Jokaji Mors

Akmenssirds cilvēka dēli

Mors Jokaji

AKMENSSIRDS CILVĒKA DĒLI.

ROMĀNS

,.

I DAĻA

.

SeŠdesmit minūtes

Viņa gaišība ar galda runu bija ticis līdz pusei… Šampanieša putas kā nektārs plūda no glāzes lejup pa viņa resnajiem pirkstiem… Viņam aptrūka elpas pabeigt iesākto teikumu un vajadzēja līdz pēdējai iespējai sasprindzināt kakla muskuļus… Viņa seja bija stipri sasār- tusi no cēlas aizgrābtības… Ikviens smalkās sabiedrības loceklis jau turēja roku pie glāzes slaidās kājiņas un al- kaini gaidīja uzsāktā nebeidzamā tosta raķetei līdzīgo eksploziju; apkalpotāju bars steidzās pildīt pustukšotās glāzes … Nomaļus nostādītā čigānu orķestra diriģenta zizlis bija pacelts, lai, izskanot tosta pēdējiem vārdiem, rautu vaļā tušu, kas apslāpētu glāžu šķindu, bet te nedzirdamiem soļiem ienāca mājas ārsts un iečukstēja pāris vardu ausī namamātei, kas sēdēja galda galā; viņa tūlīt piecēlās un, tikai ar sejas izteiksmi atvainojusies blakus sēdētājam, izgāja ārā.

Tāpat kā izšautu granātu nevar apturēt lidojumā, tā nevar pārtraukt tostu —- eksplozija tuvojās.

«… šim diženajam vīram, šim Atlantam, kas nes uz saviem pleciem mūsu valsts smagumu un mūžmūžos ikvienam patriotam jāņem par paraugu, mūsu pretim uzvarai traucošo ideju biedru galvenajam un visgalvenakajam vadonim, mūsu aizgādnim, pīlāram un ceļa gaismotājam, kas diemžēl patlaban nav klāt, lai dievs dod ilgu mūžu!»

Pēdējie vārdi pazuda glāžu šķindā, saucienos «lai dzīvo!» un mūzikas orkānā. Draugiem apkampjoties, asaras plūda kā īsta lietus gāze, zibeņi un pērkons savukārt radās, atstumjot krēslus no galda un aiz sajūsmas triecot pret sienu glāzes.

Lai dzīvo! Tūkstoš gadus lai dzīvo!

Kurš ir tas, kam tik ilgi jādzīvo?

Cienījamais un godājamais dižciltīgais bruņinieks un tautietis Kazimirs Baradlaja kungs, mūžīgais un īstenais zelta atslēgas un piešu kavalieris; liela zemes īpašuma, ciemu un pilsētu, siržu un uzskatu valdnieks; visvarenākās savienības vadonis un kūrfirsts … īsts Dalailama.

Gaišības un augstības, cienījamie un dižciltīgie kungi, kas sēdēja pie trim galdiem garajā ģerboņu zālē, visi šie viņa saules spožumā mirdzošie, zeltainie divspārņi, šai svinīgajā dienā sabraukuši no tāliem komitātiem uz tikšanos, filozofiskos strīdos sapulces gaitā bija nosprauduši to skaidro zelta programmu, kura gadsimtiem ilgi noteiks pasauļu un paauažu likteņus un pēcteču darbību.

Šīs laimīgi noritējušās sapulces noslēguma cēliens bija minētās dzīres, kur brašajam vadoņu pulkam kalpoja Baradlaja kunga pils greznā zāle. 2ēl, ka pats svinību varonis nepiedalījās.

Viņa vietu pie svinību galda ieņēma pilskundze.

Sapulcē viņu aizvietoja administrators.

Ja kāds meklēs vācu Konversācijas vārdnīcā, tad atradīs ar vārdu «administrators» apzīmētu kādu klusu, mierīgu baznīcas kalpu, kas lūdz dievu, piedod grēkus un pasniedz svēto vakarēdienu; turpretim ungāru Konversācijas vārdnīcā ar šo vārdu apzīmē pasakainu briesmoni, kas sūtīts uz grēcīgo zemi postīt un klintis drupināt un bijis liels kungs tur, kur tam izdevies atrast daudz kalpu.1

Mūsu administratoru sauca par Benci Ridegvāri.

Kad beidzās tosts, visi pamanīja, ka pilskundzes nav, jo uz galda galu pastieptās glāzes palika nesaskandinātas.

Kambarsulainis, kas stāvēja aiz tukšā krēsla, paskaidroja kungiem, ka ienācis ārsts un kundzei kaut ko pačukstējis, tad cienītā kundze izgājusi. Acīm redzot, viņa augstība aicinājis.

Pāris jūtīgāku prātu pavaicāja, kas viņa augstībai kaitot. Administratora kungs, kas sēdēja tukšajam namatēva krēslam labajā pusē, steidzās mierināt viesus, cik vien tālu pie garā galda viņa vārdi bija saklausāmi, ka Baradlajam atkal uzklupusi «parastā slimība».

Tie daži viesi, kas zināja vairāk, klusām pastāstīja saviem mazāk kompetentajiem galda biedriem visiem zināmo noslēpumu: Kazimiru Baradlaju jau sen — gadu desmitiem mocot sirds asinsvadu pārkaļķošanās, tādēļ viņam bieži vien uznākot smagas sirds lēkmes; taču to dēļ viņš vēl varot nodzīvot dažus gadu desmitus, ja ievērošot mērenu dzīves veidu.

Viņa gaišībai tūdaļ nāca atmiņā kāda anekdote par angļu ārstu, kurš, slimodams ar tādu pašu sirds pārakme- ņošanos, esot daudz gadu iepriekš noteicis savu nāves stundu. Kamēr šī anekdote no vienas mutes otrā nokļuva līdz galda otram galam, tā jau bija pilnīgi saplūdusi ar nostāstiem par Ģuri Jožu2.

Tātad cienītajam kungam bija tāda gluži parasta slimība, lai dievs dod viņam dzīvot vēl ilgus gadus.

Taču mājas ārsts bija pilskundzei iečukstējis ausī tikai dažus vārdus:

«Atlikušas sešdesmit minūtes!»

Vai kundze, šos vārdus izdzirdusi, kļuva bālāka nekā iepriekš? Neviens nezināja, vai viņa var kļūt vēl bālāka nekā parasti. Izgājusi blakus telpā, viņa satvēra ārstu aiz rokas un jautāja:

— Vai tas ir tiesa?

Ārsts nopietni pamāja.

Kad starp viņiem un jautro sabiedrību bija aizvērušās vēl vienas tukšas istabas durvis, viņš atkārtoja iepriekš teikto.

Atlikušas tikai sešdesmit minūtes. Viņš vēlējās redzēt cienīto kundzi. Visus aizraidīja projām. Lūdzu, ejiet pie viņa! Es tur vairs neesmu vajadzīgs.

Pie trešajām durvīm ārsts palika nopakaļ un palaida kundzi vienu.

Ceturtajā istabā lielos apzeltītos ietvaros bija blakām novietoti kungu pāra portreti dabiskā lielumā, viņi tur bija attēloti kā līgavainis un līgava. Dāma ar stingo marmora seju, iedama gar šiem attēliem, neizturēja un paslēpa seju plaukstās. Varēja izlauzties asaras, elsas, tās vajadzēja savaldīt. Viņa nedrīkst raudāt. Sī cīņa ar sevi nozaga pusminūti no atvēlētā laika. Un par šo pusminūti viņai pārmetīs.

Tad vēl viena tukša istaba, kuras sienas aizņēma grāmatu plaukti, un vērās tās durvis, aiz kurām mirstošais vīrs gaidīja savu pēdējo stundiņu.

Tur gulēja cilvēks, kam sirds pārvērtusies par akmeni. Par akmeni gan no patoloģijas viedokļa, gan pēc bībeles izteiciena.

Viņa galva bija atbalstīta augstu spilvenos, katrs vaibsts saspringts, it kā viņš būtu apsēdies par modeli lielajam māksliniekam — nāvei, kas ikviena cilvēka seju glezno citādu, nekā tā bijusi dzīves laikā; šķita, it kā viņš gribētu teikt nāvei: «Esi mierā ar manu seju!»

Sieva piesteidzās pie viņa.

Es jūs gaidīju, — sacīja vīrs. Tas bija pārmetums.

Es nācu tūlīt, — stomījās sieva. Tā bija taisnošanās.

Jūs apstājāties, lai raudātu. Taču zināt, cik maz laika man atlicis.

Sieva sažņaudza dūres un saknieba lūpas.

Nekļūstiet vāja, Marij! — vīrs runāja arvien vēsākā balsī. — Tas ir dabas likums. Pēc sešdesmit minūtēm es būšu nevarīga masa. Tā teica ārsts. Vai viesiem ir jautri?

Sieva klusu pamāja.

Lai priecājas. Neļaujiet viņus sabaidīt, neļaujiet viņiem izklīst. Kā sabraukuši uz sanāksmi, tā lai paliek kopā uz dzīrēm. Bērēm vajadzīgo esmu sagatavojis jau sen. No abiem zārkiem man izvēlēsieties melno marmora. Uz katafalka noliksiet zobenu ar platīna rotājumu. Līķauta bārkstis nesīs mūsu ciemu vecākie. Dziedās Debrecenas skolas koris. Nekādu teātra dziesmu. Tikai vecos psalmus. Baznīcā apstāvēs superintendents, bet mājās diakons. Vietējais mācītājs pie kapličas noskaitīs «Mūsu tēvs» un vairāk nekā. Vai jūs visu sapratāt?

Sieva stingi blenza tukšā gaisā.

Es jūs lūdzu, Marij! Es vairs nevarēšu atkārtot to, ko tagad saku. Esiet tik laba, sēdieties šeit, blakus gultai pie mazā galdiņa, tur ir rakstāmlietas. Pierakstiet to, ko es teicu un vēl teikšul

Sieviete paklausīja, apsēdās pie mazā galdiņa blakus gultai un pierakstīja visu dzirdēto.

Kad viņa bija beigusi, vīrs turpināja:

Jūs, Marij, visu mūžu esat bijusi uzticīga un paklausīga sieva. Jūs esat izpildījusi visu, ko tiku pavēlējis. Vēl vienu stundu es būšu jūsu vīrs. Taču tas, ko es šīs stundas laikā noteikšu, jums būs jāpilda visu mūžu. Es palikšu jūsu vīra arī pēc nāves. Vīrs, pavēlnieks, varmāka ar akmens sirdi. Ak, kā žņaudz! Dodiet man sešus pilienus digitāļa „.

Sieva ar mazu zelta karotīti pasniedza zāles. Slimajam atkal kļuva vieglāk runāt.

Pierakstiet manus pēdējos vārdus! Lai tos neredz un nedzird neviens cits kā jūs. Esmu paveicis milzīgu darbu, kam nebūs sabrukt reizē ar mani. Lai zeme negriežas, bet apstājas. Un, ja arī visa zeme grieztos, šis mūsu novads lai paliek uz vietas. Mani ir sapratuši daudzi, bet maz ir to, kas prot rīkoties, un vēl mazāk to, kas uzdrīkstēsies rīkoties. Pierakstiet katru vārdu, ko teikšu, Marij!

Sieva klusu rakstīja.

Tagad mašīnai izkrīt ass, — mirējs turpināja, — es jau dzirdu, kā uz mana zārka vāka dun zemes pikas. Taču es nevēlos to dzirdēt. Man ir trīs dēli, kas nomainīs mani, kad būšu pārvērties pīšļos. Pierakstiet, Marij, kas darāms dēliem pēc manas nāves! Vispirms iedodiet man vienu no ^ tām muskusa lodītēm! Pateicos! Sēdieties un rakstiet!

Sieva rakstīja.

Visi mani dēli vēl ir par jauniem, lai stātos manā vietā. Lai vispirms iziet dzīves skolu; jums nav brīv viņus redzēt līdz tam laikam. Nav ko nopūsties, Marij. Bērni ir jau lieli; nav klēpī nēsājami. Mans vecākais dēls Edens lai paliek pie Pēterburgas galma. Pagaidām viņš ir tikai sūtniecības sekretārs, ar laiku tiks augstākā postenī. Tur viņam būs laba skola. Daba un aplamas tieksmes viņam sirdī iepotējušas visādas jūsmas, kas mūsu ciltij nenāk par labu. Tur viņu izdziedinās no tām. Krievu galms ir laba

skola. Tur viņš iemācīsies stāvēt augstā vietā un nekrist zemē ar noreibušu galvu. Tur viņš sapratīs, ko vīrietis un sieviete nozīmē viens otram. Tur aprims viņa jūsmas, un, atgriezies mājās, viņš kā cilvēks varēs ņemt savās rokās vadības stūri, ko tagad es izlaižu no savējām. Dodiet viņam pietiekami naudas, lai viņš var sacensties ar krievu galma dižciltīgajiem jauniešiem. Ļaujiet viņam līdz galam tukšot baudu kausu. Piedodiet viņam untumus, bez tādiem neiztiks tas, kas grib nokļūt sabiedrības augstienēs.

Runātājs pameta skatienu uz pulksteni; tas steidzināja. Laika maz, tik daudz vēl jāsaka.

To meiteni, — slimais klusu runāja, — kuras dēļ viņam bija jāatstāj mājas, pacentieties izprecināt. Nežēlojiet nekādus izdevumus. Gan jau gadīsies viņai piemērots vīrs. Pūru varam dot mēs. Ja tas sievišķis spītīgi turas pie sava lēmuma, panāciet, lai viņas tēvu pārceļ uz Transilvāniju, tur mums ir labi sakari. Edenam jāpaliek projām tik ilgi, kamēr viņi nav no šejienes aizbraukuši vai arī Edens tur nav apprecējies. Nebaidieties ne no kā. Krievijā tikai vienu vienīgu reizi ir gadījies, ka cars apprec mācītāja meitu; bēt tas arī bija tikai krievu cars, nevis ungāru muižnieks.

Pie šiem vārdiem mirēja sejā uzliesmoja divi sarkani plankumi, kas pāris mirkļos atkal apdzisa.

Sieva klusām pierakstīja visu teikto.

Mans otrs dēls Rihards lai vēl mēnesi paliek karaļa miesassargos. Taču tas nebūs viņa dzīves ceļš. Sākumam tas ir labs. No turienes viņam jāpāriet uz kavalēriju, kur jānokalpo viens gads, un tad lai cenšas tikt ģenerāļos. Veiklība, drosme un uzticība ir tie trīs pakāpieni, kas ved uz augšu. Visus trīs dos vingrināšanās. Te mūsu priekšā atrodas vesels Neapgūts novads. Tikai kāja tur jāiesper, un tas piederēs mums. Lai nekļūst iedomīgs. Lai mans dēls lauž sev ceļu. Ja sāksies nemieri, izcelsies karš visā Eiropā. Līdz šim nekustīgas atsperes trieks valstis citu pret citu. Tad Rihardam Baradlajam būs daudz ko darīt. Viņa slava apmirdzēs mūs visus. Rihards lai nekad neprecas. Sieva viņu tikai kavētu. Viņa uzdevums būs veicināt brāļu karjeru. Kāds lielisks ieteikšanas raksts ir kaujā kritis brālis! … Marij! Jūs nerakstāt? Vai tikai jūs neraudat? Es lūdzu jūs, Marij, nekļūstiet vāja; atlikušas tikai četrdesmit minūtes, un man vēl tik daudz jāsaka. Pierakstiet, ko es sacīju.

Sieviete neuzdrīkstējās izradīt savas sāpes un klusītēm pierakstīja.

Mans trešais dēls, visjaunākais, Jene, mans mīlulis. Neliedzos, ka no visiem visvairāk mīlēju viņu. Viņš to nekad neuzzinās. Es allaž izturējos pret viņu kā patēvs. Jene lai paliek Vīnē, strādā kantorī un mācās tikt augšup pakāpienu pa pakāpienam. Tāda cīņa viņu izaudzinās gludenu, gudru un prātīgu. Lai mācās, kā ar prātu un tikumu aizsteigties citiem priekšā. Lai viņš arvien būtu spiests izpatikt tiem, ko izmantos kā pakāpienus savā augšupceļā. Nevajag viņam sūtīt nekādu pabalstu no mājām, lai mācās izmantot svešatni un izsvērt katra cilvēka vērtību. Viņā jāizkopj godkāre, jāliek uzmeklēt un uzturēt pazīšanos ar slavena vārda un lielas varas nesējiem, lai gadījumā varētu nodibināt ģimeņu saites, bet bez dzejiskiem sapņiem.

Tikai uz mirkli saviebtā seja liecināja, kādas bezgalīgas mokas šim cilvēkam jācieš runājot. Tas bija tikai viens brīdis. Cēlā griba uzveica nīcīgo dabu.

Viņš atkal varēja dot norādījumus.

Tā trīs vareni balsti turēs manis veikto darbu. Diplomāts, karavīrs, augstaks ierēdnis. Kāpēc gan es nevarēju darboties vēl ilgāk, līdz viņi kļūst stiprāki, līdz spēj ieņemt savas vietas! Marij! Sieva! Baradlaja kundze! Es lūdzu, es prasu, es jums uzdodu rīkoties tā, kā es to noteicu! Katrs mans nervs cīnās ar nāvi, taču pēdējā cīņā es nedomāju par to, ka pēc dažām minūtēm mana nīcīgā daļa pārvērtīsies pīšļos. Šie aukstie sviedri uz manas pieres nav nāves sviedri, tos rada bailes, ka es varētu būt pūlējies veltīgi. Pazudis ceturtdaļgadsimta darbs. Sapņaini jūsmotāji met dimantu ugunī un nezina, ka tur tas sairs necilos elementos un nekad vairs nebūs atjaunojams. Tāds astoņus gadsimtus vecs dimants ir mūsu dižciltība! Tā ir nācijas mūžīgais dzīvinātājs, mūžīgais atjaunotājs. Mūsu eksistences noslēpumainais talismans. Un to viņi grib ziedot, iznīcināt. Par tiem murgiem, ko svešas miesas mēra laikā izplata ar saviem slimības izgarojumiem. Ak, Marij, ja jūs zinātu, kā cieš mana akmens sirds. Nē. Nedodiet man zāles. Tās nepalīdzēs. Parādiet man dēlu portretus. Tad man kļūs vieglāk.

Sieva pienesa trīs portretus kopējā ietvarā un izklāja slimniekam priekšā. Cilvēks ar akmens sirdi tos pēc kārtas aplūkoja, un viņa sāpes aprimās. Viņš piemirsa savu ciņu ar nāvi. Ar vājo, kaulaino pirkstu rādīdams uz vecāko dēlu, viņš čukstēja:

Man liekas, ka šis ir visvairāk līdzīgs man.

Tad viņš pastūma portretus pie malas un dzedri turpināja:

Nedrīkst padoties jūtām, laika atlicis maz. Es drīz došos pie tēviem un atstāšu dēliem to, ko mani senči atstājuši man. Taču mans nams paliks ideju cietoksnis. Ne- mešdombas vārds paliks vēsturē. Te būs šās planētas principu centrs, pavards, saule. Pēc manis šeit paliksiet jūs.

Sieva pārstāja rakstīt un stingi uzlūkoja runātāju.

Slimnieks pamanīja sievas skatienu.

Jūs uzlūkojat mani ar šaubām. Ko varētu darīt sieviete atraitne tajā darbā, kas salauzis vīru? Es to pateikšu. Sešas nedēļas pēc manas nāves jūs iziesiet pie vīra.

Sievai izkrita spalva no rokas.

— Es tā vēlos, — stingri turpināja cilvēks ar akmens sirdi. — Esmu jau izlēmis, ko jūs precēsiet. Jūs sniegsiet savu roku Bencem Ridegvāri.

Te nu sieviete vairs nevarēja izturēt, viņa pameta rakstāmgaldu un sabruka blakām vīra gultai, satvērusi viņa roku un slacīdama to karstām asarām.

