skaidru sirdi kā pirmatnēju leģendu paradizē virs zemes!

—  Ak, karš, riebīgais karš! — sacīja pusbalsī Henriete, vērojot šo drupu, ciešanu un nāves pilsētu.

Vai tas tiešām nebija pēdējais un liktenīgais cēliens, asiņu neprāts, kas sākās nelaimīgajos Sedanas un Mecas kaujas laukos, iznīcināšanas epidemija kā Parīzes aplenkuma sekas, galēja tautas krize, kad sabrukumos un apkāvēs draud nāves briesmas?

Bet Moriss, nenovērsdams acis no degošiem kvartaliem tur lejā, lēni ar pūlēm murmināja:

—  Nē, nē, nenolādi karu! Tas ir labs, tas dara savu darbu …

Zans viņu pārtrauca ar naida un pašpārmetuma izsaucienu.

— Dieva dēļ! Kad es tevi tā redzu un kad tas aiz manas vainas .. . Neaizstāvi vairs karu, tas bija un paliek riebīga lieta!

Ievainotais nenoteikti pamāja.

—  Ak, par mani nav ko runāt! Ir jau vēl citi. Varbūt šī asins nolaišana ir nepieciešama. Karš — tā ir dzīve, kas nevar būt bez nāves.

Un Morisa acis aizdarījās, nogurušas no piepūles, ko no viņa bija prasījuši šie daži vārdi. Ar mājienu Henriete lūdza Zanu nerunāt. Viņā pašā modās protests, dusmas pret cilvēka ciešanām, nevērojot viņas, šās vārgās un drošsirdīgās sievietes mieru, kuras skaidrajās acīs atdzīvojās viņas vectēva, Napoleona leģendas varoņa, heroiskā dvēsele.

Pagāja divas dienas, ceturtdiena un piektdiena, ugunsgrēkos un apkāvēs, tāpat kā līdz šim. Lielgabalu grāvieni nerima, A^onmartra baterijas, kuras bija ieņēmusi Versaļas armija, bombardēja bez aprimas baterijas, ko komunari bija ierīkojuši Belvilā un Per-Lašēza kapsētā; un pēdējās atkal uz labu laimi apšaudīja Parīzi: granatas krita Rišeljē ielā un Vandoma laukumā. 25. maija vakarā visa kreisā krastmala atradās Versaļas karaspēka rokās. Bet labajā krastā Šato-d’O un Bastilijas laukuma barikades vēl vienmēr turējās. Tur bija divi īsti cietokšņi, kas aizstāvējās ar nepārtrauktu briesmīgu uguni. Kad, naktij iestājoties, pēdējie Komūnas locekļi bija aizbēguši, Deleklīzs paņēma rokās spieķīti un nesteigdamies kā pastaigā nogāja līdz barikadei, kas noslēdza Voltēra bulvāri, lai tur kā varonis kristu no lodes. Nākamajā dienā, divdesmit sestā maija rītā ieņēma Šato-d’O un Bastiliju, komunari turējās vēl tikai Viletā, Belvilā un Šaronā, arvien samazinādamies skaitā, tā ka beidzot palika tikai saujiņa drošsirdīgo, • kas vēlējās mirt. Un vēl divas dienas viņi pretojās un briesmīgi kāvās.

Piektdienas vakarā, kad Zans aizzagās no Karuseļu laukuma, lai atgrieztos Ortī ielā, viņam gadījās Rišeljē ielas galā būt klāt pie kādas masu apšaušanas, kas viņu satricināja. No aizvakardienas darbojās divas kara tiesas, viena Luksemburgas pilī, otra — Šatlē teātrī. Pirmā notiesātos nonāvēja dārzā, kamēr no otrās tos dzina līdz Lobo kazarmām, kur pastāvīgi kareivju vadi tos apšāva iekšējā pagalmā gandrīz tieši. Sevišķi šai pēdējā vietā apkāve bija šausmīga: vīri un bērni tika sodīti pēc norā-

dījuma, ka viņu rokas melnas no pulvera vai viņu kājās kareivju apavi; bez vainas denuncētie, atsevišķu cilvēku atriebībasupuri, kuri vaimanādami deva savus paskaidrojumus, bet kurus neuzklausīja; veselus barus raibā juceklī dzina pretī šauteņu stobriem, tik daudz nelaimīgo uzreiz, ka visiem nepietika pa lodei un ievainotos vajadzēja galīgi nobeigt ar šauteņu laidēm. Asinis plūda straumēm, no rīta līdz vakaram veda līķus. Un uzvarētajā pilsētā vēl notika citi nāves sodi, kur gadījās uznākt atriebes neprātīgajām dusmām, pie barikadēm un vientulīgo namu sienām, uz pieminekļu kāpēm. Tādā kārtā Zans. redzēja, ka kvartalu iedzīvotāji pieveda pie sargposteņa, kas apsargāja Franču teātri, kādu sievieti un divus vīriešus. Buržuā izrādījās nežēlīgāki par kareivjiem; avizes, kas atkal iznāca, kūdīja uz iznīcināšanu. Viss varmācīgais pūlis saniknots uzbruka sevišķi sievietei, kādai no tām, kuras bailes iztēloja par petrolejas lējējām, kā briesmīgus spokus, un apvainoja, ka vakaros tās klīstot gar bagatnieku namiem, lai savus traukus ar aizdedzinātu petroleju iemestu pagrabos. Kliedza, ka šo sievieti pārsteiguši nometušos ceļos pie kāda pagraba lodziņa Svētās Annas ielā. Un, neklausoties viņas protestu un vaimanas, viņu kopā ar abiem vīriešiem iemeta barikades grāvī, kas vēl nebija aizbērts, un nošāva šai melnajā bedrē kā vilkus, kas notverti slazdā. Garāmgājēji noskatījās; kāda kundze ar savu vīru bija apstājusies, kamēr maiznieka zēns, kas nesa kaimiņiem torti, svilpoja kādu mednieku dziesmiņu.

Kad Zans, šausmās sastingušu sirdi, steidzās, lai sasniegtu Ortī ielu, viņš pēkšņi atminējās. Vai tas nebija Šūto, viņa kopas bijušais kareivis, kuru nupat bija redzējis pie nāves soda izpildīšanas godīga strādnieka baltā blūzē ar piekrišanas vaibstiem sejā? Un viņš zināja šā bandita, nodevēja, zagļa un slepkavas lomu! Mirkli viņš bija gatavs atgriezties un to uzrādīt, likt viņu nošaut virs pārējiem trim ķermeņiem. Ak, cik tas skumji, visvainīgākie izbēg sodam, gaišā dienā staigā nesodīti, kamēr nevainīgie satrūd zemē!

Izdzirdusi soļu troksni, Henriete bija iznākusi priekšnamā.

—   Esiet apdomīgs, šodien viņš ir ārkārtīgā uztraukuma stāvoklī … Bija atnācis majors, viņš mani noveda līdz izmisumam.

Tiešām, Burošs kratīja galvu, nevarēdams vēl neko apsolīt. Varbūt tomēr ievainotā jaunība spēs pārvarēt sarežģījumus, no kuriem viņš baidījās.

—      Ak, tas esi tu! — sacīja Moriss drudžaini Zanam, tiklīdz

bija viņu ieraudzījis. — Es tevi gaidīju. Kas notiek, cik tālu esam?

Un, atspiedies ar muguru pret spilvenu, ar seju pret logu, ko māsai bija licis atvērt, rādīdams uz pilsētu, kas atkal bija kļuvusi tumša un ko apgaismoja jauns uguns atspīdums, viņš teica:

—    Hm! Sākās no jauna. Parīze deg, Parīze šoreiz nodeg galīgi!