Cilvēks ar akmens sirdi aizvēra acis un lūdza padomu tumsai. Viņš to saņēma.

Marij, jel nomierinieties! Tagad nav laika raudāt. Es steidzos. Esmu ceļā. Jānotiek tā, kā es teicu. Jūs vēl esat jauna — tikai četrdesmit gadu. Jūs esat skaista — un allaž būsiet tāda. Pirms divdesmit pieciem gadiem, kad apprecēju jūs, jūs nebijāt skaistāka. Jums bija melni mati un mirdzošas acis tāpat kā tagad. Jūs bijāt rāma un kautra — un tāda pati esat arī tagad. Es jūs ļoti mīlēju. Jūs to labi zināt. Pirmajā gadā piedzima mans vecākais dēls Edens, nākamajā — otrs dēls Rihards, trešajā — jaunākais, Jene. Tad mani dievs piemeklēja ar smagu slimību, no kuras piecēlos kā kroplis. Ārsti pateica, ka man jāmirstot. Viens vienīgs skūpsts no jūsu saldajām lūpām mani nogalinātu. Un tā es te mirstu jūsu acu priekšā jau divdesmit gadus — notiesāts, nāvei nolemts. Jūsu acu priekšā nobira manas dzīvības ziedi, un jau divdesmit gadus jūs esat tikai kopēja pie mirēja gultas. Tomēr es pratu dzīvot, vilkdams vienu dienu aiz otras. Tādēļ ka bija tāda liela ideja, kas valdīja pār visām cilvēciskajām jūtām un spieda mani dzīvot, turpināt šo mocību un atteikšanās pilno dzīvi. Ak, kāda dzīve! Mūžīgi noliegt visu, kas ir prieks, jūtas, dai- Jums! Es to uzņēmos. Atteicos no visa, ķas saista cilvēka sirdi. Izmēzu no savas dvēseles jaunības sapņu poēziju, kas valdzina katra jaunekļa sirdi. Kļuvu auksts, nepieejams aprēķinātājs. Dzīvoju tikai nākotnei. Tādai nākotnei, kas mūžos saglabātu sevī pagājību. Tā es audzināju savus trīs dēlus. Tādam mērķim es izlietoju savu dzīvības spēku. Tajā es iemūžināju savu vārdu. Patlaban uz šī vārda gulst lāsts, bet nākotnē to apmirdzēs svētība. Šī vārda dēļ jūs, Marij, tikāt tik daudz cietusi. Jums vēl dzīvē jākļūst laimīgai.

Sievietes elsas pretojās šiem vārdiem.

Es tā vēlos! — sacīja vīrs, atvilkdams roku. — Ejiet pie galda un rakstiet! Tā būs mana pēdējā vēlēšanās. — Mana sieva lai sešas nedēļas pēc manas nāves sniedz savu roku Bencem Ridegvāri, kurš visvairāk cienīgs staigāt manās pēdās. Tad man būs miers apakš zemes un svētlaime debesīs. Vai esat uzrakstījusi, ko es teicu, Marij?

Sievai spalva bija izkritusi no rokas, viņa bija abās rokās atbalstījusi pieri un klusēja.

Stunda drīz būs galā, — teica mirstošais, cīnīdamies pret iznīcību. — Taču non omnis moriar3! Mans iesāktais darbs paliks pēc manis. Marij! Uzlieciet savu roku uz manējās un atstājiet tā, līdz jūtat mani sastingstam. Nekādas činkstēšanas, nekādu asaru, es vēlos, lai jūs neraudat. Mēs neatvadāmies. Savu dvēseli atstāju jums, un tā nekad jūs nepametīs, tā prasīs jums atskaiti ik rītu, ik vakaru, kā esat pildījusi to, ko uzdevu jums savā pēdējā brīdī. Es būšu šeit. Es vienmēr būšu šeit.

Sieviete drebēja.

Mirējs klusām salika rokas un aizlauztā balsī dvesa:

Mana stunda nāk uz beigām … ārstam bija taisnība … man vairs nekas nesāp … viss kļūst tumšs … vairs tikai manu dēlu tēli… Kas tur nāk no tumsas? Stāvi! Nenāc klāt… miglas tēls … Man vēl ir ko teikt!

Tomēr lielais miglas tēls, kas bija izniris no nebūtības tumsas, neatvairāmi tuvojās un negaidīja, kamēr lielais, varenais cilvēks ar akmens sirdi šai saulē nodos savas pavēles, bet uzspieda viņa sejai savu neredzamo roku.

Lielais, varenais cilvēks ar akmens sirdi sajuta, ka jāpadodas vēl varenākai gribai, viņš brīvprātīgi aizvēra acis, saknieba lūpas, lai nebūtu jāgaida citu palīdzība kā pārējiem mirstīgajiem cilvēkiem, un lepni, nevilcinādamies, kā dižciltīgam vīram klājas, nodeva savu diženo nesalaužamo dvēseli lielā cietumsarga rokās.

Kad sieva saprata, ka pēdējie mirkļi ir aizritējuši un viņas vīrs miris, viņa sabruka ceļos pie rakstāmgalda un, saņemtās rokas uzlikusi uz pierakstītās papīra lapas, čukstēja:

— Uzklausi mani, mans dievs, un pieņem sava vaiga priekšā viņa nabaga dvēseli! Un esi viņam žēlīgs aizsaulē tā, kā es tavā priekšā apņemos un zvēru izpildīt nevis to ļauno, ko viņš man pavēlēja ar saviem pēdējiem vārdiem, bet tieši pretējo. Un, lai tā notiktu, palīdzi man, visuvarenais dievs! …

. .. Klusumā izskanēja pārcilvēcisks, neiedomājami šaušalīgs kliedziens.

Pārbiedētā sieviete drebēdama palūkojās uz mirušo gultā. Un, lūk, iepriekš cieši sakniebtās lūpas tagad bija pavērtas, iepriekš aizvērtās acis raudzījās stingi, un labā roka bija pacelta pie galvas.

Varbūt dvēsele, uz debesīm lidodama, bija satikusies ar nopakaļ raidīto solījumu un vēlreiz griezusies atpakaļ no debesu vārtiem, no zvaigžņu ceļiem, atpakaļ pie sava mirstīgā apvalka, lai ar pēcnāves kliedzienu paustu savu pēdējo liedzošo dzelzs gribu.

Bēru lūgšana

Cilvēku ar akmens sirdi glabāja tikai pēc nedēļas. Līdz tam viņš, iebalzamēts kā firsts, bija pieejams apmeklētājiem. Bija vajadzīgs zināms laiks, lai neskaitāmie augstu stāvošie paziņas varētu parādīt pēdējo godu, lai cienīgtēvs un superint&ndents paspētu sarakstīt bēru runas, lai tapsētāji un krāsotāji tiktu galā ar dekorējumu, lai augstskolas carttus praeses4 diženajam nomirējam par godu iemācītu korim pavisam jaunas sēru dziesmas.

Es savā mūžā esmu redzējis daudz bēru. Skolas laikā man bija labs diskants; tātad trīs humaniorum classis5 laikā man vajadzēja dziedāt visu mūsu konfesijas mirušo — vienalga, bagātu vai nabagu — izvadīšanā. Tātad tiku daudz izskatījies gan bagātas bēres, gan nabadzīgas; gan aizgājējus, ko izvadīja ar sēru runām, gan tādus, kam teica atvadu vārdus, gan arī tādus, kam tikai noskaitīja lūgšanu, — tomēr aprakstīt nevarētu nevienas no šīm bērēm. Es taču netiku redzējis nekā cita kā raudošus piederīgos, kas gāja aiz zārka; šis skats bija vienmēr viens un tas pats, vienalga, vai pavadītāji gāja paši vai arī tos veda zem rokas. Bagātu cilvēku sāpes ir tikpat pazemojošas kā nabagu, un es no bērēm nekā cita neatceros.

To es zinu, ka superintendenta sēru runa bija gara. Tā kaut kur arhīvos glabājas līdz pat mūsu dienām, iespiesta ar sudraba burtiem uz spoža melna papirusa, un pa visu ceremonijas laiku cienīgā kundze raudāja kā nabaga zemnieka atraitne.

Lai izraudas "nabaga baronese, — pirmajā solā kāds no augstajiem kungiem čukstēja otram, — visu mūžu viņai nav bijis brīv raudāt.

Nelaiķim tiešām bija akmens sirds, — atteica otrs. — Pat asaru nobirdināt viņš sievai' neatļāva, ja viņai kas sāpēja.

Gan jau viņai pa tiem divdesmit gadiem daudz kas būs sasāpējis.

Man tas zināms vislabāk.

Jūsu augstlabdzimtība gan bija šīs ģimenes tuvākais draugs.

Viena miesa un dvēsele, — atteica uzrunātais; pa šo laiku bija izskanējis visskaistākais izteiciens no superintendenta kunga runas ievadvārdiem, kas klausītājiem par mierinājumu izskaidroja miesas un dvēseles savstarpējās attiecības.

Dižciltīgā atraitne uz brītiņu atņēma no sejas asarām piemirkušo nēzdogu un centās izskatīties mierīga.

Viņa vēl tagad ir tiešām skaista-sieviete, — viens no kungiem pačukstēja otram.

Divdesmit gadus glabāta ledū.

Lāgā negribas ticēt, ka viņa paliks atraitnēs ilgāk par sēru gadu.

Viņa augstlabdzimtība administratora kungs uz šo āķīgo jautājumu tikai pavirpināja pirkstos^ūsu galus un atbildēja: — Paklausīsimies, cik skaisti runā superintendenta kungs. ^

Tiesa, viņš runāja ļoti skaisti. Daiļrunā viņu nevarēja pārspēt neviens.

Taču augstos kungus ārkārtīgi interesēja vēl kāds jautājums: kas tie par ordeņiem, kas uzgleznoti zem dzimtas ģerboņa. Viņa augstlabdzimtība administratora kungs gan būtu varējis apkārtējiem paskaidrot, kad, no kā un par ko

nelaiķis saņēmis katru ordeni. Tagad tie jādod atpakaļ. Droši vien būs jādod atpakaļ.

Sēru runa beidzās, un visiem palika tāda pārliecība, ka tik aizgrābjoša runa sen nav dzirdēta un vēl ilgi netiks dzirdēta.

Pēc tam sekoja bēru dziesmas. Ciema baznīcā bija arī ērģeles, nelaiķis bija licis tās ierīkot uz sava rēķina. Koris, kā jau parasti, lieliski izpildīja vienu no skaistākajām bēru dziesmām, ko mēs pazīstam no operas «Nebukadne- cars»6 … protams, ar speciāli šim gadījumam sacerētu tekstu.

Ak, ja nelaiķis dzirdētu, ka pie viņa kapa dzied operas koris, un varētu runāt, viņš teiktu kora vadītājam: «Jūs esat ēzelis!»

Administrators Ridegvāri kungs šo paskaidrojumu adresēja savam kaimiņam.

Tātad nelaiķis nevarēja ciest operu ārijas?

■— Viņš varen dusmojās, ja baznīcas dziedāšanā dzirdēja iepinām tādus skatuves pekstiņus. Un savā pēdējā novēlējumā speciāli norīkoja, lai, viņu izvadot, nekādas pasaulīgas melodijas netiktu dziedātas.

Vai jūsu augstlabdzimtība ir iepazinies ar nelaiķa testamentu?

Administrators noslēpumaini pamāja, piemiedza aci un paraustīja ūsas, likdams manīt, ka tas ir gan noslēpums, bet viegli atminams.

Ceremonija nebeidzās ar bēru dziesmām.

Solā pie kanceles sēdēja trīs garīdznieki, un viņi nebija tur apsēdušies nejauši.

Pēc otrā dziedājuma kancelē kāpa cienīgtēvs.

Vai tad trešais mācītājs arī teiks runu? — satraukti jautāja otram kāc^s no augstajiem kungiem.

Tas ir vietējais garīdznieks, viņš tikai noskaitīs īsu lūgšanu pie kapličas.

Ak tā?

Un abi kungi pieliecās viens otram tik tuvu klāt, lai, viņiem sačukstoties, ne skaņa nenonāktu aizmugurē sēdošo ausīs.

Vai tad «tās» te nav? — viens no augstajiem kungiem čukstēja otram.

Es pats jau sen lūkojos apkārt, bet nevaru ieskatīties.

Administratora kungs tomēr saskatīja, ko bija meklējis.

Tur jau viņa ir. Kaktā pie kanceles stāv, pret sienu atbalstījusies, abām rokām nēzdogu pie mutes piespiedusi. Vai tad jūs neredzat? Kad tas lāpas turētājs atkal sasvērsies pa kreisi, jūs varēsiet redzēt.

Ahā, redzu, redzu, tādā kā pelēkā, kā brūnā tērpā?

Tā pati jau būs.

Man jāsaka — daiļa meitene. Nav ko brīnīties . . .

Tā viņi čukstējās tālāk.

Žēl gan, ka viņi neklausījās lielisko atvadu runu, ko nolasīja cienīgtēvs; kā pirmās sēru runas vērtību noteica dialektika un prozas māksla, tā šī bija izcils poēzijas paraugs ar aizgrābjošiem tēliem un salīdzinājumiem, ar tropiem, kas vilktin vilka ārā asaras, ar klasiķu un mūslaiku autoru dzejas citātiem; un šim skaistajam ievadam sekoja atvadīšanās no lāpu gaismas apmirdzētā nelaiķa; te nu cienīgtēvs kā vēl nekur pierādīja savu iejūtību, tik korektā kārtībā minēdams citu pēc cita pavadītāju gaišību, augstību, ekselenču, ^ugstlabdzimtību, augstdzimtību, labdzimtību, cienītu, cienījamu vīru, augsto eminenču un eminenču, nopelniem bagātu un dižciltīgu vīru, goda vīru un zinātnieku un viņu sievu, dēlu un meitu vārdus, ka nepielaida nevienu vienīgu kļūdu, kas būtu varējusi izraisīt rūgtu aizvainojumu; katrai izcilai personai un vēlāk katram grupējumam viņš nelaiķa vārdā veltīja tik trāpīgus un pareizi izvēlētus atvadu teicienus, ar kādiem pavadītāji atbilstoši savai kārtai varēja būt apmierināti.

Kad cienīgtēvs, uzskaitīdams sērojošos, tika līdz «tu, kas klīsti pa tālās ziemeļu zemes sniega laukiem simtiem jūdžu no dzimtās zemes un ziemeļblāzmas gaismā piemini savu mīlošo tēvu, kurš tagad no debesīm lūkojas uz tevi.. .», tad abi augstie kungi ievēroja, ka meitene brūnajā tērpā, stāvēdama savā kaktiņā, paceļ pie acīm balto nēzdogu. — Nabadzīte … — viens pačukstēja otram.

(Tu viņu nekad vairs neredzēsi!)

Visam kādreiz pienāk beigas.

Beidzās dziesmas, sēru runas, atvadu vārdi: divpadsmit haiduki parādes tērpos pacēla uz pleciem grezno zārku, tuvākie draugi ņēma zārka pārklāju aiz smagajām bārkstīm; administrators sniedza savu roku sērojošajai atraitnei, un gājiens devās no baznīcas uz dzimtas kapliču.

Vēl bija atlikusi īsa ceremonija.

Pirms zārku nolika kapličā mūžīgajam mieram, bija jānoskaita īsa lūgšana, pēc paraduma to klājās darīt vietējam mācītājam.

Daudzie ziņkārīgie jau no auguma pazina veco kurucu 7, kā cienījamais Bertalans Lāngi kungs bija iesaukts sava straujā rakstura dēļ.

Kancelē vecais parasti runāja kā Ābrahams Santa- klara8, bet komitāta sanāksmēs turpretim kā Lērincs ar rungu9.

Cik labi, ka viņam uzticēta tikai lūgšana; būtu viņš teicis atvadu vārdus, tad dzīvajiem būtu ko atcerēties.

Pēc trešās dziesmas garīdzniekam izbrīvēja vietu pret kapličas durvīm, un viņš, noņēmis galvas segu, nostājās ļaužu aplenktajā laukumiņā.

Viņa lielo, kailo pieri ietvēra retas, sprogainas, pavisam baltas matu šķipsnas, seja bija gludi noskūta, kā to prasīja tā laika baznīcas likumi; pāri tumšajām, mirdzošajām acīm slējās varenas, biezas uzacis, kas darīja viņa seju drosmīgu un noteiktu.

Viņš salika rokas un sāka lūgšanu:

— Visuvarenais dievs, visu dzīvo un mirušo īstenais draugs.

Uzklausi šai stundā mūsu lūgšanu . . .

Raugi, viens no taviem kalpiem šīs zemes greznībā tuvojas savai marmorā kaltajai dusas vietai, kamēr viņa dvēsele kaila, bāla, dreboša stāv pie zvaigžņu mājokļa sliekšņa un lūdzas tikt ielaista debesīs …

Kas esam mēs tādi, kas ar tādu spožumu atstājam šo pasauli, kaut arī no zemes trūdiem dzimuši un zemes tārpi ir mūsu brāļi?

Atmiņas par vienu vienīgu labu darbu pēc mums atspīd gaišāk nekā tūkstoš lāpu plīvojošā gaisma; un tautas brāļu klusā svētība vairāk grezno mūsu zārkus nekā visi ģerboņi un ordeņi.

Ak, mans dievs, dod savu žēlastību tiem, kas savā mūžā žēlastību nav rādījuši!

Neprasi tavā priekšā trīcošajām dvēselēm ar pārlieku bardzību: «Kas tu biji? Kas tevi vadīja šurp? Kādas skaņas tevi pavada?»

Neļauj zemes tvaikiem — ne lāstiem, ne cildinājumiem — celties mākoņiem pāri. Tu esi augstāk par visu.

Kas cits kā tava bezgalīgā žēlsirdība aizstāvēs šīs zemes varenos, kad tie, savu slavu nometuši, stāsies tavā priekšā un atbildēs uz briesmīgajiem jautājumiem:

Vai esi palīdzējis cietējiem?

Nē!

Vai esi pacēlis pakritušu?

Nē!

Vai esi bijis par aizstāvi vajātam?

Nē!

Vai esi uzklausījis izmisušā lugumu?

Nē!

Vai esi žāvējis cietēja asaras?

Nē!

Vai esi apžēlojies par uzvarēto?

Nē!

Vai esi uz mīlestību atbildējis ar mīlestību?

Nē, nē, un mūžīgi mūžos nē!

Un ja tu jautāsi šīs zemes varenajam, kas tagad bez ieročiem stāv tavā priekšā: «Kā tu izmantoji savu varu, ko biju tev devis? Vai esi aplaimojis tos miljonus ļaužu, kas tev bija uzticēti? Ko esi uzcēlis saviem pēctečiem, kas no tevis gaida savu nākotni? Vai esi patiesi kalpojis savai dzimtenei vai arī meties ceļos svešu elku priekšā? Vai esi kalpojis savai tautai vai arī nodevis tās altārus, uz kuriem kūpēja man nesti upuri?» Ko viņš tad atbildēs? Pie kā viņš palīdzību lūgs? Ar kādiem ģerboņiem un ordeņiem sev krūtis klās? Kas nāks palīgā, kas aizstāvēs? Kurš karalis, kurš ķeizars aizstāvēs viņu tur, kur kroņu zelts ir tikai dubļu, pelnu vērts?

… Mācītāja seja bija pietvīkusi, augums izslējies, retās matu šķipsnas, it kā lidot taisīdamās, plīvoja ap noskūto galvu, un augstdzimušajai sabiedrībai pārskrēja šermuļi, klausoties šo lūgšanu.

… Kungs, — mācītājs turpināja lūgšanu. — Nevis taisnību, bet žēlastību no tevis lūdzos. Nepiemini, kas bijis šis mirstīgais cilvēks, bet atceries, ka viņš ir dzīvojis tumsā, tevi neredzēdams.

Nesver viņa kļūdas un maldus, atceries, ka viņš domājās labi darām grēkodams.