Pēc saules rieta noliktavu ugunsgrēks bija aizdedzinājis tālākos kvartalus augšup pa Senas plūdumu. Tijerijās, Valsts padomes pilī, laikam, bija iebrukuši griesti un baļķi no jauna bija uzliesmojuši, jo bija izveidojušies jauni uguns pavardi un cēlās liesmas un dzirksteles. Daudzi nami, kas likās apdzisuši, uzliesmoja atkal. Jau trīs dienas nevarēja iestāties krēsla, lai pilsēta no jauna neuzliesmotu, it kā tumsa uzpūstu vēl sarkanās dzirkstis, lai tās izsētu pa visām četrām apvāršņa malām. Ak, šī elles pilsēta, kas. vakaram nākot, sārtojās jau visu nedēļu, ar savām milzīgajām lāpārn apgaismodama asiņainās nedēļas naktis! Un, kad tai naktī dega Viletas doki, gaišums pār lielo pilsētu bija tik spilgts, ka varēja domāt, ka šoreiz tā tiešām aizdedzināta no visām pusēm un pilnīgi liesmu pārņemta. Pie asiīissārtām debesīm bija redzams, ka sarkanie pilsētas kvartali veļ savus degošos jaimtus ka viļņus jūrā līdz bezgalībai.

—  Tās ir beigas, — atkārtoja Moriss, — Parīze deg!

Ar šiem divdesmit reižu atkārtotiem vārdiem viņš sevi satrauca, drudžainā dziņā runāt pēc smagās miegainības, kas gandrīz trīs dienas viņu bija spiedusi klusēt. Bet aizturētas elsas viņam lika pagriezt galvu.

—  Kā, māsiņ, tā esi tu, kas arvien tik dūšīga? Tu raudi, ka man būs jāmirst?

Viņa to pārtrauca, izsaukdamās:

—  Bet tu nemirsi. . .

—   Tomēr, tomēr, tā ir labāk, tam tā jānotiek! … Ak, lai jau! Ar mani nekas labs bojā neaizies. Priekš kara es tev sagādāju tik daudz ciešanu, es izmaksāju tik dārgi tavai sirdij un tavai rocībai … Visas tās muļķības, visas tās aušības, kuras esmu izdarījis un kuras, kas zina, ļauni beigtos, varbūt cietumā, ielas notekā …

Atkal viņa to strauji pārtrauca.

—   Ciet klusu, ciet klusu! Tu visu esi izpircis.

Viņš apklusa un brīdi pārdomāja.

—       Kad es būšu miris, jā, varbūt… Ak mans vecais 2an, tu tomēr mums visiem esi izdarījis labu pakalpojumu, nolikdams mani gar zemi ar durkļa dūrienu.

Bet arī Zans pretojās asaru pilnām acīm.

—   Nerunā tā! Vai tu gribi, lai satriecu savu galvu pret kādu sienu?

Moriss iekarsis turpināja:

—   Atminies, ko tu man sacīji nākamajā dienā pēc Sedanas, kad apgalvoji, ka dažreiz neesot ļauni dabūt krietnu pļauku . .. Un tu piebildi, ka, ja kaut kur kas pūst, kāds samaitāts loceklis, tad labāk to redzēt nocirstu pie zemes guļot, nekā ar to nobeigties kā no choleras…. Šos vārdus esmu daudzkārt pārdomājis, kamēr atrados viens, ieslēgts šai neprāta un posta Parīzē … Nu labi! Esmu tas samaitātais loceklis, kuru tu esi nocirtis…

Viņa satraukums auga, viņš neklausīja vairs Henrietes un Zana lūgumam, kas stāvēja kā šausmās sastinguši. Un viņš turpināja kā karstā drudzī, ar daudziem simboliem un spilgtām ainām. Francijas veselīgā daļa, prātīgā, nosvērtā, tā, kas bija palikusi vistuvāk zemei — zemnieki, kas nospieda neprātīgo, izmisušo, ķeizarvalsts samaitāto daļu, kura bija sabojāta no sapņiem un baudas; un tā bija jāgriež dzīvā miesā, jāizgriež līdz saknei, labi nezinot, ko dara. Bet asins pelde bija nepieciešama, franču asins, briesmīgais cilvēkupuris tīrošās liesmās. Tagad nu sāpju ceļš nonācis līdz stindzinošai agonijai, krustā sistā tauta cieš par saviem grēkiem un atdzims.

—   Man vecais Zan, tu esi vienkāršs un stiprs… Ej, ej! Ņem lāpstu, ņem ķelli, atgriezies laukos un uzcel no jauna māju!… Mani nonāvēdams, tu darīji pareizi, jo es biju trums tavās miesās!

Viņš vēl murgoja, gribēja piecelties, atspiesties ar elkoņiem uz palodzes.

—   Parīze deg, nekas neatliks pāri. Ak, šī uguns, kas visu aiznes, kas visu dziedina, jā, es to vēlējos! Tā dara labu darbu. Ļaujiet man nokāpt lejā, ļaujiet nobeigt cilvēcības un brīvības darbu…

Zanam bija lielas pūles, lai noguldītu to atkal gultā, kamēr Henriete raudādama tam stāstīja par bērnību un brāļa mīlestības vārdā lūdza viņu nomierināties. Un uguns atspīdums pār bezgalīgo pilsētu bija vēl pieņēmies, uguns jūra, likās, sniedzās līdz tumšā apvāršņa tālēm, debess bija kā milzīgas krāsns velve, kas sakaitēta līdz spilgtam sārtumam. Un šai rūsganajā ugunsgrēku atspīdumā biezie dūmi no Finanču ministrijas, kas neatlaidīgi

bez liesmas dega jau no aizvakardienas, aizpeldēja lēni kā tumšs sēru mākonis.

Nākamajā dienā, sestdienā, Morisa stāvokli iestājās pēkšņa uzlabošanās: viņš bija daudz mierīgāks, drudzis bija mazinājies; un Zanam bija liels prieks, kad viņš atrada Henrieti smaidām, viņa atkal loloja sapni par visu triju kopdzīvi laimīgā nākotnē, kas likās vēl iespējama, bet ko tuvāk apzīmēt nevēlējās. Vai tiešām liktenis apžēlosies? Viņa pavadīja pie slimā naktis, viņa neatstāja vairs šo istabu, kur viņas žiglais pelnrušķītes maigums, viņas vieglā, klusā gādība bija kā nepārtraukti mīļi glāsti. Un tai vakarā Zans aizmirsās pie saviem draugiem ar izbrīna pilnu un drebošu prieku. Dienā karaspēks bija ieņēmis Belvilu un Šomona pakalnu. Nepadevās tikai cietoksnī pārvērstā Per-Lašēza kapsēta. Zanam likās, ka tagad viss beidzies, viņš pat apgalvoja, ka dumpiniekus vairs nenošaujot. Viņš vienkārši stāstīja par gūstekņu bariem, kurus virzot uz Versaļu. No rīta viņš bija sastapis krastmalā kādu baru vīru darba blūzēs, mēteļos, tikai vestēs; dažāda vecuma sievietes, dažas ar grumbainām furiju sejām, citas ziedošā jaunībā, bērnus, kas tikko sasnieguši piecpadsmito gadu, nabadzības un pretestības ļaudis, kurus kareivji dzina, saulei gaiši spīdot, un kurus Versaļas buržuā, kā stāstīja, saņēma ar zaimiem un nūju un saulessargu sitieniem.