Piedod viņam debesīs, tāpat kā piedos tie, kam viņš darījis pāri šeit uz zemes.

Izdeldē viņa darbu piemiņu, lai neviens tos neatceras.

Un ja grēciniekam jāizcieš sods, ak, mans dievs! Ja būsi nepieļāvīgs šās pabeigtās dzīves ļauno darbu dēļ, ja nelaidīsi šo grēkiem apkrauto dvēseli savā priekšā bez šķīstīšanas, ļauj, lai viņa dvēsele, kas tagad visu skaidri redz, griežas atpakaļ uz zemi, lai lido pie saviem bērniem, ka tie visus tēva grēkus par labu grieztu, lai dēliem būtu tikums un gods, ļauj, lai dzimtā zeme, kas viņa dzīves laikā bija zārks, kļūtu par vieglu šūpuli tagad, kad viņš miris tajā atdusas!

Uzklausi, kungs, sava kalpa lūgšanu. Āmen …

Kapličas dzelzs durvju dārdoņa noslēdza ceremoniju. Publika, kas bargos vārdus vai nu bija vai nebija sapratusi, palika pilnīgi apmierināta ar redzēto un dzirdēto. Sēru gājiens atgriezās pilī; kungu kārtai, semināristiem, kalpiem galdi bija klāti atsevišķās zālēs; pēc izpildītā pienākuma katrs steidzās apmierināt dabas prasības.

Vecais mācītājs palika pēdējais, un, kad visi steidzās uz pili, viņš, saņēmis aiz rokas meiteni brūnajā tērpā, pa sānceliņu devās uz pretējo pusi.

Viņa vieta pils goda zālē palika tukša.

Zebulons Talleroši

Šis mielasts visādā ziņā bija līdzīgs citām dzīrēm, tik vien starpības, ka te nesauca tostus.

Atraitne pilskundze bija iegājusi dziļāk savās istabās; uz pēdējā goda parādīšanu sanākušie viesi — ap pusotra simta — atkal sasēdās ap trim galdu rindām ģerboņu zālē. Pavārs kā arvien bija rādījis savu prasmi, pagraba pārzinis nesa citu pēc cita dažādu veidu glāzēs pildāmus vīnus, un viesu kungi tik aizrautīgi mielojās, it kā būtu ieradušies uz pusdienām par godu virsišpana apstiprināšanai.

Pusdienas jau rf5ca uz beigām, patlaban sāka mainīt mazos Sevras porcelāna šķīvīšus, lai pasniegtu saldējumu, kad varen skaļi ieradās vēl viens viesis.

Nokavējies viesis, kuru ieraugot 110 ikviena paziņas mutes atskanēja jautrs «ha-ha»; pat sulaiņi, kas pasniedza ēdienus, viņu saņēma ar neslēptu smaidu. Tomēr nupat ieradies viesis nebūt nelikās ne priecīgs, ne apmierināts, bet drīzāk izskatījās pilnīgi izmisis.

— Lūk, lūk, arī Zebulons klāt! — atskanēja no visām malām.

Protams, Zebulons, bet stipri sakaitināts un nelaimīgs;

kailā piere, uz kuras ādas cepures apmale bija atstājusi platu sarkanu nospiedumu kā mocekļa oreolu, bija aplipuši ar piesvīdušu, saķepušu matu pinkām, viņa bārdu un ūsas sarma sacukurojusi ar sniegu un ledu; visi sejas muskuļi bija nodarbināti, lai ap degunu sarauktu iespējami vairāk krunku, kam vajadzēja nozīmēt sevišķi lielas dusmas un sašutumu, — un apkārtējos tas izraisīja pilnīgi pretējas jūtas.

Jo visi viņu tā mīlēja, ka neviens no viņa nebaidījās.

Pēdējā stacijā nedabūju zirgjūgu.

Tā iņš motivēja savu nepiedodamo nokavēšanos.

Gados jaunākie viesi pielēca kājās, vecākie un cienījamākie viņu sveica iztālēm, vecie haiduki steidzās paņemt pretim viņa cepuri un biezos cimdus, viņi būtu novilkuši arī jenotādas puskažociņu, taču to viņš neļāva, jo zem tā nekā nebija; atpogāts — kažociņš kalpoja par salona uzvalku, aizpogāts — par izejamo uzvalku; labi izsukātu to varēja pieņemt arī par parādes tērpu; patlaban gan sukāšana būtu ļoti noderējusi, jo ceļā valkātais lielais kažoks bija stipri metis spalvu, bet tagad nebija laika ar to noņemties.

Šurp, nāc šurp, Zebulon! Nāc manā vietā! — no vairākām pusēm sauca jau paēdušie viesi, taču Zebulons gar viņiem nelikās ne zinis, viņš bija pamanījis un ievērojis, ka administratora kungs viņam piedāvā kādu brīvu krēslu, un tādēļ lauzās citiem garām uz turieni, saglabādams administratora kungam to godu — pie draudzīgas sabučošanās pirmajam saņemt sejā sarmu no viņa bārdas.

Tad Zebulonam iekrita prātā, cik svarīgs ir šis brīdis, viņš dziļi nopūtās un, spiezdams administratora kunga roku, sērā balsī runāja:

Un tā mūsīem vaj'dzēja satikties? Kas t' šiten to būt domāj's?

Pirms trim stundām šis skumjais teiciens būtu ļoti iederējies, bet tieši starp Mēnešas un Bordo vīniem tas neguva atsaucību.

Sēdies vien, Zebulon! Te ir brīva vieta.

Zebulons vēlējās sniegt vēl pāris sarmainu skūpstu tuvāk sēdošajiem; beidzot viņu ar lielām grūtībām iespieda par brīvu atzītajā krēslā.

Bet kā vietu ta es š'te aizņemu?

Nebēdā par to, 1— atteica administrators, — sēdi vien. Tā ir mācītāja vieta.

Mācītāja vieta! — Zebulons iekliedzās un atspieda abas delnas pret galdu, lai lēktu augšā, jo notirpušās kājas vien nespēja savu uzdevumu pildīt. — Mācītāja krēslā nesēdēšu. Es svētos krēslos nesēžos. Mācītāja vietā ne pa ko!

Viņu satvēra un piespieda palikt.

Sēdi tik, — administrators mierināja viņu. — Drīz vien to tukšo krēslu būs vēl vairāk.

Kāds no kaimiņiem pačukstēja Zebulonam, kas tas ir par mācītāju.

Ahā! Tas i kas cits, — viņš apmierinājies norūca, tūdaļ ērtāk iekārtojās ierādītajā vietā un pielika visu savu prasmi, lai aizbāztu galdauta stūrīti aiz savas kaklasaites.

Sulaiņi arī bez rīkojuma zināja, kas šādos gadījumos darāms, un saskrēja no visām malām, nesdami ēdienus, cik jau nu to bļodās bija atlicis; viens stiepa zandartu, otrs fazānu, trešais mērci, ceturtais salātus, piektais pudiņu, un Zebulons ņēmās nogaršot no visa juku jukām, kā viņam pasniedza, vīna uzpūteni pie cepeša un madeiras mērci pie omletes. Kas vainas! Tai pašā vēderā vien būs. Ēšana viņu netraucēja ziņot sērojošo kristiešu sanāksmei par to nedzirdēto triecienu, ar kādu liktenis pagodina tikai savus izredzētos.

Braucu no turienes jau trīsas dienas. Laimīgi tiku līdz pēdējai stancijai, līdz š'tai Suņoglakai. Pasaucu vecāko, prasu zirgjūgu. Ir, bet nav. Kur ta ir? Cik jau to zirgu ešot, visi palaisti iepriekšdienā uz bērēm Nemeš- dombā. Sasirdījos, nodevu pavēli, pateicu, kas es tāds ešu, nekas nepalīdz. Pēcgalā ar lielu naudu iekārdināju vienu lāga vīru, lai man izpalīdz, visviens, kā, kauč kā, ka tik ir; un tas maita sajūdza savā karietē četrus vēršus, ar tiem i atveda. „

Par šo bēdu braucienu uz Nemešdombu karietē ar četriem vēršiem priekšā Talleroši kungs stāstīja ar tik traģisku seju, ka aizkustināja pat tos klausītājus, kuri nebija pamanījuši, ka viņš ēd makaronus kopā ar sinepēm.

Un labi, ka būtu atvedis, — Zebulons turpināja savu skumjo odiseju, — bet termometrs ārā rāda nulli, priekš vērša tas ir pa siltu, un tur aiz niedrāja ir liels purvs, knapi aizsalis, ka nu tie četri vērši to ieraudzīja, likās taisni iekšā ar visu karieti, tur mēs iestigām, tik pēc divām stundām dabūjām karieti ārā no dūņām un ledus, ka tie lopi bija beiguši savu balneoloģiju. S'ten tāpēc es ar nokavējos. Nokavēju izvadīšanu, sprediķi, atvadu runu, i ne lūgšanu nenodzirdēju.

Ar to lūgšanu jau nu jūs nekā neesat zaudējis, — administrators piebilda.

Šie vārdi Zebulonam kā durtin iedūrās ausīs.

Mācītāja krēsls tukšs; lūgšana nebija patikusi. Mācītājs droši vien būs pateicis ko aizvainojošu.

Zebulons tikko spēja nociesties, kamēr būs pārējos panācis ēšanā (tas notika pie melnās kafijas), lai varētu apjautāties savam, draugam administratoram, kāpēc īsti mācītāja krēsls palicis tukšs un kādēļ paredzami vēl citi tukši krēsli, un kas tā par lūgšanu, ko labāk bijis nedzirdēt.

Noklausījies šo notikumu, Zebulons to atzina par briesmīgu.

Viņš sabužināja matus virs pieres, jo tie netaisījās- paši celties stāvus.

Tā taču ir dzimtenes nodevība.

Protams, dzimtenes nodevība! Un no visiem klātesošajiem neatradās neviena, kas būtu aizstāvējis mācītāju, turpretim ikviens steidza liet Zebulona Talleroši krūtīs mācītājam domātas daudzkrāsainas indes un glāzēs daudzkrāsainus dzērienus, un Zebulons ņēmās nogaršot gan šo, gan to, tā ka beigās pats neaptvēra, no kā vairāk noreibis.

Strēbdams melno kafiju, viņš ilgi klusēja. Šis bīstamais klusums likās paužam, ka tagad Zebulons pārdomā, ko viņš iesāktu ar šo mācītāju, ja to uzticētu viņam; un pēc katra malka cauri ūsām ceļu lauza jauna ideja.

«Liktu izdzīt pāri robežai…»

«Nodotu konsistorijai.. .»

«Liktu haidukiem nopērt…»

Katru teikumu pavadīja skatiens kompetentajam forumam, vispirms uz administratora kungu, tad uz superin- tendenta kungu, beidzot uz cietokšņa komandantu; tā kā visi smaidīdami māja pretim, Zebulons saprata, ka spēlē pareizo stīgu.

Ka tik tam kungam negadās vēl lielāka nelaime, — piemetināja administratora kungs; pie šiem vārdiem Zebulons, izsūcis no kafijas tases cukura atliekas, izbrīnījies blenza varenajā kungā; kas nu viņam vēl varētu būt ienācis prātā labāks.

Ridegvāri caur zobiem izspieda:

Būs vēl arī ad audiendum verbum 10.

— To šam vajag, to šam vajag! — Zebulons kliedza, it kā viņam būtu vārds izrauts no mutes, jo viņš būtu gribējis teikt to pašu. — Tautas buntošana! Pret valdību runāšana! Kufšteinā" viņu! Desmit gadu! Dzelžos! Galvu nost!

Administrators manīja, ka sanāksme neparasti ieilgst, ziemas dienas ir īsas, tuvojas vakars, tādēļ viņam likās pareizi pārtraukt Zebulona runu un, ceļoties kājās, likt manīt, ka jābeidz.

Jādodas ceļā vēl ar dienas gaismu. Nav pieņemts viesiem pēc bērēm palikt nakšņot sēru mājā.

Pēc ierastās stingrās kārtības visa smalkā sabiedrība izvirzīja desmit cilvēku delegāciju, kas visu vārdā vēlreiz izteiktu līdzjūtību mājas kundzei; kamēr tie uzgāja augšā, rajona priekšnieks rūpējās, lai visās karietēs sajūgtu zirgus un arī Zebulona kunga šķirstam priekšā vēršus.

Pats par sevi saprotams, ka Zebulons Talleroši katrā ziņā piedalījās delegācijā.

Pāris reižu pārvilcis ar aplaizītu plaukstu pār puskažociņa sāniem — tā bija tāda kā sukāšana, — izcilais patriots pievienojās desmitvīru delegācijai un kopā ar to kāpa otrajā stāvā, kur dzīvoja atraitne.

Baradlajne bija sagatavojusies viņus pieņemt, nelika sevi gaidīt.

Viņa stāvēja tumšzilu aizkaru aizēnotajā zālē — kā statuja, atbalstījusies pret rakstāmgaldu, viņas alabastra bālajā sejā neviens vaibsts neliecināja par dzīvību.

Vispirms pie viņas piegāja superintendenta kungs. Viņš apslacīja sarūgtināto sirdi ar dažu tiešām skaistu izmeklētu bībeles izteicienu balzamu. Pēc tam cienīgtēvs meta uz svariem tikpat trāpīgus mierinājuma vārdus, ko slaveni dzejnieki bija izteikuši gadījumam piemērotos pantos. Tad dāmai tuvojās administratora kungs un, intīmi saņēmis viņu aiz rokas, aizkustinātā balsī atgādināja, ja viņas sāpes kādreiz kļūšot nepanesamas, lai atceroties, ka viņu namam esot uzticams draugs, kas dalīšoties ar viņu visās sāpēs.

Pēc tam desmit vīru delegācijai vajadzēja atkāpties.

Bet tagad nu, kaut arī jumts iebruktu, nekas nespētu aizkavēt Zebulonu, lai viņš neizlauztos uz priekšu un nepateiktu, kas spiež viņa sirdi un ko pārējie bija piemirsuši pateikt.

Cienīgā kundze. Tūkstoškārt nožēloju, ka man nebija tā laime piedalīties apbedīšanā.

Tā nav laime, Zebulon, — oratoram ausī čukstēja bīskapa palīgs.

Zebulons nemaz neklausījās uz aizrādījumu, tikai droši turpināja:

— Pa ceļam aizķēros. Man tas dikti žēl, ka slavenu vīru nevarēju savām asarām aplaistīt. Ka es būtu te bij's, cienīga kundze, kad tas nolāpītais mācītājs — es domāju to trešo — skaitīja to zaimu lūgšanu, nez vai nebūtu ņēm's viņu aiz rīkles.

Bīskapa palīgs paraustīja Zebulonu aiz puskažociņa stūra, un Zebulons, domādams, ka atkal sagrēkojies pret valodas likumiem, izlaboja:

Aiz kakla.

Cildenās dusmas viņa sirdī brieda vairāk, nekā viņš tās spēja valdīt.

Tak nebaidieties, cienīgā kundze, būs šam savs sods, mācītājam, ļaundarim. Izmetīsim no mācītājmājas, varēs iet svētceļojumā, aizvedīsim uz ad audiendum veibum, tiks ķurķī uz visu mūžu, tur iemācīsies dievu lūgt, ka tagad nav izmācījies. Mēs ar administratorkungu abi viņam sadosim! Lūdzu, nomierinieties!

Skaistā, bālā dāma pie šiem vārdiem pacēla savas lielās, izteiksmīgās acis un paskatījās nevis uz Zebulonu, bet uz Ridegvāri tik nopietni un vērtējoši, ka viņš nespēja izturēt šo skatienu.

Par laimi, bīskapa palīgs tā raustīja Zebulonu aiz puskažociņa, ka viņam kaklasaite aizspieda rīkli un tālākā runa iestrēdza kaklā; pa to laiku kundze palocījās un devās uz blakus istabu, un runa bija jābeidz.

Zebulons ar triūmfējošu skatienu uzlūkoja biedrus, pārliecināts, ka lauvas tiesa no atvadu runas tikusi viņam.

Tu nu gan lieliski mierināji cienīgo kundzi, Zebulon! — bīskapa palīgs teica, plikšķinādams viņam pa plecu.

Jūsu eminencei labpatikās teikt aizkustinošus vārdus, — Ridegvāri uzrunāja galveno dvēseļu ganu.

Bet jūsu augstlabdzimtības teiktie mierinājuma vārdi guva visvairāk žēlastības, — superintendents atbildēja ar glaimu pret glaimu.

Bet tik glītus pantus kā cienīgtēvs gan neviens cits nezina, — Zebulons Talleroši uzrunāja mācītāju no savas puses.

Kad delegācija jau bija aiz durvīm un izklīdusi pa garajām kāpnēm, bīskapa palīgs teica administratoram:

Tas Zebulons tak ir pēdīgais stulbenis.

Bet administratora kungs atbildēja bīskapa palīgam:

Un garlaicīgāku muldoņu kā šo veco mācītāju neesmu savā mūžā redzējis.

Superintendenta kungs iečukstēja mācītājam:

Viņa augstlabdzimtība jau domā, ka viņam atlicis tikai sadalīt mantu ar bagāto atraitni.

Un Zebulons pabilda tuvāk stāvošajam:

Ka jele tas mācītājs nebūtu deklamējis, tik bēdīgā reizē tak neklājas.

Pēc pusstundas jau visas karietes cita aiz citas uzkūla lielceļu putekļus dažādos virzienos no Nemešdombas pils, līdz pāri visai pamalei nolaidās un visu nosedza smaga, pelēka ziemas migla.

Divi draugi

Visa milzīgā zāle celta no malahīta. Sienas atgādina pārakmeņojušos zaļu samtu. Slaidās, zaļās kolonnas izdrāztas no viengabala dārgakmens, un šķiet, ka velvi balsta nomizoti zaļi palmu stumbri. Ap kolonnām un nišās austrumu augu grupas, no tām agave slien augšup savu simtiem gadu gaidīto ziedu šautru, kamēr no pretējās puses tās tautiete sago palma stiepj pretim savas pirkstveida lapas, kuru viena daiva jau sniedzas līdz zāles vidum.

No zāles velvējuma kā no stalaktītu alas griestiem nokarājas īpatnēji sagrupētas stikla prizmas, starp tām paslēptas lampas, kuru gaisma plūst lejup tūkstoškrāsaina kā salauzta varavīksne.

Zāles vidū atrodas milzīgs akvārijs — divas asis šķērsgriezumā — viengabala lējuma stikla trauks, kura zaļajā jūras ūdenī peld okeāna dzelmju brīnišķīgās un baismās, kaprīzās un dīvainās būtnes. Zivis ar āmurveida galvām, zāģveida deguniem, vēdekļveida spurām, zivis, kas atgādina krūkas vai čūskas; pieķērušies pie akvārija stikla sienām vai izlaidušies uz koraļļu zariem dienvidjūru gliemeži, kurus citādi tikai muzejos var iepazīt pēc nedzīviem gliemežvākiem.

Akvārija vidū paceļas alabastra Tritons ar gliemežvāka tauri pie mutes, no taures šaujas augšup'gaiši zaļa ūdens strūkla. Tās ir visdārgākās smaržas, īsts Ķelnes ūdens, kas nolīst atpakaļ uz akvārija apaļīgā stikla vāka un no turienes plūst lejā, un šķiet, ka visas dzelmju brīnumbūt- nes peldētos šai smaržu plūsmā.

No apakšas visu akvāriju caurstrāvo spēcīga gaismas strēle, kas rada fantastiski burvīgu noskaņu, gluži kā pasaku pasaulē jūras meitu pilī jūras dzelmē, kur staigā nāras ar sniegbaltām krūtīm un jūras putu pleciem.

Arī šai zālē ir fejas, kas meklē cita citu, kas sakļaujas kopā un sačukstas, ķas pārmij mēmus skatienus, kā jau to mēdz darīt fejas, ko var sadzirdēt vienīgi tas, kura dvēsele spēj uztvert neizteiktus vārdus.

No šīs burvju zāles vienas ailas var ieskatīties citā zālē, tad piecām, sešām, desmit, un kas zina, cik zālēm cauri, un tās visas atviz žilbinošā spožumā, rotātas ar daudzkrāsainu marmoru, zeltu, sudrabu, zīdu un samtu, no viena gala līdz otram pilnas ar dāmām, ko apmirdz dārgi akmeņi un vēl dārgāks pašu daiļums. Ja kādam mirstīgajam tas viss jāredz un jāapbrīno akmeņu karalis dimants, ko aijā visskaistākais no troņiem, viļņojošas dāmu krūtis, tam gan var ienākt prātā, ka šeit tronis ir dārgāks nekā karalis.

Bet klusu! Ja kāds tā ir domājis, lai nejauši neizsaka! Šī burvju pils ar savām jūras dzelmju grotām, virszemes fejām, Brazīlijas mūžamežu smaržu un dienvidzemju vakaru siltumu ir Pēterburgas marmora pils, un āra valda divdesmit divu grādu sals.

Starp dāmu pulciņiem šur tur pavīd ari stiprā dzimuma pārstāvji. Te redzamas tikai spožas uniformas un tresaini diplomātu svārki, visu pasaules valstu apbalvojumi un brīvo bajāru greznie tautas tērpi. Un, ja vietumis starp tiem iejucis arī kāds tumšs stāvs vienkāršā melnā frakā ar baltu vesti un kaklasaiti, tad visiem zināms, ka tas ir kādas vēstniecības sekretārs,

Un gadās arī tā, ka tādas vienkāršas melnas frakas valkātājam dāmas labprātāk ielūkojas acīs nekā citam, kam visas krūtis nokārtas ordeņiem. Te ir viens tāds.

Skaista cieņas apgarota seja pašā jaunības plaukumā, katrs vaibsts vēl ziedu svaiguma pilns. Lielās, zilās acis tumšu, garu skropstu apēnotas, spētu apburt dažu labu jaunavu, bet cēlā sejas izteiksme un daiļi veidotās lūpas liecina, ka šis cilvēks pāraudzis savus gadus. Augums viņam slaids, bet lokans un muskuļots.

Skaistais jauneklis, par spīti savai vienkāršajai melnajai frakai, nepaliek nepamanīts.

Kads kungs spožā armijas mundierī, ar dimanta ordeņiem nokārtām krūtīm un zīda lentu no pleca līdz gurniem viņu uzrunā, spiež viņam roku un tad paņem viņu aiz elkoņa.

Dižciltīgais kungs bija labi pazinis svešā jaunekja māmiņu, viņi daudzkārt bija kopā viesojušies Vīnes galmā. Jaunekļa tēvu viņš uzskatīja par dūšīgu un godājamu vīru. Un pareģoja dēlam spožu karjeru. Nupat viņš jauneklim teica, lai esot gatavs, ka to stādīšot priekšā lielkņazei.

Un aizveda jaunekli sev līdzi.

Kā lai te galva neapreibst?

Jauneklim, kurš vēl nav nekas, kuram pat mundiera nav, svešā zemē starp tūkstošiem spožu un varenu kungu stāties šīs milzīgās valsts daiļākās un augstākās dāmas priekšā un atbildēt uz viņas jautājumiem, ko iepriekš pat nojaust nevar, pašam uztvert to godbijības niansi, kas nepieciešama sarunā ar lielkņazi.

Jaunais cilvēks izturēja pārbaudījumu. Pēc tam izturēja arī citus pārbaudījumus. Sākās deju prieki. Viņa rokās virpuļoja dižciltīgas dāmas, burvīgas fejas, ikviena no viņām īpatnējs daudzveidīgā skaistuma modelis. Daiļā kņaze Aleksandra, bagāta Maskavas aristokrāta vienīgā meita, neredzēta skaistule ar viļņotiem saulstariem līdzīgiem matiem, zilām acīm un rožainu seju, jau divas reizes bija apvirpuļojusi zālei apkārt kopā ar viņu un, tikusi pret savu vietu, ar slepenu rokas spiedienu deva zīmi — vēlreiz; un viņi devās trešoreiz apkārt lielajai zālei — tas bija tik liels uzdevums, ko uzņēmās tikai nedaudzi, tikai bravūras vai mīlestības vārdā.

Jauneklis pateicās savai dejotājai un aizgāja tālāk. Viņš nebija ne noguris, ne noreibis. '

Viņu pavadīja burvība.

Šī burvība slēpās viņa vienaldzīgajā skatienā.

Viņā nemanīja ne mazāko saviļņojumu. Viņu neaiz- grāba galma greznība, nesaistīja apbalvojumi, nereibināja skaistas acis, neapskurbināja saldi vārdi un slepeni rokas spiedieni.

Ikviens viņa vaibsts liecināja, ka viņu nemaz neinteresē tas, kas notiek apkārt. Un šī izteiksme piešķīra vīrieša sejai neaprakstāmu burvību.

Pēc divpadsmitiem visi orķestri sāka spēlēt himnu par godu lielkņazei, kas gāja uz savām istabām; jaunais cilvēks melnajā frakā steidzās uz malahita zāli.

Kāds sulainis sarkanā uniformā uz lielas sudraba paplātes piedāvāja atspirdzinošus dzērienus, jauneklis paņēma glāzi ar kaut ko baltu. Sai brīdī kāds no aizmugures satvēra viņa roku un teica:

Nedzer to!

Jauneklis pagriezās atpakaļ, un viņa sejā pirmo reizi parādījās atklāts smaids.

Ak tu tas esi, teonīn?

Leonīns bija jauns miesassardzes virsnieks uzspīlētā mundierī, jauns, veselīgs, apaļu seju, švītīgi uzskrullētām gaišām ūsām un bārdu un biezām uzacīm, kas ļoti labi piederējās viņa dzīvajām pelēkajām acīm ar noteiktu skatienu.

Man jau likās, ka tu pazudīsi deju zālē! — viņš teica ar draudzīgu pārmetumu balsī.

Dejoju ar tavu līgavu. Vai neredzēji? Apburoša dāma.

Apburoša, apburoša. Bet man tā komēdija nekā nenozīmē, nevaru precēties, kamēr neesmu pilngadīgs un neesmu dabūjis uzplečus, līdz tam vēl veseli divi gadi, un tik ilgi nevar iztikt ar meiteņu apskatīšanu vien. Iesim projām!

Svešais jauneklis vilcinājās.

Nezinu, vai tik agri ir pieņemts?

Tu taču dzirdēji, ka himnu jau nospēlēja. Bez tam mēs izbēgsim pa pakaļdurvlm, tur mani gaida kamanas un kažoki. Tu taču nebūsi aizrāvies ar kādu vaska lelli tur iekšā?

Bet man liekas, ka esmu parādā kadriļu kņazei F., mani stādīja viņai priekšā.

Nesapinies ar to! Padarīs tevi par muļķi tāpat kā citus. Tā komēdija nav nekā vērta. Te izstāda skaistus plecus un pēc tam grib, lai tūlīt preci meiteni, ja esi uz to paskatījies, turpretim, ja esi paskatījies uz precētu sievu, tev jākļūst par viņas ākstu. Tie daudzie alabastra kakli un krūtis, tās pieglaudīgās silfīdas ar smaidošām acīm uzdod velnišķīgus jautājumus, eņģeļi jautā, bet nedod atbildi. Iesim tur, kur dod atbildi.

Kurp tu mani gribi vest?

Kurp? Uz elli! Vai baidies nākt līdzi?

Nebaidos.

Un uz paradīzi? Vai baidies nākt līdzi?

Arī nebaidos.

Tad es vedīšu tevi uz Kamennijostrovu, uz netīru piesmakušu dzertuvi, kur patlaban notiek matrožu balle. Vai nāksi līdzi?

Man vienalga.

Nu tad tu man patīc!

Leonīns apkampa un noskūpstīja jaunekli, tad vilka viņu līdzi pa labi pazīstamajām sānu izejām un kāpnēm, ārā no marmora pils; tad viņi vieglajos balles uzvalkos skrēja līdz kamanām, kas gaidīja Ņevas krastā, tur ietinās kažokos, un pēc brītiņa divi skaisti Volīnijas zirgi aizrāva pajūgu pa Ņevas ledu.

Sie jaunekļi bija Leonīns Ramirovs, jauns krievu aristokrāts, un Baradlaja vecākais dēls Edens.

Kamēr kamanas slīdēja gar mēness apspīdētu piļu rindu, Edens teica draugam:

Paklau! Man liekas, ka Kamennijostrova ir uz citu pusi.

Mēs jau arī nebraucam turp, — atbildēja Leonīns.

Kāpēc tad tu tā teici?

Lai tas, kas malahīta zālē būtu smailējis ausis uz mūsu sarunu, nedzirdētu patiesību.

Un kurp mēs tagad braucam?

Tu redzi, ka atrodamies uz Pētera prospekta. Dosimies tieši uz Pētera salu.

Tur taču nekā cita nav kā vienīgi kaņepāju un cukura fabrikas.

Tev taisnība. Mēs apmeklēsim kādu cukurfabriku.

Man 'hekas nav pretim, — Edens teica, ciešāk satīdamies kažokā un atlaizdamies sēdeklī. Varbūt viņš pat iemiga.

Aizritēja krietna pusstunda, līdz kamanas, vēlreiz šķērsojušas Ņevas ledu, apstājās pie sarkanas ēkas gara parka galā.

Leonīns paraustīja draugu.

Esam klāt.

Visi garās ēkas logi bija gaiši, ieejot gaitenī, bija jūtama nepatīkama smaka, kas piemīt visām cukurfabrikām un atgādina visu citu, tikai ne cukuru.

Blakus vārtiem bija mazas durtiņas, abi jaunekļi iegāja pa tām. Viņiem pretim iznāca gludi noskuvies, tukls džentlmenis un franciski jautāja, ko viņi vēloties.

Apskatīt cukurfabriku, — atbildēja Leonīns.

Tikai fabriku vai rafinēriju ari? — francūzis jautāja.

Tikai rafinēriju, — Leonīns pačukstēja un iespieda viņam rokā banknoti, ko francūzis atlocīja un uzmanīgi pārbaudīja, tas bija simtrubļu gabals; francūzis noteica bien 12 un iebāza to kabatā.

Vai otrs kungs ari ies turpat? — viņš norādīja uz Edenu.

Nu protams, — Leonīns atbildēja. — Eden, dod viņam simt rubļu. Tā ir ieejas maksa. Nenožēlosi.

Edens nepretojās. Iedeva simt rubļu.

Monsieur veda viņus pa gaiteņiem, no dažām atvērtām durvīm spīdēja spilgta gaisma, plūda smacējoša smirdoņa, apdullinošs mašīnu troksnis un tvaika šņākoņa. Tur viņi negāja iekšā, beidzot sasniedza zemas dzelzs durvis, ko pavadonis atvēra, nospiezdams kādu atsperi, un ielaida viņus pusapgaismotā gaitenī, teikdams, lai ejot vien tālāk, gan jau paši zināšot, kurp.

Leonīns paņēma Edenu zem rokas un veda tālāk, kā jau visu te zinādams; viņi gāja pa spirālveida kāpnēm lejup, un te jau Edenam liķās, it kā mašīnu trokšņa un tvaika šņākoņas vietā skanētu citi trokšņi — kaut kāda apslāpēta bungu un pūšamo instrumentu mūzika.

Spirālveida kāpņu lejasgalā pie galda sēdēja moderni ģērbusies vecāka sieviete.

Leonīns iedeva viņai imperiālu.

Vai mana loža ir vaļā? — viņš jautāja vecajai dāmai.

Vecā dāma smaidīdama taisīja reveransu.

Leonīns no veselas rindas paklājiem aizsegtu durvju izvēlējās savējās un atvēra tās, pēc tam atvēra vēl vienas durvis, un Edens atradās ar vara stiepļu pinumu aizrestotā ložā.

Tagad mūzika bija skaidri sadzirdama.

Tas taču ir teātris vai cirks! — Edens sacīja Leo- nīnam un, paskatījies uz aizrestojumu, piemetināja: — Vai arī pirts.

Leonīns smējās.

Kā tev labāk patīk. — Nometies uz kušetes, viņš paņēma uz ložas malas nolikto papīra lapu. Pēc formāta tā bija programma. Lasīja abi ar Edenu.

«1. numurs. Don Juan au serail13.» Tas ir tiešām labs gabals. Žēl, ka esam nokavējuši. «Tableaux vi- vanls» 14 — garlaicīgs. «Les bayaderes du khan Al- mollah» l5. Tas ir ļoti jautrs joks, esmu reiz jau redzējis. «La lutte des amazones» 16, «Le reve d'Ariadne» 17. Tas ir brīnišķīgi. Nezinu tikai, vai Persida būs tādā omā kā parasti.

Ložā kāds ielūkojās, tas bija oficiants.

Uzklāj mums šeit galdu, puis, — Leonīns pavēlēja.

Cik personām?

Trim.

— Kas būs trešais? — Edens jautāja.

— Gan redzēsi.

Oficiants klāja galdu, atnesa cepeti, kūkas, šampanieša pudeles ledus traukā, tad pameta kungus vienus. Kad viņš izgāja, Leonīns aizslēdza ložas durvis.

Paklau! Te ir tāda savāda cukura rafinērija, — Edens sacīja, pametis skatienu caur ložas aizrestojumu.

Leonīns smējās.

Vai tiešām tu ticēji, ka mēs protam dziedāt tikai garīgas dziesmas?

Bet te valdībai piederošā namā tāda iestāde!

Leonīns smaidīdams pamāja, ka par to nav jārunā.

Vai nebaidāties, ka jūs atklās?

•— Mūs visus aizsūtītu uz Sibīriju.

Vai muzikanti nenodos?

Viņi ir akli. Vesels aklu muzikantu orķestris. Nepiegriez tam vērību. Tā ir vecāku kungu izprieca. Mūs gaida kas cits.

Leonīns divas reizes pieklauvēja pie starpsienas uz blakus ložu, tūlīt sekoja atbildes signāls, un pēc maza brītiņa sānu siena pavērās un ienāca kāda dāma.

Tas bija viens no tūkstoš un vienas nakts pasaku tēliem: garā persiešu kaftānā, kas sniedzās līdz potītēm un cieši iekļāva pilnīgo augumu, slaido vidukli apņēma ar zeltu caurausta josta, krūtis līdz pat kaklam klāja pērļu virknes, kaftāna garās piedurknes bija šķeltas, tā ka turējās kopā tikai uz pleciem un ļāva skatīt visdaiļākās rokas, par kādām vien varētu sapņot skulptors. Ovāla kaukāziešu tipa seja, smalks deguns, garas mēnesveidīgas uzacis un melnum melnas kvēlojošas acis; uz galvas viņai nebija nekādas rotas, to greznoja tikai divas matu pīnes, kas sniedzās līdz pat papēžiem.

Dāma izbrīnījusies apstājās sienas spraugā.

Tu neesi viens?

Nāc tik iekšā, Jēza, — Leonīns teica, — šim zēnam pieder puse manas sirds, otra puse ir tava.

Viņš strauji apkampa abus reizē un saspieda cieši kopā — Edenu un čerkesieti, tad smiedamies nosēdināja abus vienotram blakus uz otras kušetes. Pats nometās viņiem iepretim.

Paskaties, Eden! Tas ir pavisam kas cits nekā tās vēsās skaistules tur pilī! Vai šai ellitē nav labāk?

Jēza atturīgi vēroja Edenu, kas pilnīgi vienaldzīgi aplūkoja viņas daiļumu.

Vai esi kādreiz redzējis tādas acis? Tādu muti, kam miljoniem izteiksmes veidu, tā ir citāda, kad vina dusmojas, kad smaida, kad vilina, kad smejas, kad lūdz, kad zobojas, — un katrreiz tā ir apburošāka nekā iepriekš.

Vai gribi mani pārdot? — čerkesu meitene jautāja.

Tam būtu jāprot jaunu pasauli radīt, kas tevi man atpirktu. Bet, ja tu iemīlētu to, kurš man ir sirdsdraugs un brālis, tam es tevi atdotu tāpat.

Jēza savilkās kamolā uz tās kušetes stūra, kur sēdēja arī Edens, nolaida aeis un salika klēpī abas rokas.

No tevis, Eden, iznāktu sasodīti labs zvēru dresētājs, — teica Leonīns, saņēmis abās plaukstās čerkesietes mazo kājiņu sarkanā tupelītē. — Citreiz šī meitene ir mežonīga, nevaldāma, pļāpīga, untumaina, bet, līdzko tu pa- skatiji'es ar savām burvja acīm, viņa sēž tik rātni kā Smoļ- nija klostera novice, lai dievs viņas svētī. Tu esi pagalam, Jēza! Redzi, tie skaistie nezvēri, kas saucas par sievietēm, visi zaudē valodu, kad šis lauvu dīdītājs uz viņām paskatās.

Cerkesiete pacēla galvu, palūkojās Edenam acīs un nosarka.

Varbūt pirmo reizi, kopš tā laika, kad Jekaterinoburgas vergu tirgotājs pārgrieza viņas jostu.

Tversim glāzes, bērni! — Leonīns sauca, ar lielo nazi atsizdams šampanieša pudelei kaklu; viņš piepildīja trīs glāzes, divas pasniedza Edenam un Jēzai; kad viņi bija slaidās glāzes līdz pusei iztukšojuši, Leonīns tās apmainīja un atkal pielēja ar putojošo dzērienu. — Uz tukšām! Tā, lūk! Tagad jūs iedzērāt viens otra mīlestību.

Vīns atbrīvoja no burvestības, un Jēza kļuva jautra. Zālē skanēja mūzika, un viņa dziedāja līdzi.

Edens Jēzai par godu sēdēja ar muguru pret ložas aiz- margojumu un ne reizi nepagriezās atpakaļ, lai paskatītos ārā redzamos piēce l8, turpretim Leonīns pie katra numura palūkojās caur aizmargojumu un nerātni atstāstīja savus novērojumus.

Jēza dzēra daudz vīna, galva viņai kļuva smaga. Viņa atlaidās uz kušetes un nolika galvu Edenam klēpī, bet savas sakrustotās kājas Leonīnam uz ceļiem.

Edens noglāstīja zīda cirtu apņemto galvu savā klēpī, kā mēdz noglāstīt skaistu suni.

Vai tev šodien nav jāuzstājas? — Leonīns jautāja Jēzai.

Nav. Šodien esmu pilnīgi brīva.

Tu varētu kaut ko sniegt manam draugam par prieku.

Jēza pie šiem vārdiem pielēca kājās.

Vai viņš to vēlētos? — viņa jautāja, zagšus pamezdama uz Edena pusi daudzsološu skatienu.

Ko vēlētos? — Edens jautāja.

Aha. Tu nemaz nezini. Jēza ir meistariene jāšanas mākslā. Aizgrābjoša māksliniece uz zirga. Arī citreiz viņas priekšnesumi ir pēdējie. Izvēlies kaut ko no viņas lomām.

Bet es taču nezinu kundzes repertuāru.

Barbars! Nezina Jēzas repertuāru! Tu taču jau pusgadu dzīvo civilizētā zemē. Tātad es tev nosaucu viņas izcilākās lomas. «La reine Amalasunthe», «La diablesse», «Eloile, quil iii», *La bayadēre», «La nymphe triomphante», «Diane, qui chasse Actaeon», «Mazeppa» 19.

Pie pēdējā vārda čerkesiete iesaucās:

Tas nav! Nē, tas nav!

Leonīns smējās.

Eden, neļauj sevi piejokot. Izvēlies to …

Jēza pielēca kājās un ar roku aizspieda Leonīnam muti, lai neļautu nekā izteikt.

Leonīns cīnījās pretim, lai atbrīvotos.

Edens izbeidza šo cīniņu, izteikdams savu vēlēšanos:

Mazepu.