Bet svētdien Zaņu pārņēma šausmas. Tā bija riebīgās nedēļas pēdējā diena. Saules uzvarīgā lēktā, gaišajā un siltajā svētdienas rītā viņš juta pēdējās nāves moku trīsas. Stāstīja par atkārtotiem ķīlnieku nonāvēšanas gadījumiem; archibīskaps, Madlēnas baznīcas mācītājs un citi trešdien bija nošauti Roketes cietumā, Arkeijas dominikāņu mūki ceturtdien bija bēgot apšauti kā zaķi medībās; piektdien Hakso ielas laukumā nošāva vēl citus garīdzniekus un žandarmus, skaitā četrdesmit septiņus, tieši uz vietas. Naids pret federatiem iedegās ar jaunu sparu. Pēdējos saņemtos gūstekņus kareivji apšāva bariem. Pa visu šās jaukās svētdienas laiku soda vadu uguns nerima Lobo kazarmu pagalmā, kas pildījās ar nāves gārdzieniem, asinīm un dūmiem. Roketes cietumā divisimt divdesmit septiņi nelaimīgie, kas pie gadījuma ar tīklu bija savilkti, kopā, tika sakapāti mitreļezu lodēm. Per-Lašēza kapsētā, ko bombardēja jau ceturto dienu un beidzot ieņēma kapu pēc kapa, simt četrdesmit astoņus cilvēkus apšāva pie kāda mūra, kura apmetums pārplūda ar lielām, sarkanām asarām; trīs no tiem ievainoti bija aizbēguši, viņus notvēra un nobeidza. Cik daudz bija krietnu cilvēku uz vienu nelieti starp tiem divpadsmit tūkstoš nelaimīgajiem, kam Komūna maksāja dzīvību! No Versaļas, kā stāstīja, bija pienācis rīkojums nāves sodus pārtraukt. Bet tomēr turpināja apkaut, un Tjēram, ar savu zemes atsvabinātāja aureolu, bija jākļūst par leģendāro Parīzes slepkavu, kamēr pie Frešveileras sakautais maršals MakMahons, kura uzvaru vēstījošais uzsaukums klāja namu sienas, bija tikai Per-Lašēza kapsētas uzvarētājs. Un saules apspīdētā, svētdienīgā Parīze rādījās kā svētkos, lieliem bariem ļaudis pildīja atkarotās ielas, tie, kas pastaigājās, jautrām, bezbēdīgām sejām aplūkoja kūpošās drupas, mātes ar priecīgiem bērniem pie rokas apstājās un ziņkārīgi ieklausījās apslāpētā šauteņu troksnī Lobo kazarmās.

Svētdienas vakarā, dienai beidzoties, kad 2ans kāpa pa tumšajām mājas kāpnēm Ortī ielā, briesmīga nojauta viņam sažņaudza sirdi. Viņš iegāja istabā un tūlīt ieraudzīja nenovēršamo galu: Moriss šaurajā gultā gulēja miris, nosmacis asins izplūdumā, no kura baidījās Burošs. Sārtie saules stari atvadīdamies ieslīdēja pa atvērto logu, divas sveces jau dega uz galda gultas galvgalī. Un Henriete savās melnajās atraitnes drēbēs, kuras tā nebija mainījusi, nometusies ceļos pie gultas, klusu raudāja.

Izdzirdējusi troksni, ieraugot ienākam Zanu, viņa nodrebēja. Kā izmisis viņš pieskrēja tai klāt, lai tvertu pēc viņas rokām, lai apskāvienā savienotu savas sāpes ar viņas sāpēm. Bet viņš juta, ka mazās rokas trīc, visa viņas būto, dreboša un sašutusi, atkāpās un atrāvās uz mūžu. Vai tagad starp viņiem nebija viss beidzies? Morisa kaps viņus šķīra kā bezdibenis. Un viņš arī spēja tikai nomesties ceļos un raudāt, pavisam klusu.

Tomēr, brīdi klusējusi, Henriete sacīja:

—  Es biju pagriezusi viņam muguru un turēju rokā buljontasi, kad viņš iekliedzās… Es tikko paspēju pieskriet viņam klāt, un viņš jau mira, saukdams mani, saukdams jūs — jūs arī, noplūzdams asinīm …

Viņas brālis — ak dievs! Viņas mīļotais Moriss, viņas otrais «es»; viņš, kuru bija izaudzējusi un glābusi! Viņas vienīgā mīla, kopš Bāzei jā viņa pie kāda mūra bija redzējusi nabaga Veisa lodēm caururbto ķermeni! Karš tai bija paņēmis visu sirdi, un viņa palika pasaulē viena, atraitne un vientule, neviena nemīlēta!