Jēza spītīgi novērsās no viņiem abiem un atspiedās ar plecu pret ložas sienu.

Leonīns triumfēja.

Man tu nekad negribēji klausīt. Es teicu, ka pienāks tāda diena, kad es tevi piespiedīšu.

Dāma pameta kvēlu skatienu uz Edena pusi un kaisli nočukstēja:

Labi. Būs.

Un viņa kā parādība nozuda ložas sienas spraugā, kas tūdaļ atkal aizdarījās.

Mūzika apklusa, bija beidzies kāds numurs.

Edens tikai tagad sāka caur aizmargojumu uzmanīgi pētīt arēnu.

Tā bija plaša telpa, asu trīsdesmit diametrā, ar velvētiem griestiem, vienu tās galu puslokā ietvēra aizmargotu ložu rinda. Publika nebija redzama, vienīgi cigāru dūmi, kas plūda caur margām, liecināja, ka ložās ir cilvēki. Pusloku atšķēla ar mitoloģiskiem tēliem greznots priekškars un sānu durvis.

So plašo amfiteātri zem cukura fabrikas valdība patiesībā bija likusi izbūvēt par melases rezervuāru, bet kāds izdarīgs francūzis bija no tā iztaisījis Elizeju un bez varas iestāžu atļaujas rīkoja brīvmākslinieku priekšnesumus, lai par simt rubļiem ieejas maksas priecinātu galvaspilsētas zelta jaunatni (ar šo vārdu jāsaprot arī zelta vecīši).

Varbūt par to bija pietiekoši daudz zināms arī policijai, varēja gadīties, ka impresārijam bija zināmas tās ziedes, ar ko aizvērt Argusa acis; varētu arī domāt, ka ceturksni pirms policijas iecerētās stingrās pārbaudes cukurfabrika nodegs līdz pat «rafinērijai». Taču tur nedz taisīja viltotu naudu, nedz noņēmās ar politiku, ko policijai būtu vērts vajāt; lai jau ir. Tout comrne chez nous.20

Kādu brītiņu pēc tam, kad Jēza atstāja jauno kungu ložu, arēna bija pavisam tukša; vienīgi divas turku drānās tērptas nēģerietes ņēmās līdzināt lielo paklāju, kas nozīmēja, ka tagad sekos jāšanas priekšnesumi.

Pie Leonīna ložas durvīm kāds pieklauvēja. Leonīns atvēra.

Tas bija jaunākais sulainis ar vēstuli uz sudraba paplātes.

Ko tu atnesi?

Vēstuli otram siņjoram. 81 — Kā tā te nokļuva?

Par expresse2[ atveda ziņnesis, kam bija uzdots kungu nekavējoties uzmeklēt — vienalga, kur.

Iedod ziņnesim pusimperiālu un lai pazūd.

Leonīns paņēma vēstuli un apskatīja to. Sievietes rokraksts un melns zīmogs.

Lūk, billet doux22, — viņš sacīja, padodams vēstuli Edenam. — Kņaziene N. ziņo, ka iedzeršot arsēnu, tāpēc ka tu neieradies uz kadriļu.

Un viņš pagriezās pret aizmargojumu, paņēmis lorneti, lai nezaudētu nevienu sīkumu no Mazepas skata Jēzas izpildījumā. Tikai pāri plecam pameta:

Redzi, par spiti manai piesardzībai, tomēr tikuši mums uz pēdām. Dāmu policijai tūkstoš acu. — Pie mums katram savas rūpes.

Sākās izrāde. Aklie muzikanti pēc skaņas signāla sāka Mazepas galopu; aizkulisēs dzirdēja rejam suņus, kuriem vilku vietā vajadzēs vajāt pie zirga piesieto Mazepu, skanēja pātagas plīkšķi, lai zirgs kļūtu vēl ugunīgāks; Leonīns uzmanīgi klausījās.

Tagad jau skanēja zirga soļu dipoņa, mežonīgs troksnis, zvēru kaucieni un urrā kliedziens aiz ložu aizmargojuma.

Ak, cik velnišķi skaista! — Leonīns iesaucās. — Skaties! Skaties, Eden, — vai redzi?

Bet ko viņš ieraudzīja, pēkšņi paskatījies uz drauga pusi?

Edens bija ar labo roku aizsedzis acis un raudāja; viņa kreisajā rokā bija atplēsta vēstule.

Ko tad tu dari? — Leonīns izbijies jautāja.

Edens klusēdams sniedza viņam vēstuli. Leonīns lasīja franciski rakstītas rindiņas:

«Tavs tēvs ir miris. Brauc tūlīt mājās. Tava mīlošā māte Marija.»

Leonīns vispirms juta nepatiku.

Tūlīt nositī?u to stulbo ziņnesi, kas atstiepa vēstuli šurp! Vai nevarēja atlikt līdz ritam?

Edens tūdaļ klusēdams cēlās kājās un gāja ārā.

Leonīns viņam līdzi.

Nabaga zēns! — viņš teica, satvēris draugu aiz rokas. — Cik mal ā propos23 pienākusi šī vēstule!

Piedod, — teica Edens. — Es dodos mājup.

Es braukšu tev līdzi. Tagad lai skatās Mazepu, kas grib. Esam apsolījušies iet kopā uz debesim un elli — tātad arī mājup. Braukšu tev līdzi.

•— Bet es braucu mājās, uz Ungāriju.

Leonīns satrūkās.

Ak, uz Ungāriju!

Tā vēlas mana māte, — Edens, sāpju mocīts, strupi atbildēja.

Un kad tad?

Tūdaļ.

Leonīns izbrīnā purināja galvu.

Muļķības! Tu taču nosalsi; pilsētā ir divdesmit divi grādi sals, stepē droši vien būs visi divdesmit pieci. Ceļi starp Maskavu un Smoļensku nav izbraucami, tik daudz sniega sadzīts. Krievijā ziemu neviens nebrauc, vienīgi pasta vedēji un tirgoņi.

Vienalga. Es tomēr braukšu.

Protams, brauksi, kad būs iespējams. Tava māte nemaz nedomāja, ka tev jāveic neiespējamais. Mājās nezina, ko nozīmē brauciens šai gadalaikā 110 Pēterburgas Jīdz Karpatiem. Brauksi, kad būs ceļš.

* — Nē, Leonīn, — Edens drūmi teica, — katrs brītiņš pēc vēstules saņemšanas, kad vēl neesmu ceļā, man būtu smags pārmetums. Tu mani nesaproti.

Labi, braucam uz tavu dzīvokli.

Abi jaunekļi atgriezās pie kamanām pa to pašu līčloču ceļu, pa kuru atnākuši. Kučieris vēl nebija tik pilnā, lai neatrastu mājas.

Tikko atgriezies savā dzīvoklī, Edens tūdaļ norīkoja no miega uzrauto sulaini sakravāt ceļa somu un samaksāt par dzīvokli. Viņš tā steidzās, ka sulaiņa vietā pats kūra uguni kamīnā.

Leonīns atlaidās atzveltnes krēslā un lūkojās, kā Edens rosās.

Tātad tu patiesi taisies doties ceļā?

Tas ir pavisam noteikti.

Tu rīkojies nepareizi, šī pārsteidzība izjauks tavu karjeru. Tu biji šeit itin labi iesācis. Visi tevi pazina. No tevis gaidīja daudz.

Tas viss veltīgi.

Es ļoti labi zinu, ka nākamo piektdien tu būtu stādīts priekšā caram. Pats cars to esot žēlīgi vēlējies.

Tomēr mana māte pavēl rīkoties citādi.

Edens šos vārdus sacīja tik noteiktā balsi, ka Leonīnam vajadzēja atzīt: nav vērts pierunāt. Viņš juta, ka pretodamies tikai noskaņo draugu pret sevi un rada aizdomas.

Labi, ja vēlies, brauc. Es palīdzēšu sakravāties. Ko lai iesaiņoju?

Ja gribi palīdzēt, izdari man citu pakalpojumu. Aizbrauc uz policiju apzīmogot manu vīzu. Ja tu lūgsi, varbūt to izdarīs arī tik neparastā laikā.

Ak, policija arvien ir nomodā! Skrienu. Kad būs kārtībā, atgriezīšos.

Nepagāja ne pusotras stundas, kad Leonīns bija atpakaļ.

Te būs tava vīza.

Edens klusēdams spieda viņam roku.

Tātad tu patiesi gribi braukt?

Tu jau zini.

Un tevi neatturēs ne mana draudzība, ne cara labvēlība?

Turu cieņā un godā abus, bet mātes vēlēšanās man ir pats galvenais.

Labi, tātad viss veltīgi. Taču atklāšu tev vēl vienu noslēpumu. Mana līgava Aleksandra ifemīlējusies tevī līdz nāvei. Viņa ir par tevi desmitkārt bagātāka augstmaņa meita. Skaista un laba. Bet mani viņa nemīl, tādēļ ka mīl tevi. To viņa pateica man acīs. Ja tas būtu kāds cits, es to nogalinātu. Bet tevi mīlu vairāk nekā brāli, vairāk nekā līgavu. Appreci manu līgavu un paliec pie mums.

Edens skumji kratīja galvu.

Es braukšu mājās pie mātes.

Jaunais krievu augstmanis ieplāja sev ar plaukstu pa pieri un sāka smieties.

Bet varbūt tie nemaz nebija smiekli?

Tad viņš, neievērodams smalkās manieres, piesteidzās pie Edena un satvēra to aiz abām rokām.

Tātad esi nolēmis doties uz Ungārijas pusi?

Jā. „

Nu tad, lai dievs man palīdz, braukšu kopā ar tevi. Vienu nelaidīšu.

Edens apkampa draugu, un tas viņu, tā viņi ilgi stāvēja viens otru pie sirds piekļāvuši. Viņi ļoti mīlēja viens otru.

Leonīns steidzās gatavoties ceļam. Iepriekš aizsūtīja ziņnešus, lai visur būtu priekšā atpūtināti zirgi un kučieri, piekrāva savas medību kamanas ar produktiem, iesaiņoja lādē žāvētu gaļu, zivis, degvīnu, sausiņus, kaviāra kārbu, tējkannu un uguns šķiļamos piederumus; sadabūja divus labus baltus lāčādas kažokus, kāju maisus un caunu cepures sev un draugam, divas šautenes, divus pārus pistoļu un vēl katram pa grieķu zobenam; ceļā viss var būt vajadzīgs. Somā ielika arī divus pārus slidu; ja pa ceļam gadī- tos upe, viņi varētu sacensties ar pajūgu skriešanā un attirpināt kājas. Kamanu priekšgalā salika cigārus visām divdesmit dienām, un, kad Leonīns zvārguļiem rotātā pajūgā vēl pirms gaismas ieradās pie Edena, viņš pats jau bija pilnīgi sagatavojies ceļam un ari draugu piespieda pārģērbties; viņš gan zināja, kā Krievijā jāgatavojas ziemas ceļam.

Goda vārds, Leonīns tā rūpējās par draugu, ka pat māte to nevarētu labāk.

Krievu kamanas jau bija kārtībā, uz labi apkaltām sliecēm ar vēršādu apsista kulba, priekšā vējsargs, aizmugurē kāpšļi; kamanās iejūgti trīs zirgi, vidējais ilksīs ar "zvārguļiem pie loka un divi piejūgzirgi; kamēr abi jaunekļi iznāca no Edena dzīvokļa, zirgiem pie galvām stāvēja kučieris ar garu pātagu rokā. Leonīns vēlreiz apturēja Edenu, pirms tas sēdās kamanu kulbā.

Tātad tomēr dodies ceļā?

Protams.

Tad ņem šo amuletu. Man to atstāja māte mirstot. Viņa teica, ka tas sargājot no visām briesmām.

Tā bija maza, apaļa perlamutra kameja zelta ietvarā — svētā Jura attēls cīņā ar pūķi.

Edens atraidīja šo amuletu. »

Pateicos, draugs, bet es neticu relikvijām. Ticu tikai savām zvaigznēm. Manas zvaigznes ir mīlošas sievietes acis.

Leonīns satvēra drauga roku.

Atzīsties: vai šīs tavas zvaigznes ir divas vai četras?

Edens brītiņu pārdomāja, tad paspieda Leonīnam roku

un atbildēja:

Četras.

Labi, — Leonīns sacīja un palīdzēja draugam iesēsties kamanās.

Kučieris pēc kārtas paraustīja visus trīs zirgus aiz krēpēm, nobučoja tos, pārmeta sev krustu un ierīkojās kamanu priekšgalā; pēc brītiņa kamanas jau lidoja pa sniega klātajām galvaspilsētas ielām. Bija jau rīts, gandrīz astoņi, bet zvaigznes vēl kavējās pie debesīm, un logu aizvirtni it visur bija ciet.

Šeit vēlu aust gaisma.

Līdz pašai Smoļenskai ceļš bija vienmuļš.

Bija auksts, bet skaidrs laiks. Pasta stacijās zirgus mainīja ātri un precīzi, visur varēja dabūt naktsmītni ar visām ērtībām, ko vien iespējams gūt par naudu.

Taču Smoļenskā pasta priekšnieks brīdināja, ka nākamajā dienā gaidāms slikts laiks, jo pret vakaru pilsētā bariem vien no visām pusēm saradušies kraukļi un vārnas, visi baznīcu jumti melni no tiem.

— Ak, ko nu tās vārnas zina! — viņam atbildēja, un otrā rītā abi draugi ceļoja tālāk.

Leonīns teica kučierim, ka līdz Oršai vislabāk būtu braukt pa aizsalušo Dņepru. Taču kučieris viņam tik ilgi stāstīja par lieku laika zaudēšanu un trūcīgajiem ceļmalas krodziņiem, kur varētu atpūsties, ka Leonīns beidzot atļāva turēties uz lielceļa. Kučieris droši vien žēloja zirgus, kam tāds brauciens pa ledu bojātu kājas, bet varbūt arī kāda no ceļmalas krodziņu meitenēm bija viņa mīļākā.

Rīta agrumā izbraucot no Smoļenskas, migla bija tik bieza, ka tikko izdevās izkļūt ārā no pilsētas. Kučieris bija piekāris katram zirgam pa zvārgulim, lai pretimnācēji zinātu pagriezties sāņus. Kamanās sēdošie miglā nekā cita nevarēja saskatīt kā vien kvēlojošus cigāru galus, kas blāvajā gaisā ik pa brīdim nočukstēja kā salpetrī mērcēti. Migla bija smaga un smacējoša, it kā slimā zeme izelpotu sērgas baciļu pilnus tvaikus.

Nāca jau pret pusdienu, kad kļuva gaišāks. Bālā migla sāka vizuļot, it kā gaisā lidinātos sīku kristāla adatu mā- kuļi, saauzdamies biezā sudraba šķidrautā, caur kuru varēja saskatīt baltu, nespodru šķīvi, bez stariem, bez siltuma, — tā bija saule.

Un tad pēkšņi migla izklīda un skatienam pavērās ainava. Skaista, balta ainava, cukura figūras uz sudraba paplātes. Balta sarma bija pilnīgi ietinusi ceļmalas kokus un tālumā redzamos priežu mežus, zirgiem katra spalviņa bija kā nobērta ar sniega kristāliem.

Ģaule kādu brītiņu sildīja tā, ka ceļiniekiem gribējās nomest kažokus.

Drīz kļuva skaidrs šīs parādības iemesls. Ziemeļu pusē strauji cēlās augšup krēslains miglas blāķis, sākumā blāvi violets, tad arvien tumšāks, līdz beidzot izvērtās zili melns; gar malām skrandains, vidū blīvs, šis bezveidīgais rēgs vēlās pa gludo stepi arvien vairāk uz saules pusi; jau iztālēm skatoties, likās briesmīgi, ka tas tik strauji tuvojas un drīz aizklās sauli un visa pamale uzreiz kļūs pelnu pelēka.

Leonīns palūkojās no kamanu pārsega apakšas un klusām sacīja draugam:

Nu, brāl, tūliņ piedzīvosim sniega vētru.

Kas tas ir «sniega vētra»?

To tu tūdaļ uzzināsi.

Sniega vētra parasti pati izskaidro, kas tā tāda ir.

Visas debesis saplūda vienā vienīgā mākonī, kas mutuļodams strauji tuvojās, zem tā visa stepe šķita tumši zila, un starp šīm melnajām debesīm un tumšzilo zemi dejodams nāca virsū briesmīgs balts sniega virpulis, ledus lauku fenomens, kam pamats uz zemes, bet galva augstu mākoņos, ziemeļu vēja māte, kas no sniega ceļ kolonnu starp zemi un debesīm, un šī ārprātīgā virpuļainā kolonna mežonīgā trauksmē drāžas pa līdzenumu, jaukdama, plēsdama, saldēdama visu, ko vien satiek ceļā, — mežus, mājas, cilvēkus, meža zvērus. Tā ir sniega vētra.

Nu, mans mīļais. Ja tā mūs aizķers, tad patiesi varēsim doties mājup uz debesīm vai elli.

Visi trīs zirgi jau bez pātagas auļoja, ko kājas nes. Tālumā bija saskatāms mežiņš, kučieris centās to sasniegt, pirms sniega vētra panāk braucējus; viņš godāja zirgus gan par brālīšiem, gan par tētiņiem, uzticēja viņus gan svētajam Miķelim, gan Jurim.

Pēkšņi pašķīlās zibens.

Ziemas vidū divdesmit divu grādu salā zibens un pērkons! Pirmajam zibenim bez pārtraukuma sekoja citi, pērkona grāvieni vairs nenorima, šķita, ka sniega virpulis no sava matu ērkuļa kaisītu ugunīgas čūskas, kurām uzliesmojot tā milzu tēls kļuva caurredzams ka apokalipses brīnums, balts, baismīgs, valdonīgs starp vētras rēgiem.

Vējš šņāca, kauca, svilpa. Zirgi vairs neskrēja. Tie bija apstājušies, un kučieris veltīgi pieminēja svēto vārdus un visus velnus, nekā nepalīdzēja pat pātaga, tie nebija izkustināmi no vietas.

Pēc maza brītiņa ceļinieki vairs'neredzēja nekā.

Sniega vētra bija viņus panākusi, un visapkārt kļuva tumšs kā peklē, vienīgi zibeņu zilganā gaisma ik pa mirklim šķēla tumsu.

Salts vējš pūta kamanās pa visām spraugām asu, svilinošu, smalkā pulverī saberztu sniegu un it kā ar milzu pātagu šaustīja kamanu ādas pārsegu; kādu brīdi kamanas čīkstēja visos salaidumos, viss pajūgs trīcēja kā bērnu rotaļlietiņa spēcīgās vīrieša rokās. Leonīns pieliecās Edenam klāt un noskūpstīja draugu uz acs.

Vai vēl redzi savas zvaigznes?

Redzu.

Protams, neko citu vairs nevarēja iesākt kā padoties liktenim un uzticēt miesu un dvēseli dieva žēlastībai.

Zibens spērieni jau skanēja tepat pāri viņu galvām, un orkāns kaudzēm svieda sniegu pret kamanu sāniem.

Pamazām vēja kaucieni kļuva klusāki. Leonīns iečukstēja draugam:

Tagad mūs ieputinās.

Edens aukstasinīgi atbildēja:

Tas nebūs tik slikti kā dzīvam uzbraukt mākoņos.

Zibens spērieni jau sāka skanēt no tālienes. Vējš vēl

arvien gaudoja, ierakdams ceļiniekus sniegā; taču taifūns bija aizbrāzies garām, viņus bija skārusi tikai vēja mātes plīvura mala.

Pamazām vējš bija tiktāl pierimis, ka kučieris sadūšojās izlīst no kamanām un ņēmās atrakt zirgus no sniega, kur tie bija ieputināti līdz kaklam. Atbrīvojušies no kupenas, zirgi izvilka arī kamanas, abi jaunekļi uz brītiņu izkāpa izpurināt no kažokiem sniegu. Milzīgais mākoņu jums jau sāka plaisāt; sniega vētra savu svītu veda projām tikpat strauji kā atvedusi; tagad zibens šautru cauraustais sniegbaltais virpulis bija saskatāms tikai tālu austrumu pamalē.