—   Ak, dārgās asinis! — izsaucās 2ans šņukstēdams, — tā ir mana vaina … Mans dārgais mazais, par kuru es savu ādu būtu atdevis un kuru nokāvu kā kustoni! Kas ar mums notiks? Vai jūs man kādreiz piedosiet?

Šai mirkli viņu acis sastapās, un viņi bija satriekti par to, ko viņi tur beidzot varēja skaidri lasīt. Pagātne izpeldēja viņu

priekšā, vientuļā istaba Remijī ciemā, kur viņi bija pavadījuši tik 6kumjas un tik laimīgas dienas. Viņš atkal atminējās savu sapni, pirmāk neapzinātu, vēlāk tikko pārskatāmo: dzīve tur lejā, laulība, mājiņa, laukkopība, kas pietiekama, lai uzturētu vienkāršu krietnu ļaužu saimniecību. Tagad tās bija karstas ilgas, noteikta pārliecība, ka ar tādu sievu kā viņa, ar tik maigu, tik žiglu un krietnu, dzīve pārvērstos par patiesu paradizi zemes virsū. Un viņa, kuru tās sirds šķīstībā šis sapnis nemaz nebija skāris, tagad redzēja skaidri, visu uzreiz saprata. So tālā nākotnē nojaušamo laulību viņa, to neapzinādamās, bija vēlējusies. Briestošais grauds bija klusībā uzdīdzis, viņa mīlēja Zanu, šo puisi, kura tuvumā sākumā bija jutusi tikai mierinājumu. Un viņu skatieni to teica, un šai brīdī viņi to viens otram atklāja, lai šķirtos uz mūžu. Arī šis briesmīgais upuris bija vajadzīgs, šī pēdējā šķiršanās. Viņu vēl nesen iespējamā laime tagad sabruka kopā ar visu, aizplūda ar asins vilni, kas bija aiznesis viņas brāli.

Zans lēni, milzīgām pūlēm piecēlās.

—  Ardievu!

Henriete nepakustējusies palika ceļos uz klona.

—  Ardievu!

Bet Zans bija piegājis pie Morisa līķa. Viņš vēroja tā augsto pieri, kas tagad likās vēl augstāka, viņa garo, šauro seju, viņa tukšās acis, kādreiz drusku neprātīgās, kurās neprāts bija nodzisis. Viņš labprāt būtu noskūpstījis savu dārgo mazo, kā viņš to daudzkārt bija nosaucis, bet nedrīkstēja. Viņš sevi redzēja aptraipītu tā sārtajām asinīm un atkāpās briesmīgā likteņa priekšā. Ak, kāda nāve, veselai pasaulei sabrūkot. Tātad pēdējā dienā, zem mirstošās Komūnas drupām, bija vajadzīgs vēl šis upuris! Nabaga būte bija aizgājusi, alkdama pēc taisnības, sava lielā, tumšā sapņa pēdējās trīsās, grandiozā un dīvainā skatījumā, ka vecā sabiedrība iznīcināta, Parīze nodedzināta, lauks apvēršts un iztīrīts, lai uzdīgtu te jauna zelta laiku idile.