Bet sniega vētras pārstaigātais apvidus liecināja, cik briesmīga bijusi tās deja.

Nekur vairs nebija tā mežiņa, uz kuru ceļinieki steidzās un kuru, par laimi, nesasniedza. No skaistajām priedēm atlikušas tikai dažas, tagad aplauzītas, pārējās bija izrautas ar saknēm, saberztas skaidās un ieputinātas sniegā.

Un no lielceļa vairs ne ziņas, ne miņas.

Nekur ne verstu staba, ne sarga mājas, ne ceļmalas koku. Kur iepriekš bija grāvis gar ceļa malu, tagad putenis savilcis krusteniski kupenas tādos viļņos kā jūrā.

Nu, tēv, uz kuru pusi tagad brauksim? — Leonīns jautāja kučierim.

To tikai svētais Prokops vien zina, — kučieris, galvu kasīdams, atteica. Tiesa gan, svētais Prokops bija ceļinieku aizgādnis, bet tagad laikam arī viņš bija ieputināts kaut kur ceļa malā tik dziļi, ka nebija iespējams viņam pajautāt, kur ir ceļš.

Nu tad brauksim vien uz priekšu. Seit tak nekādā ziņā nevaram palikt. Varbūt satiksim kādu pretimbraucēju.

Uz Dņepras gan tagad būtu labi, vai ne, tēv?

Tiesa gan, kungs, es neņemtu ļaunā, ja tu man ar paša pātagu uzskaitītu pa muguru, ka tik varētu pasacīt, kā uz tās Dņepras tikt, jo pa šo ceļu es netikšu ne uz Oršu, ne atpakaļ uz Smoļensku.

Pārmet krustu, un brauksim tālāk.

Zirgiem vairs nebija tādas patikas rikšot kā iepriekš. Arī viņi juta, ka saimnieks nezina ceļa. Brīžiem likās, ka ceļš jau uziets, bet pēc tam viņi atkal atradās kailajā stepē. Un nekur neizdevās nedz satikt kādu braucēju vai jātnieku, nedz atklāt kadu cilvēku mājokli.

Bet sals pēc vētras bija pieņēmies vēl par pāris grādiem.

Viņi bija jau ilgi maldījušies, kad kučieris iesaucās:

Tur tuvojas kāds kazaks.

Viņam gan likās, ka šis kazaks nevis tuvojas, bet stāv uz vietas.

Brauc viņam pretim!

Pajūgs drīz vien sasniedza iepriekš manīto jātnieku.

Leonīns palūkojās no kamanām uz iztālēm redzēto stāvu.

Tas bija kazaks uz zirga. Zirgs stāvēja tādā dīvainā pozā, it kā balstītos pret kupenu, kurā pats bija iegrimis līdz pat gurniem, nokārtu galvu, it kā meklētu kaut ko. Pats kazaks sēdēja seglos, garo zobenu aptvēris abām plaukstām un nolaidis līdz zemei, un galvu sāniski atbalstījis uz vienas rokas. Tā viņš stingi uzlūkoja ceļiniekus.

Kučieris pieklājīgi sveica kazaku Jēzus vāFdā.

Kazaks laikam nezināja, ka uz svēto sveicienu jāatbild.

Pēc tam viņu uzrunāja Leonīns.

Labu dienu, bruņiniek, no kurienes nākdams, uz kurieni iedams?

Kazaks neatbildēja.

Leonīns domāja, vajadzēšot šim neaptēstajam puikam pamācīt pieklājību un, izlēkdams no kamanām, nometa kažoku, varbūt viņa mundieris piespiedīšot kazaku runāt.

Taču kazaks arī tagad ar tādām pašām stingām, vienaldzīgām acīm uzlūkoja kungu un viņa mundieri.

Ei, puis, vai tu runāt neproti? — Leonīns viņam uzkliedza, tad piegāja klāt un paraustīja kazaku aiz rokas.

Tikai tad viņš pamanīja, ar ko bija runājis!

Zirgs un jātnieks bija nosaluši.

Jātnieka statuja ceļa malā.

Viņš gan zinātu izstāstīt ceļu uz viņpasauli, ja varētu atbildēt, — Leonīns, kamanās atgriezies, sacīja savam ceļa biedram.

Nabaga zaldātu ceļā pārsteidza vētra, un viņš nosala kopā ar zirgu. Tas nav nekas jauns, — nopūtās kučieris, pēc tam viņš pārbaudīja, vai kazakam somā nav kāda zīmogota vēstule — pret ritu tā kā tā viņu kopā ar zirgu apēdīs vilki.

Tagad jautājums, uz kuru pusi braukt, — Leonīns steidzināja. — Pusdiena jau garām, drīz vakars. Arī laiks apmācies, līdz naktij jātiek zem jumta.

Es arī tā domāju, — atbildēja kučieris. — Starp Smoļensku un Oršu es negribētu nakti pavadīt sniegā. Pavēli tu, kungs, uz kurieni braukt!

Vai es zinu! Bijis mums kompass, tad varētu pateikt, kur dienvidi un ziemeļi. Vai tev nav, Eden? Tev taču parasti bija pie pulksteņa ķēdes.

Edens ar lielām mokām atpogājās tik tālu, lai sasniegtu pulksteņa ķēdīti un noraisītu no tās mazo kompasiņu. Pēc tam viņi sameklēja ceļa somā karti, noteica ziemeļus un dienvidus un pa jūrnieku vīzei mēģināja orientēties sniega tuksnesī.

Katram bija savas domas.

Viens apgalvoja, ka tie tur esot Vitebskas meži.

Otrs domāja, ka no šejienes nokļūšot Mogiļevas stepēs, no kurienes bez trim dienām ārā nevarēs tikt.

Pats Edens ujtstājās, ka jādodas uz to pusi, no kuras atjājis kazaks, jo visticamāk, ka viņš ieradies no kādas cilvēku apdzīvotas vietas.

Kamēr viņi apspriedās, uz kurieni braukt, kāds pavēstīja, uz kurieni nebraukt.

No meža puses atskanēja gari vilkts kauciens, ko uz- dzirduši zirgi sāka nemierīgi snaikstīt galvas un purināt krēpes. Tas bija vilku kauciens.

Pirmajam kaucienam sekoja īsts nezvēru koris; kas reiz mūžā dzirdējis šo meža nezvēru drausmo signālu, vienmēr to atcerēsies ar trīsām.

Kučieris ar vienu lēcienu bija uz sēdekļa un satvēra grožus.

Bēgsim, kungi! — viņš sauca satrauktu seju, ar pātagas kātu rādīdams uz pretējo pusi, un vienā mirklī kamanas bija apgrieztas, un noplīkšķēja pātaga.

Taču pātaga nebija vajadzīga, visi trīs zirgi zināja, ka tagad jāizvēlas skrējiens ar pēdējiem spēkiem vai bojā eja. Sniegs pulēja zem kājām, kad viņi drāzās pāri grāvjiem, līdzenumiem un kupenām.

Abi jaunekļi gatavojās sagaidīt briesmas.

Edens, kā likās, tās nevērtēja sevišķi augstu.

Mums ir divas šautenes, pietiekami lādiņu, ja nāks tuvāk, apšausim viņus. Tas būs sports.

Bet Leonīns klusēja. Viņš gan zināja, kas tas par sportu. Pats sagatavoja šauteni, aizsprauda aiz jostas pistoli un zobenu, un viņa sejā bija lasāma tāda apņēmība kā pirms kaujas, nevis aizrautība kā pirms medībām.

Kad kamanas izbrauca klajā stepes līdzenumā, Leonīns palūkojās pa kulbas spraugu un sacīja Edenam:

Tagad paraugies atpakaļ.

Edens paskatījās pa otru spraugu.

Starp aizmugurē palikušajiem pauguriem viņiem pakaļ dzinās vilki.

Nevis desmit, nevis divdesmit, bet simtiem un simtiem; un kas zina, cik to vēl bija aiz muguras, cik atskries vēlāk. Tas bija vesels bars.

Edens juta, ka nodreb pie visām miesām. Tas nebija sports. Tā bija bojā eja. Visriebīgākā, visbaismīgākā nāve. Cīņa pret tādu pārspēku, kura ikviena vienība bija riebīga.

Zirgi skrēja ātri, bet vilki vēl ātrāk.

Attālums starp vajātājiem un vajātajiem arvien samazinājās, daži bara vadoņi jau bija šāviena attālumā; taču Leonīns vēl neļāva Edenam šaut. Jāpielaiž viņi tuvāk. Lai tik nāk.

Tad pēkšņi viņi nokļuva tādā vietā, kur irbuleņu audzes deva vajātājiem priekšroku, jo kamanām vajadzēja mest līkumu ap puduriem un apbraukt priedīšu skupsnas, bet vilki drāzās taisni caur brikšņiem un panāca kamanas.

Tagad varēja glābt tikai lode.

Viens stobrs pa labi, otrs pa kreisi raidīja lodes nezvēriem, kas pirmie parādījās no brikšņiem; ar četriem šāvieniem pirmais uzbrukums bija atsists, nevis tāpēc, ka uzbrucēji būtu nobijušies, redzēdami savus biedrus nošautus, bet tikai tāpēc, ka viņi vispirms aprija kritušos un tikai tad turpināja uzbrukumu. Šie dzīvnieki ēd savējos!

Tomēr bija izcīnīta laika rezerve, lai jaunekļi varētu par jaunu pielādēt ieročus un atkal pa vienam noguldīt vilkus, kas lavījās priekšā zirgiem.

Kaut tiktu reiz ārā no šiem sasodītajiem brikšņiem, — pukojās Leonīns.

Arī zirgi juta, ka šeit briesmas ir vislielākās. Acis viņiem spīdēja, krēpes plīvoja, no nāsīm vēlās dvašas mutuļi. Briesmu brīdī dzīvnieku instinkts pārspēj cilvēka saprātu. Ko cilvēks nespēj aprēķināt, to viņiem pateica instinkts: ja pārskries taisni pāri šai bīstamajai vietai, aiz tās gaida glābiņš. Cilvēkiem nav zināms, kāds glābiņš, bet zirgi to labi jūt un tādēļ neļauj vilkiem sevi nogriezt no taisnā ceļa. Zirgi labi saprot, ka saimnieku pienākums atbrīvot viņus no vilkiem, jo tagad zirgu un cilvēku dzīvības ir cieši saistītas. Tāpēc viņi laižas taisni uz krūmāja malu.

Krūmi kļūst retāki; starp atsevišķiem paegļu krūmiem skatiens atkal izlaužas klajumā, kur tālumā redzams ciemats ar baznīcas torņiem. Tā ir nomierinoša ainava. Daži veiksmīgi šāvieni vajātāju barā izraisa vilkos izbailes. Nav patīkami, ja trīs vai četri reizē saņem šādu sveicienu. Šis apjukums vajātajiem ļauj sasniegt krūmāja malu, aiz kuras atkal sākas klajums, un tas nāk viņiem par labu.

Taču pašā krūmāja malā kučieris satraukts pielēca kājās, izbijies palūkojās uz priekšu. Tad pēkšņi, ne vārda nebildis kamanās sēdošajiem, iekliedzās: «Svētais Pāvel, stāvi man klāt!» — un izlēca no kamanām, pasviezdams grožus starp zirgiem.

Jaunekļi izbrīnā nolūkojās viņam pakaļ. Krūmāja malā bija vētras aizlauzta priede; kučieris skrēja uz to un rāpās nokarenajos zatos, vilki nepaspēja viņu notvert. Zirgi, palikuši bez vadības, drāzās tālāk.

Kāpēc gan kučieris pameta kamanas?

Nākamais mirklis deva atbildi uz šo jautājumu. Izmisīgs zviedziens, tad krākšķis, brīkšķis, nogruvums, beidzot kritiens, un viņiem nozuda visa pasaule.

Tumsā atjēgušies, viņi nesaprata, kur nokļuvuši.

Vai esi dzīvs? — Leonīns jautāja draugam.

Dzīvs. Vai tev visi locekļi veseli?

Mēs esam kaut kur iegāzušies, kaut tikai zinātu, kur!

Mēģināsim noskaidrot.

Kamanas bija apsviedušās ar dibenu uz augšu, viņiem bija jālien ārā pa sāniem. Viņi noskaidroja, ka ietriekti dziļā sniega kupenā.

Taču kamanu priekšgala nekur nebija, tas bija nolūzis un pazudis.

Viņiem jāmeklē ceļš uz to pusi, kur nozudis ragavu priekšgals.

Draugi izķepurojās no sniega. Tagad viņi saprata, kur nokļuvuši.

Viņi bija atraduši to, ko tik ļoti meklēja, atraduši Dņepru.

Nelaime tikai tā, ka Dņepras krasts šai pusē bija savas septiņas astoņas asis augsts, un viņi bija gāzušies kopā ar zirgiem un kamanām no laba torņa augstuma.

Viņiem par laimi, vētra bija sanesusi zem kraujas tādu kupenu, ka nosisties nevarēja, vienīgi kamanas bija pārlūzušas.

Zirgi ar kamanu priekšgalu jau aizauļoja pa otru krastu. Bet vilki?

Sasnieguši stāvo krastu, vilki atkāpās, viņiem nebija drosmes atkārtot zirgu nāves lēcienu, bet viss bars aizjoņoja gar krastu meklēt pāreju, un pēc brītiņa bija redzams, kā viņi kūleņo lejup pa lēzenu krastu un aizdrāžas» zirgiem pakaļ.

Nu, tie vairs zirgus nepanāks, — Leonīns sacīja.

Zirgi jau tālu priekšā un tagad skrien bez kravas. Varam sagaidīt, ka vilki pēc stundas būs atpakaļ izsalkuši un pārskaitušies.

Tagad mums ir cietoksnis, kurā varam aizstāvēties kaut līdz rītam, — Edens sacīja, rādīdams apgāztās kamanas, kas, iespiestas dziļajā sniegā, veidoja īstu alu.

Tā būtu bēdīga izprieca, draugs. Mēs zinām labāku. Te ir mūsu lielceļš, Dņepra, mēs zinām, kurp tā ved, esam paņēmuši līdzi slidas, siesim tās pie kājām un skriesim, cik jaudas. Uz Dņepras droši vien pēc dažām stundām sasniegsim kādu zaldātu nometni, bet pāris stundu skrējiens ar slidām mums būs tikai izprieca.

Tas būs lieliski! — Edens atteica, abi jaunieši smiedamies paspieda viens otram roku.

Dzīve ir jautra!

Vētra bija noslaucījusi no Dņepras visu sniegu, tā bija tīra kā spogulis; viens prieks pa to slidināties. Jaunieši

piesprādzēja slidas; Ildzi ņēma vienīgi pistoles, zobenus un degvīna krūkas, visu pārējo bagāžu atstāja zem apgāztajām kamanām, tad viņi ar urā saucieniem metās uz priekšu pa tēraudgludo ledu.

Tomēr vēl par agru saukt «urā».

Nezvēru bars gan bija laidies pa zirgu pēdām, bet pametis sardzi.

Četri vilki tupēja pie aizlauztās priedes, kurā bija uzrāpies kučieris. Viņi saprata, ka cilvēks līdz rītam nosals un pats nokritīs zemē, četriem tur tieši pietiktu. Visvecākais nosēdās uz krasta, nolūkojās pakaļ tālumā skrejošajiem biedriem un aiz izsalkuma nožāvājās; tie jau nu gan zirgus nepanāks.

Viņš pamanīja arī bēgošos jaunekļus.

Tūdaļ viņš ar kaucienu signalizēja pārējiem trim, kas pameta kučieri; tie bija jaunāki vilki. Pamanījuši divus cilvēku stāvus aizslīdam pa gāli, viņi metās gar krastu pakaļ un mazliet lēzenākā vietā laidās lejā uz ledus.

Vecais sargs vispirms pagaidīja, kamēr viņa signālu izdzird arī tie, kas skrēja zirgiem pakaļ, un pēdējie pasvie- žas atpakaļ vajāt jaunu medījumu, tad arī pats devās medībās. Viņš jau zināja, ka uz slidena ledus vilkam skriešana diez ko nevedas, tādēļ palika uz krasta un joza gar upes malu līdzi.

Abiem jaunekļiem, kas jau bija nonākuši azartā, likās pat jautri, ka viņiem gadījušies pavadoņi. To bija tikai četri, diviem vīriem par maz, ko uz zobena uzdurt.

Abi bija labi trenēti slidotāji un norūdījušies, spēka pilni jaunieši. Viņiem bija nieka lieta izbēgt no vilkiem. Trīs jaunie vilki, cik jaudas, diedza pa spoguļgludo ledu klupdami, kūleņus mezdami, dažubrīd visi trīs cits citam pāri rāpdamies, tādās reizēs viņi nežēlīgi kodās, it kā cits citu vainodami neveiklībā. Bet vecais vilks rikšoja tikai pa krastu vai piekrastes niedrāju un virzīja pārējos, kur Dņepra meta līkumu. Vecais puika bija liels gudrinieks, viņš jau zināja, kas ir diagonāle. Kamēr abi jaunekļi slidoja pa likumu, tikmēr viņš savus biedrus veda pa taisnāko ceļu; tikko slidotāji domājās vajātājus pametuši tālu aiz muguras, viņi atkal pamanīja, ka tie ir uz pēdām, un atkal vajadzēja saņemties, lai izrautos uz priekšu.

Reiz jau vilki ar tādu viltīgu paņēmienu nokļuva priekšā un domāja, ka nu gan noķeršot medījumu.

Abi jaunekļi pēkšņi pasitās sāņus, un vilku bars ieskrējienā aizjoņoja viņiem garām; vilki nespēja uz ledus apstāties un aiz inerces aizdrāzās tālāk, ar nagiem skrāpēdami ledu, jo viņiem bija jāskrien pret pašu gribu; abi jaunekļi smiedamies aizslīdēja projām, bet vecais vilks nikni iekampa neveikļiem sānos.

Pa šīs izskaidrošanās laiku vilki atkal palika stipri iepakaļ.

Edens un Leonīns, rokās sadevušies, lidoja tālāk pa ledus gāli, viņu sejās kvēloja vīru lepnums. Kāds prieks ir tā izjokot nāvi!

Taču, tikuši tādā vietā, kur upes kreisais krasts bija pavisam lēzens, viņi atskatījās un ar šausmām redzēja, ka četri vajātāji ir tikai priekšpulks, dažus tūkstošus soļu aiz tiem seko viss vilku bars.

Tagad, draugs, tikai uz priekšu, cik jaudas! — Leonīns sacīja un, palaidis Edena roku, sakrustoja rokas uz krūtīm un laidās skriet, ko kājas nes.

Es tur tālumā redzu dūmus, — ieteicās Edens, viņam sekodams.

Tur būs zaldātu nometne vai arī kāds miests. Pusstundas laikā būsim tur.

Vajadzēja koncentrēt visus spēkus šai pusstundai.

Abi jaunieši aiztrauca pa ledu kā putni lidojumā, briesmu tuvums lika sasprindzināt nervus; tagad jau viņiem no pierēm tecēja sviedri un no nāsīm plūda karstas elpas mutuļi, tas bija skrējiens uz dzīvību un nāvi.

Tomēr viņi uzvarēja.

Briesmīgais zvēru bars netika tuvāk ne par soli. Attālums palika visu laiku vienāds. Tikai četri sargi ar veco vadoni priekšgalā, sasprindzinājuši visus spēkus, turējās viņiem līdzi.

Tie visi jau bija nobrāzuši asiņainas ķepas pret ledu un niedrēm, asinis lipa pie ledus un atviegloja skriešanu.

Leonīns skrēja pa priekšu. Edens turējās pāris asu aiz viņa.

Pēkšņi Leonīns palika iepakaļ.