Baiļu mākts, Zans pievērsās Parīzei. Jaukajā, gaišajā svētdienas vakarā virs apvāršņa malas stāvošās saules stari apgaismoja bezgalīgo pilsētu ar spilgti sarkanu gaismu. Tā bija kā asiņaina saule pār bezmērīgu jūru. Daudz tūkstoš losru rūtis liesmoja kā neredzamu plēšu uzpūstā kvēlē; jumti, likās, aizdegās kā plaši ogļu pavardi; dzelteni sienu laukumi, augstie pieminekļi, rūsas krāsā, uzliesmoja vakara gaisā, dzirkstīdami kā žagaru ugunskuri. Un vai tas nebija pēdējais staru kūlis, milzīgais uguns puķu pušķis, visa Parīze, kas dega kā milzīgs žagaru sainis, vecs, nokaltis mežs, kas liesmās un dzirkstelēs aizlidoja debesīs?

Ugunsgrēki turpinājās, biezie, sārtie dūmi cēlās vēl vienmēr, dzirdams bija kāds varens troksnis. Varbūt tas bija nošauto pēdējais gārdziens Lobo kazarmās, varbūt to sievu jautrība un bērnu smiekli, kas pēc pastaigas pusdienoja, nosēdušies vīnu tirgotavu priekšā. No sagrautām mājām un celtnēm, no izpostītām ielām, no tik daudz drupām un tik daudz ciešanām vēl dunēja dzīve šai inajestatiski uzliesmojošajā saulrietā, kurā Parīze, likās, izkvēloja kā sārts.

Zanu pārņēma kāda ārkārtīga sajūta. Šai lēnajā dienas dzisā viņam likās, ka pār šo liesmojošo pilsētu jau ceļas kāda rit ausma. Un tomēr tas bija visa gals, likteņa niknums, tāda nelaimju kopa, posts, kāds nekad nacijai nav bijis jānes: nepārtrauktas sakāves, pazaudētas provinces, nomaksājamie miljardi, visbriesmīgākās pilsoņkara cīņas, noslīcinātas asinīs; veseli kvartāli pilni drupām un miroņiem; ne naudas vairs, ne goda, jāuzceļ no jauna vesela pasaule! Pats viņš te pameta saplosīto sirdi, Morisu, Henrieti, nākotnes laimīgo dzīvi, ko aiznesa negaiss. Un tomēr, viņpus vēl rūcošās uguns, plašās un rāmās debess dziļumā varenā spožumā dzima jauna, dzīva cerība. Tā bija neapšaubāma mūžīgās dabas un mūžīgās cilvēces atjaunotne, — atjaunotne visiem, kas cer un strādā, koks, kas dzen spēcīgu atvasi, kad nogriež tam zaru.

Elsādams Zans atkārtoja:

—  Ardievu!

Henriete nepacēla galvu, aizsegdama seju abām rokām.

—  Ardievu!

Izpostītais lauks bija atmatā, nodegusī māja gulēja drupās-, un Zans, vispazemīgākais un visvairāk cietušais, aizgāja pretī nākotnei, uz lielo un grūto darbu, atjaunot visu Franciju.

Beigas.

SATURS

Pirmā dala Otri daļa … Trešā daļa ..

Эмаль Золе РАЗГРОМ

На латышском языке

Redaktors A. Sakta. Techn. redaktors A. B a i g a i v i s. ladevn. korektore R. Koka. Tipogr. korektors F. G i 1 b e r t s.

JT. 03659. Nodota salikšanai 1947. g. 28. martā. Parakstīta iespiešanai 1947. g. 24. maijfi. Papīr» formāts 61X86. Metiens 10.000 eks. Iespiedlokšņu skaits 27,5. Izdevniecības lokšņu skaits 27,531. Bārto skaits iespiedloksnē 40.320 Izdevniecības № 584. Pasūt. № 8348.

Iespiesta Latvijas Poiigralijas tresta tipogrāfijā № 2, Rīgā, Dzirnavu ielā № 57.

, Maksa 17 rbl., iesieta 19 rbĻ

[1] napoleona III palama. — Tulk.

[2] apakšvirsnieks, kam uzticēta pārtikās sadale, kareivju mitek|u pārraudzība u. c. — Tulk.

Content

Zolā Emīls Sabrukums

PIRMĀ DAĻA

OTRĀ DAĻA

TREŠA DAĻA

SATURS