Es esmu pagalam! — viņš nobālis sauca.

Edens, kas skrējienā bija attālinājies no drauga, tūdaļ apsviedās un steidzās pie viņa.

•— Kas noticis?

Man ir beigas. Pie slēdža pārtrūkusi slidu siksna. Steidzies, ka vari izbēgt.

Aukstasinību! — sacīja Edens. — Ņem nazi un izdur siksnā jaunu caurumu. Es tikmēr pacīnīšos ar šiem četriem nezvēriem.

Patiesi? — Leonīns smaidā atplaukušu seju iesaucās. — Tad ņem arī manas pistoles.

Edens aši aizsprauda aiz jostas vēl divas pistoles un paslidoja dažus soļus pretim vajātājiem, kamēr Leonīns, aizrāvies aiz kāda stāvus paslieta ledus gabala, nometās uz ceļiem un sāka labot satrūkušo slidas siksnu. Viņa zobena makstī bija iedurts mazs kabatas nazītis, ar to viņš pūlējās izurbt siksnā caurumu; kailo zobenu nolika sev priekšā uz ledus, tas tagad bija viņa vienīgais ierocis.

Edens pagausināja soli un, kad aiz mazas irbuleņu saliņas atkal visi četri vajātāji parādījās viņam pretim, iecirta slidas ledū un nobremzēja. Un tūdaļ izvilka divas pistoles.

Viņš nedrīkstēja veltīgi tērēt šāviņus.

Katrai lodei jātrāpa, pie tam jātrāpa labi, lai zvērs lēcienā nenogāztu no kājām pašu šāvēju.

Pirmie nāca trīs jaunie vilki, kādu asi cits aiz cita, pēdējais — vecais vilks; trīs jaunie ierindā drāzās pretiniekam virsū sarkani kvēlojošām acīm, pinkainās astes gaisā saslējuši; vecais vilks tuvojās sāņus pagrieztu galvu, pētījošām acīm, asti starp kājām iemiedzis, un viltīgi ņirdzīgu purnu.

Mieru!

Pirmajam zvēram no desmit soļu attāluma lode trāpīja krūtīs, tas tūdaļ nogriezās no ceļa, un tam sāka no rīkles plūst asinis.

Otram šāviens sadragāja priekškāju, tas, kaukdams un salauzto kāju purinādams, pārmeta kūleni sāņus.

Trešo šāviens ķēra no četru soļu attāluma, lode gāja tik taisni, ka trāpīja vilku galvaskausā, uzbrucējs zvērs pārmeta divus kūleņus un nogāzās tieši Edenam pie kājām.

Ceturtais, vecais vilks, ticis pretiniekam tuvumā, pēkšņi apstājās un nodūra galvu. Stāvus saslējis ausis, viņš iesāņus blenza uz Edenu un ļāva precīzi mērķēt uz sevi.

Tieši tajā mirklī, kad Edens izšāva, vecais ļaundaris spēji palēcās, un lode, zaudējusi mērķi, nopakšķēja pret ! ledu.

Edens nometa izšauto pistoli un satvēra zobenu.

Tomēr viltīgais zvērs nebruka viņam virsū, tas steigšus iespruka piekrastes niedrājā un tur pazuda.

Edenam likās, ka uzbrucējs ir atteicies no viņam neizdevīgās cīņas — viens pret vienu — un kā zaudētājs iebēdzis krūmos.

Viņš nolūkojās vilkam pakaļ, kamēr tas pazuda skatienam.

Vai esi kārtībā?

Uzmanies! — atsaucās Leonīns.

Kad Edens atskatījās, viņš redzēja, ka aizbēgušais vilks pa niedrāju apgājis viņam apkārt un, pamanījis otru, cīņai nesagatavojušos cilvēku, grasās uzbrukt tam, lauzdamies cauri niedrājam uz Leonīna pusi.

Edens kā bulta metās atpakaļ pie Leonīna.

Viņi skrēja no apmēram vienāda attāluma — Edens un vilks.

Leonīns redzēja viņus abus un mierīgi urba caurumu savā slidu siksnā.

Ja Edens spēs viņu glābt — labi; ja nespēs, ar vienu slidu pie kājas viņš tik un tā nevarēs aizstāvēties. Viņam dzīvības jautājums bija — atkal piesiet slidu. Pārējo viņš uzticēja Edenam.

Edens aiz dusmām rēca, redzēdams nezvēru drāžamies uz Leonīnu. Viņš saņēma visus spēkus, lai nogrieztu zvēram ceļu. Bet tas, pagriezis galvu uz viņa pusi, drāzās tieši droša laupījuma virzienā.

Vēl viens vilka lēciens, vēl viens atspēriens ar slidām, un nākamajā brīdī pusasi no Leonīna uz ledus kūņojās neatšķetināms mudžeklis, te kāja, tur aste, te cimdā tērpta roka, tur asiņains purns, abi bija sakrituši kopā un, kur kurais klāt likdams, cirta, koda, plēsa — ar nazi, zobiem, nagiem — un kūleņoja, drīz viens virsū, drīz otrs.

Tas, kurš beidzot cēlās kājās, bija Edens, viņa zobens bija līdz spalam asiņains, ādas veste saplēsta skrandās. Vilks gulēja izstiepies uz ledus sadurts, sacirsts, agonijā klabinādams putainos zobus.

Hei! Tas ir gatavs! — Edens izsaucās, nostājies uz slidām.

Arī es esmu gatavs! — Leonīns atbildēja. Viņš bija atkal piesprādzējis slidu. — Paldies, draugs!

Tad viņi sadevās rokās un atkal slīdēja pa ledu uz tālumā samanāmās dūmu strēles pusi.

Pēkšņi Edens pameta skatienu atpakaļ.

Paskaties, vilku bars atpaliek no mums.

Arī Leonīns palūkojās atpakaļ.

■— Tiešām.

Lielais vilku bars vilcinādamies palika tālu aiz viņiem uz sniega un, kā likās, domāja griezties atpakaļ.

Būs nākuši pie prāta, — Edens ieminējās.

Tā vis nav, — atteica Leonīns. — Vai jūti to rūg- teno dūmu smaržu? Tur, kur tu redzi dūmus, ir uz uguns uzlikta svaiga vilkāda; to nu vilki nevar ciest, tādēļ arī atstajas no mums. Tagad jau mierīgi varam skriet tālāk. Tur uz krasta būs kazaku nometne.

Tagad abi jaunekļi pavisam mierīgi slidoja tālāk pa upi. Zvēri vēl kori raidīja viņiem atvadu kaucienu, bet tālāk pakaļ nedzinās. Abi jaunekļi smiedamies uzmundrināja viens otru.

Tā tik bija jautra diena!

Drīz vien parādījās kazaku nometne, uz ledus uzcelta koka būda, kas kalpoja par staciju valdības pasta pajūgiem. Uz krasta bija zirgu staļļi un gara būdu rinda; zvejnieki, kas te mitinājās, šai gadalaikā zvejoja zem ledus stores un belugas.

Krastā kurējās liels ugunskurs, ap uguni bija satupuši cilvēki, un visu apkārtni pildīja kārdinoša smarža.

Edens slidoja vairākas asis priekšā Leonīnam un, ticis tuvāk sarga postenim, metās tieši uz ugunskura pusi.

Vai nu viņš nebija ievērojis, ka viņam uzsauc, vai arī nebija sapratis valodu, kādā sauca, viņš slidoja taisni turp.

Bet no turienes visi pilnā rīklē kliedza, lai stājoties, lai griežoties uz otru pusi.

Leonīns saprata šos kliedzienus un šausmās uzsauca draugam:

Apstājies!

Bija par vēlu.

Pēc mirkļa Edens nozuda.

Tanī vietā storft zvejnieki bija ledū izcirtuši lielu āliņģi, kurā parasti iemeta tīklus. Aliņģis pa vakariem atkal pārvilkās ar plānu, stiklam līdzīgu ledus kārtiņu, un Edens ieskrēja tieši šai āliņģī, ielūza un pazuda zem ledus.

No krasta atskanēja izmisīgas vaimanas.

Vienīgi Leonīns nevaimanāja. Viņš piecirta slidas un apstājās.

Es sekošu tev arī turp, — viņš izspieda caur zobiem, aši nometa zābakus ar slidām, norāva vesti un lēca pakaļ zem ledus nogrimušajam draugam.

Leonīns bija trenēts nirējs. Viņš vaļējām acīm ienira ūdenī un ar skatienu pārmeklēja krēslaino viļņu pasauli.

Viņu maldinaja lielās būtnes, kas šaudījās pa ūdeni viņam apkārt, ūdens himeras, viļņu valstības bruņās tērptas iemītnieces ar zāģveida mugurām, stingām acīm, plīvojošām spurām.

Bariņos sapulcējušās, tās ap šo laiku sanāk pie āliņģa ieelpot svaigu gaisu; visapkārt čumēja un mudžēja tūkstošiem sīko mazuļu, kurus vajā rijīgi zobaini plēsoņas, ūdens vilki.

Leonīns nekur nemanīja savu draugu.

Viņš ienira vēl dziļāk. Tur jau bija grūti saredzēt, gaisma gandrīz neiespiedās caur vairāku asu dziļo ūdeni un biezo ledus segu.

Viņš meklēja tālāk.

Nolaidās līdz pat dibenam, kamēr kājas skāra oļus. Meklēja pa straumei.

Domās viņš sauca: «Eden! Eden! Kur tu esi?»

Tad viņam kaut kas iešāvās prātā, viņš pagājās pa upes gultni pāris solu pret straumi un ieraudzīja taisni stāvam kādu augumu.

Tas bija meklētais.

Edens stāvēja taisni tā, kā bija nogrimis, rokas sakrustojis uz krūtīm, izslietu galvu, augšup pavērstu seju. Smagās slidas viņu turēja stāvus, un ūdens plūsma zem ledus bija viņu aiznesusi pret straumi.

Leonīns tūdaļ ieķērās viņam matosun, ar kājām atspēries, strauji pacēlās augšup.

Bet uz kurieni?

Viņiem pāri sedzās briesmīgā ledus velve, un tajā vienīgi viena šaura izeja, pa kuru nokļūt saules gaismā.

To viņš apjauta tikai tad, kad atsitas ar galvu pret ledu, kas stiepās no viena krasta uz otru pāris pēdu biezumā.

Meklēdams draugu, viņš bija pavisam sajaucis virzienus un tagad redzēja sev pāri vienīgi plašu, caurspīdīgu, zaļganu jumtu, kapa velvi.

Pēkšņas iedomas dzīts, viņš atgrūdās no ledus. Nedrīkstēja ļaut ledum piesūkt augumu visā garumā, tad ir beigas. Viņš atkal ienira dzelmē.

Un tad viņš izelpoja.

Leonīns domāja, gan jau gaisa burbuļi meklēšot, kā tikt no ūdens ārā, un rādīšot arī viņam ceļu uz āliņģa pusi.

Burbuļi lidoja augšup kā baltas stikla lodītes. Neviena vienīga neizkļuva ārā, visas pielipa pie ledus.

Leonīns nolaidās vēl dziļāk un izelpoja vēlreiz. Viens no burbuļiem lidoja augšup pa loku kā ceļa rādītāja zvaigzne un izzuda skatienam.

Tas bija ticis brīvībā.

Saņēmis pēdējos spēkus, Leonīns atgrūdās vēlreiz un sekoja elpai.

Vēl bija laiks, taču trešais gaisa burbulis nebūtu tukšs, tas būtu nesis sev līdzi viņa dzīvību.

Nokrakšķēja plānais ledus, kas sedza āliņģi. Pieskrē- jušie zvejnieki un kazaki redzēja no ūdens iznirstam galvu.

Viņi tūdaļ uztvēra viņa drēbes uz Iedus cirtņiem.

Leonīns pats vēl nebija ticis ārā, bet jau pacēla labajā rokā satverto drauga augumu.

Glābiet viņu!

Tas bija viņa pirmais elpas ievilciens.

Apkārtējie tūdaļ abus izrāva uz āliņģa malas.

Edens bija sastindzis, aizvērtām acīm un sakniebtām lūpām.

Desmittūkstoš rubļu tam, kas atvedīs ārstu! — Leonīns izmisumā iesaucās.

Kāds vecs zvejnieks paņēma klēpī Edena galvu.

Es viņu atdzīvināšu arī bez desmittūkstoš rubļiem, mans kungs, izģērbsim viņu un noguldīsim uz sniega. — Bet to nu gan es tev sacīšu, kungs, nez vai kāds darīs tevis dēļ to, ko tu darīji sava drauga labā.

Leonīns satvēra Edenu un skriešus aiznesa uz krastu, kur viņu noguldīja uz sniega, un pats ķērās pie darba. Labie ļautiņi centās viņu pierunāt iepriekš apvilkt sausas drānas pie ugunskura.

Tikai tad, kad viņš būs atvēris acis.

Leonīna drēbes bija sasalušas ledū.

Pārējie divi

Tagad atstāsim vienu no dēliem krievu stepes sniegos — kailu zem ziemas debesīm, kur sveši dzimtļaudis berž viņa sastingušos locekļus un viņa vienīgais draugs gaida, kad sakustēsies nozilējušās lūpas un acu skropstas, lai pajautātu: «Vai tu vēl redzi savas zvaigznes?»

«Ungāru karalis» tolaik bija viena no greznākajām viesnīcām Vīnē; sevišķi to bija iecienījuši ungāru dižciltīgie un oficieri.

Pa viesnīcas kāpnēm uz otro stāvu iet augšā jauns huzāru virsnieks; skaists, slaids jauneklis platiem pleciem, spēcīgie muskuļi plēš mundieri vai pušu, pilnīgo, sārto seju rotā braši saskrullētas smailas ūsiņas, kas tolaik armijā bija huzāru virsnieku privilēģija, cepure lepni uz vienas auss.

Galvu viņš tur tik stalti, it kā būtu vienīgais huzāru virsnieks pasaulē. i

Uzkāpis otrajā stāvā, viņš gaiteni pamana dīvainu skatu, kas viņu uz brīdi aizkavē.

Kāds sirms cilvēks gludi noskūtu seju, garā putekļu mētelī dusmīgi strīdas ar trim oficiantiem un vienu istabeni.

. Oficianti' un istabene ļoti pazemīgi un pakalpīgi cenšas viņam visu izdarīt pa prātam, bet vecais kungs par to vēl vairāk dusmojas un lamā viņus brīžam ungāriski, brīžam latīniski.

Kad nu vecais virs ierauga, ka jandāliņš uz brīdi apturējis huzāru virsnieku, viņš tam uzsauc, nešaubīdamies, ka huzārs ir ungārs.

Mīļais virsnieka kungs, esiet tik laipns, panāciet šurp un ieskaidrojiet kaut ko šitiem mēmuļiem, kas nesaprot nevienu valodu.

Huzāru virsnieks piegāja klāt. Viņš noprata, ka te darīšanas ar mācītāju.

Kas par bēdām, pāter?

Ciema priekšnieks ierakstīja man vīzā, protams, latīniski, ka esmu verbi divini minisler, kas nozīmē «dieva vārdu kalps», un jau muitā, kur uzrādīju pasi, ierēdņi sāka mani godināt par minister, pēc tam nesējs, važonis, ķelne- ris, visi mani nodod cits citam per excellentia, bārsta komplimentus man priekšā un pakaļā, gandrīz vai pieres sit pret zemi manā priekšā un tik daudzina to ekselenci, un rāda man visgreznākās istabas. Bet man tak nevajag, esmu nabaga mācītājs, neesmu atbraucis uz Vīni izklaidēties, bet nepieciešamības spiests. Tātad izskaidrojiet, lūdzu, šitiem muļķiem, ka es vāciski neprotu, pie mums tā nerunā, bet viņi nevienas citas valodas nezina.

Huzāru virsnieks pasmaidīja.

Un kādas valodas jūs, pāter, zināt?

Nu, latīņu, grieķu, ebreju un, kā sacīt, arī arābu valodu.

Nu, ar šīm valodām gan jūs te tālu netiksiet, — huzāru virsnieks smaidīdams sacīja. Tad viņš klusām pajautāja kaut ko vecākajam oficiantam, tas atbildēja, noslēpumaini pamirkšķinādams ar aci, un parādīja uz augšstāva pusi.

Tagad ejiet vien uz savu istabu, pāter, es pēc ceturkšņa būšu atpakaļ un tad nokārtošu visu ar viesnīcas personālu, bet tagad man jāsteidzas, mani gaida.

Bet, lūgtum, manas darīšanas ir vēl steidzamākas, — mācītājs protestēja un satvēra virsnieku aiz zobena pušķa, lai viņš neaizietu projām. — Ja es tanī greznajā istabā tikai kaju iesperšu, man tūdaļ būs jāmaksā pieci forinti.'

Tomēr man gan vairāk jāsteidzas, pāter, — virsnieks raisījās vaļā, — jo mani turpretim gaida pieci draugi, viens no viņiem grib ar mani duelēties, es nevaru pieļaut, ka viņiem jāgaida.

Mācītājs tā pārbijās, ka palaida zobena pušķi.

Ak kungs tagad dodas uz divkauju? Kam nu tādas bija vajadzīgas?

Virsnieks smaidīdams spieda mācītājam roku.

Mierīgi gaidiet mani, svētais tēvs. Es drīz vien būšu atpakaļ.

Ka tik jūs nenodur, mans kungs! — vecais mācītājs satraukti sauca viņam nopakaļ.

Es pats arī to negribētu! — virsnieks atsaucās un, lepni skandinādams ieročus, kāpa trešajā stāvā.

Vecais mācītājs ļāva sevi iestumt otrā stāva istabā. Visi kalpotāji viņu joprojām uzrunāja par ekselenci.

«Skaisti, skaisti!» viņš domāja, aplūkodams istabu. «Gulta ar zīda aizkariem, fajansa krāsns, te būs jāmaksā par dienu vismaz pieci forinti, bet varbūt pat visi seši.»

Un dīkdieņu te bez sava gala. Viens sulainis nesa viņa mantas, otrs mazgājamo bļodu, trešais zābaku velkamo. Visi gaida, ka ekselence dos dzeramnaudu.

Šo skaisto grīdu gan par velti nespodrināja tik mirdzošu.

Tā gudrodams un aptuveni rēķinādams, cik varētu izmaksāt viena tāda pa kungu modei pavadīta rūgta diena Vīnē, viņš pēkšņi izdzirdēja sev virs galvas papēžu rīboņu pret grīdu un zobenu šķindu.

Tie duelējas tieši viņam virs galvas!

Te varens rībiens, tad liels klaudziens! Te blīkšķis, tad nošķind zobeni.

Viņi cīnījās drīz vienā, drīz otrā istabas malā!

Patiesi duelējas!

Šis jandāliņš vilkās piecas sešas minūtes. Nabaga mācītājs pa to laiku nezināja, kur likties. Viņam gribējās pa logu pasaukt kādu, lai nāk palīgā, bet tad viņš iedomājās, ka varbūt viņu pašu ņemtu ciet kā miera traucētāju šai kārtīgajā pilsētā. Tad viņam ienāca prātā, ka vajadzētu skriet augšā, nostāties,starp duelantiem un lasīt no Mateja evaņģēlija XXVI nodaļas 52. panta:

«… bāz savu zobenu makstī, jo ikvienam, kas zobenu ņem, būs ar zobenu nomaitātam tapt.»

Bet tad jau arī pati no sevis izbeidzās zābaku rīboņa un ieroču šķinda virs galvas; pēc brītiņa viņš dzirdēja, ka pa gaiteni uz durvju pusi nāk kāds piešotos zābakos, un, kad durvis atvērās, viņš sev par lielu apmierinājumu ieraudzīja iepriekšējo huzāru virsnieku dzīvu un veselu.

Tomēr mācītājs steidzās viņam pretim un aptaustīja viņa rokas un krūtis, vai nav kāds ievainojums.

Nu! Tātad cirtienu nav?

Bija gan cirtieni, pāter!

Kā tad tā? Tad jaunskungs būs iecirtis savam pretiniekam?

Dabūja reiz pa visu ģīmi.

Mācītājs sastinga.

Vai viņam loti sāpēja?

Ko nu! Viņš priecājās kā bērns par kliņģeri.

Mācītājam šis joks nelikās visai labs.

Kā nu kungi tā var dzīt tādus pagāniskus jokus? Par ko tad jums vajadzēja kauties?

Jūs, svētais tēvs, taču būsiet dzirdējis anekdoti, kā divi virsnieki strīdējušies: viens apgalvojis, ka pats Itālijā plūcis no koka sardeles, otrs negribējis tam ticēt, ķērušies pie zobeniem, pirmais dabūjis sejā cirtienu, tad viņam iešāvies prātā, ka tiešām viņš plūcis nevis sardeles, bet kaperus. Iedomājieties kaut ko tādu!

Vai tad tiešām kungi kaujas par tādām blēņām?

Apmēram. Nupat dabūju pulku, mani iecēla no leib- gvarda uzreiz par kapteini, un tādēļ man tagad jāizkaujas ar visiem kolēģiem, kamēr viņi mani vai nu nogalinās, vai atzīs par savējo. Šeit ir tāds paradums. Bet tagad parunāsimies par jūsu likstām. Jūs teicāt, ka neesot ieradies izklaidēties, bet piespiedu kārtā; nu tad stāstiet, kāds vējš jūs atpūtis šurp.

Ja jau kungs grib būt tik labs un uzklausīt manu bēdu stāstu, tad paldies par to. Esmu šai zemē pavisam svešinieks, man nav pat kam pajautāt, kurp man jāiet; esmu izsaukts ad audiendum veibum.

Ehē, pāterl Tas nav nekāds joks. Ko un kādā veidā jūs esat aizvainojis?

Tad jau stāstīšu visu tā, kā ir. Redziet, jums ir tik labsirdīga un godīga seja, ka tā modina cilvēkā pilnīgu uzticību. Esmu dvēseļu gans kādā Alfeldas ciemā, kur man bija domstarpības ar muižnieku. Ziniet, viņš bija liels oligarhs, bet es mazliet tā kā uz kurucu pusi. Bez tam starp mums vēl bija tāda rīvēšanās par ģimenes lietām: viņam bija dēls, man jauka meitiņa. Es domāju, ka meitu par velti neatdošu, muižnieks domāja, ka viņam tā iznākot par dārgu, un aizsūtīja savu dēlu projām uz Krievzemi. Tas nu vēl nekas. Bet tad viņa ekselence šķīrās no šīs bēdu ielejas un viņu apglabāja kā jau kristīgu cilvēku. Pēc sprediķa un atvadu runas es skaitīju pēdējo lūgšanu. Tiesa, runāju bargi, bet es taču runāju ar dievu, nevis ar cilvēkiem. Un tagad šīs lūgšanas dēļ zemes varenie mani tramda; sauca uz konsistoriju, uz komitāta tiesu kā svētuma zaimotāju un dumpinieku; atlaida no mācītāja amata, un vēl viņiem nepietiek; izsauca, pats nezinu, uz kurieni un pie kā, lai atbildot par valdības apvainošanu. Esiet jūs, kungs, mans tiesnesis; tā lūgšana, ko skaitīju, ir te man kabatā, izlasiet, vai atradīsiet tur vienu vārdiņu, kas apvainotu valdību.

Vecajam vīram trīcēja lūpas un acis pieplūda ar asarām, tik ļoti viņu satrauca paša stāsts.

Jaunais oficieris paņēma nobružāto papīru un izlasīja. Mācītājs vēroja,Icādu seju jauneklis rādīs.

Nu, nu, mans kungs! Ko jūs par to sakāt? Vai jūs mani tiesātu par to, ko es tur teicu?

Jaunais oficieris salocīja lūgšanas tekstu un atdeva vecajam atpakaļ, sacīdams klusā, aizkustinātā balsī:

Es jūs par to netiesātu.

Lai dievs jūs svētī! Kaut jūs būtu mans tiesnesis!

Taču oficieris bija viņa «tiesnesis», jo bija aizlūgšanā

minētā cilvēka dēls.

Es gribētu dot jums kādu padomu, cienīgtēvs, — jauneklis sacīja. — Palieciet vien šeit, kamēr jūs sauc. Ne pie viena neskrieniet un nevienam nesūdziet savas bēdas. Tas, par ko jūs esat apsūdzēts, vēl nekādu nelaimi neradīs, bet, ja sāksiet aizstāvēties, baidos, ka par aizstāvēšanos dabūsiet sodu.

Ko tad man darīt?

Klusītēm nogaidiet. Ja atsūta jums pakaļ, ejiet, kurp ved. Stāviet tur, kur jūs noliek. Klausieties, ko jums saka, bet pats nesakiet neko; kad pamanāt, ka viņi ir visu izteikuši, palocieties, mēģiniet ar muguru atrast durvis un ejiet mājās. Un nevienam cilvēkam ne iepriekš, ne pēc tam neatbildiet, lai jautā ko jautādams.

Tad jau mani turēs par muļķi.

Ticiet man, ka ar šādu paņēmienu pasaulē var tālu tikt.

Nu labi, to es apsolos. Kaut tikai tas nevilktos ilgi. Vīnē dārga dzīve. '

Par to neuztraucieties, svētais tēvs; ja jūs esat pats pret savu gribu šurp atsūtīts, tad kādam noteikti jāsamaksā arī jūsu izdevumi.

Vecais varen brīnījās. Viņam gribējās zināt, kurš tas «kāds» varētu būt.

Bet man tagad jāiet savās gaitās. Lai dievs jūs svētī!

Mācītājs grasījās vēl pateikties, bet virsniekam vairs nebija laika, viņš paspieda mācītājam roku un aizsteidzās.

Pēc tam ienāca oficiants un ienesa mācītāja kungam kafiju.

Vecais kungs veltīgi skaidroja, ka neesot radis ēst brokastis un nemaz nevēloties tās, vācietis atstāja atnesto un klanīdamies gāja atmuguriski ārā.

Vecais galvu vien grozīja. Varbūt pamēģināt, vai viņam arī izdotos atmuguriski izkļūt pa durvīm, turklāt visu laiku klanoties?

Tā kā kafija bija atstāta, lai neaiziet postā (tik un tā jāmaksā), viņš labāk to izdzēra. Garšoja labi.

Kaut taču nācis oficiants atpakaļ un novācis traukus; ja viņam gadītos saplēst kādu no tiem dārgajiem nieciņiem, tas izmaksātu dārgi.

Oficiants ieradās pēc tukšajiem traukiem tik precīzi kā saukts. Mācītāja kungs jau bija iemācījies vienu vārdu vāciski un laida to apgrozībā.

— Bezahlen!

Un viņš vilka no dziļās kabatas garu adītu maku, ko bija kādreiz dabūjis uz vārdadienu un kurā skanēja ilgajos gados ietaupītie divdesmitnieciņi. Viņš grasījās maksāt. Pirmkārt, tādēļ ka nevēlējās nevienu brīdi būt parādnieks, otrkārt, tādēļ ka no šīs pirmās maltītes viņš varētu kaut aptuveni izskaitļot to ģeometrisko proporciju, kādā pieaugtu viņa dienas izdevumi.

Kāds viņam bija pārsteigums, kad oficiants ar vispieklājīgāko smaidu un visizteiksmīgāko mimiku noraidīja atdarīto maku, apliecinadams cienīgajam kungam, ka schon bezahlt.

(Tam oficierim tomēr ir bijusi taisnība! Tas tik ir viens patiesīgs cilvēks. 2ēl, ka nepajautāju, kā viņu sauc. Un kas gan varētu būt tas, kas maksā manā vietā?)

Šis maksātājs, protams, nebija neviens cits kā Rihards Baradlajs, kurš, projām iedams, bija iedevis virssulainim divus zelta gabalus un pieteicis apkalpot veco kungu, cik labi vien var; viņš par visu samaksāšot.

Jaunais virsnieks devās uz kareivju manēžu un veselu stundu vingrinājās voltāžā, cīņā uz zirga pret šķēpu un zobenu; cīnījās ar treneriem, nolauza šķēpu, nokausēja zirgu un, kad bija apnicis, vēl kādu stundu pastaigājās pa cietokšņa bastiona uzbērumu un lūkojās dāmām zem cepurēm, beidzot ap pusdienas laiku devās uz savu mitekli.

Viņš dzīvoja diezgan augstu, ceturtajā stāvā, vecpuiša dzīvoklī ar divām izejām; tur bija dzīvojamā istaba un guļamistaba, un gaiteņa otrā pusē kalpotāja istaba ar mazu virtuvīti.

Viņa kalpotājs bija vecs huzārs, ko sauca par Pāla kungu.

Šis apzīmējurfts bija pilnīgi pareizs, jo Pāla kungs vairāk pavēlēja Rihardam nekā Rihards viņam.

Kalpotājam bija jau sešdesmit gadu, viņš arvien vēl bija ierindnieks un arvien vēl puiša cilvēks. Viņš pārdzīvojis jau četrus karus un nēsāja vara medaļu, ar kādām bija apbalvoti Napoleona kara gājiena varoņi, ūsas viņam arī tagad bija saskrullētas trijos līkumos kā divi pamatīgi korķu viļķi un liecināja par to valkātāja seno slavu; no galvas nebija zudis ne mats, un tie visi vēl melni; viņa stilbi lepojās, ka pēc tiem varot pazīt cilvēku, kas zirga mugurā apceļojis Parīzi, Neapoli un Maskavu.

Nu, Pāla kungs, kas šodien būs pusdienās? — kapteinis, mājās atgriezies, jautāja, raisīja nost zobenu un pakāra to savā ieroču kolekcijā, kuru rotāja tiešām skaistas antīkas frindžijas24 un turku zobeni.

Pāla kungs, protams, bija arī pavārs.

Lūgšanu krelles, — Pāla kungs flegmātiski atbildēja.

Labs ēdiens, — kapteinis atteica, — un kas bus klat?

Eņģeļu spārniņi.

Kas par mielastu! Vai galds jau uzklāts, Pāla kungs?

Pāla kungs noskatīja jautātāju no galvas līdz kājām.

Vai tad šodien atkal ēdīsim pusdienas mājās?

Ja vien dabūsim, Pāla kungs.

Gan jau būs, — atteica Pāla kungs un ņēmās klāt galdu: apgrieza otru pusi sarkanajam galdautam ar zilajām puķēm, tagad bija zils galdauts ar sarkanām puķēm, uzlika fajansa šķīvi, tam blakus nazi un dakšiņu ar brieža raga spaliem un antīku sudraba karoti, iepriekš tos apslaucījis galdauta stūrī. Galda klājumu papildināja veca šampanieša pudele, protams, ar svaigu dzeramo ūdeni.

Kapteinis pievilka krēslu pie galda un braši apsēdās uz tā jāteniski, izstiepis piešotās kājas.

Pāla kungs, salicis rokas uz muguras, viņu uzrunāja:

Mums atkal nav ne plika graša, vai ne?

Protams, nav, Pāla kungs, — Rihards atbildēja, ar nazi un dakšiņu bungodams pa šķīvi jaunāko maršu.

Bet šorīt es vēl redzēju jūsu frenča kabatā divus zelta gabalus.

Rihards smiedamies atmeta ar roku.

Kur tie laiki!

Varen jauki! — vecais kalpotājs noburkšķēja, paķēra no galda ūdens pudeli un izgāja ārā. Viņš kaut kur sadabūja tanī vīnu. Ienesis iekšā un nolicis pudeli uz galda, viņš turpināja diskusiju.

Laikam izdevāt par buķeti skaistai meitenei? Vai arī ar draugiem nodzērāt šampanietī? Jauki, jauki!

Un Pāla kungs sameklēja bufetē kādu apdrupušu bļodu.

Pie tam filozofiski rezignēti noteica:

Es jau arī jaunībā biju taisni tāds pats.

Drīz vien viņš atgriezās ar kūpošu ēdienu.

«Lūgšanu krelles», izrādījās, bija sautētas pupiņas biezā mērcē, un «eņģeļu spārniņi» nebija nekas cits kā cūku kājiņas.

Vecais huzārs to bija gatavojis pats sev, bet, ja sadalīja uz pusēm, tad pietika arī abiem.

Rihards ar labu ēstgribu ķērās pie zaldātu ēdiena. Viņš ēda tā, it kā nekā labāka nebūtu baudījis.

Kamēr Rihards ēda, vecais huzārs stāvēja aiz viņa krēsla, kaut gan šķīvjus mainīt nevajadzēja, jo citu ēdienu nebija.

Vai mani kāds meklēja? — Rihards ēzdams jautāja Pāla kungam.

Hm, vai mūs kāds ir meklējis? Vai nu ne.

Kas tad meklēja?

Vispirms tās aktrises istabene, nevis tā blondā, bet otra, tā strupdegune; tā atnesa puķes un vēstuli; puķes ir tur uz virtuves loga krūzītē, dienestmeitai iedevām bučiņu, bet ar vēstuli iekūrām uguni.

Kāda velna pēc mēs ar to kūrām uguni?

Tur bija rakstīts, lai kapteiņa kungs aizsūtot viņai naudu.

Kā jūs to zināt, Pāla kungs? Jūs taču neprotat lasīt.

Saodām pēc smaržas.

Rihards par to izsmējās no visas sirds.

Un kas vēl bija atnācis?

Zirgu tirgotājs Honiglenders. Bija atvedis to zirgu par diviem tūkstošiem forintu, kurā mēs gribējām dižoties lielajā parādē princešu priekšā.

Nu un?

Ak, tas mums neder! Tur tik dīriķim darbs! Uzsēdos tam zirgam mugurā; tik tikko piespiedu ar ceļgaliem, šim sagrīļojas visas četras kājas. Skatīties uz to zirgu var, bet mugurā sēsties tas nav derīgs. Padzinu no sētas ar visu saimnieku. Nav ne četru simtu vērts.

To jūs, Pāla kungs, neesat pareizi darījis! Zirgs man būs vajadzīgs, teču četrsimt forintu man nav.

Tad es jau viņu tā izmetu, ka viņš nāks vēl atpakaļ, — Pāla kungs sacīja, skrullēdams ūsu.

Rihardam atkal sanāca smiekli.

Un kas vēl ir bijis?

«Jaunskungs».

Par «jaunskungu» Pāla kungs mēdza godināt tikai vienu cilvēku.

Mans brālis? Ko tad viņam vajadzēja?

Pāla kungs bija aizņemts, viņš ar milzīgi lielu līku

nazi grieza no skaidas savam kungam zobu bakstāmo. Nupat ari bija gatavs.

Lūdzu, zobu bakstāmais.

Ko mans brālis teica?

Pāla kungs pamatīgi kasīja sev ausi un seju.

Gan jau pats izstāstīs, — viņš sērīgā balsī atteica un sāka nokravāt galdu.

Tajā pašā mirkli kā saukts ienāca jaunskungs.

Visjaunākais Baradlajs bija slaids, maigas dabas jauneklis ar gludu, bērnišķīgu seju, kas pauda piespiestu laipnību, galvu viņš turēja augstu nevis aiz lepnības, bet degunā iekniebtā pensneja dēļ. Kad viņš spieda roku, brālim nejauši ienāca prātā, ka zināmi augstāko varas iestāžu ierēdņi ir pakļauti tādam reglamentam, kas nosaka būt laipnam pret ikvienu — ex otio2ā.

Sveiks, Jene, kādu vēsti tu nes?

Jene centās uzsvērt, ka grib runāt intīmi.

Kaut ko jau nu atnesu gan. Vai tu nevarētu izraidīt ārā Pāla kungu?

Pāla kungs, ejiet pusdienot!

Pāla kungs izmantoja savas municipāltiesības un atbildēja:

Tikai pēc tam, kad būšu novācis galdu.

Ar to bija jāsamierinās.

Tikmēr uzsmēķē, vecais, — Rihards piedāvāja jaunākajam brālim tabaku.

Pateicos, tava tabaka man par stipru.

Droši vien viņa augstlabdzimtība saostu, ja tu smēķētu kontrabandas tabaku? — Rihards zobojās. — Nu, tagad Pāla kungs ir izgājis. Tu vari runāt.

Gribēju tev pastāstīt, ka esmu saņēmis vēstuli no māmiņas.

Es arī.

Māmiņa man ziņo, ka līdzšinējo pabalstu nolēmusi dubultot, un, lai es iekārtotu dzīvokli atbilstoši savam rangam, atsūtījusi tūkstoš forintu.

Turpretim man māmiņa raksta, ka es, rīkodamies tikpat izšķērdīgi, drīz vien būšot izšķiedis savu mantojuma daļu; ja es nekļūšot prātīgāks, viņa vairs nedz sūtīšot naudu, nedz maksāšot manus parādus.

65

Man tas nāktu par ļaunu. Ja es tagad sāktu tērēt naudu, mani priekšnieki to tūdaļ pamanītu. Tu nevari iedomāties, cik slikta slava ir tādam, kuru tur aizdomās par

3 - M. JokaJI

greznu dzīves veidu. Manā resorā izredzes tikt uz augšu ir tikai tādam, kas pilnīgi atkarīgs no priekšniecības. Tāds dendijs, kam lepnāks dzīvoklis, nekā viņam pēc ranga pieklājas, un kas dzīvo labāk nekā viņa priekšnieks, tiek uzskatīts par diletantu un nebauda nekādu uzticību. Un tagad es nezinu, ko iesākt.

Bet es gan zinu, ko darīt. Es necenšos iegūt redzamu bagātību. Man vajag visur būt klāt un visu mitmachen26. Un es gūstu to bagātību, kas nav redzama.

Kas tas neredzamais ir?

Tas, ko es apēdu. To neviens neredz. Ja apsēžos pie loga un bakstu zobus, kas zina, vai es esmu pusdienojis «Pie septiņiem vēlētājiem» vai arī Pāla kungs mani šepat mājās cienājis ar lūgšanu krellēm un eņģeļu spār- niņiem.

Zini ko, Rihard. Es atnācu tādēļ, lai atdotu tev pusi no mātes atsūtītās naudas.

To teikdams, Jene pat noņēma brilles, lai brālis labāk varētu ielūkoties viņam acīs.

Bet tas gluži mierīgi grauza zobu bakstāmo.

Aizdosi uz augļiem?

Jene atkal uzlika brilles un uzrāva degunu.

Lūdzu, bez muļķīgiem jokiem!

Tātad tu dod man tikai tālab, lai es palīdzu tev to naudu notērēt, jo tu pats to neproti? Varu tev šo laipnību parādīt.

Es domāju, ka tu to labāk pratīsi izlietot, — sacīja Jene un iespieda brālim saujā jau iepriekš kabatā sagatavoto naudu.

Rihards pat paldies nepateica. Lai brālis saka paldies, ka viņš ņem naudu pretim.

Bez tam man jānodod tev vēl kaut kas, — Jene sacīja, 'ar pūlēm «likdamies vienaldzīgs. — Ielūgums uz rītvakaru pie Plankenhorstiem.

Rihards, uz elkoņiem atbalstījies, ar satīra smaidu uz lūpām raudzījās Jenes brillēs.

Kopš kura laika tad tu esi tas, kas ielūdz Planken- horstu viesībās?

Mani ļoti lūdza, lai viņu vārdā tevi personīgi uzaicinot, — Jene aizskarts atbildēja.

Rihards skaļi iesmējās.

Tad tādi būs tie procenti!

Kas par procentiem? — Jene atvaicāja, pavisam sašutis celdamies kājās.

Tu gribi lakstoties ap Alfonsīni, taču ceļā stājas viņas māte, kam tu vēl šķieti pavisam sīks cilvēciņš. Bet madame Antoinette vēl pašai ir savas prasības pret pasauli, viņai vēl nav pēri trīsdesmit sešiem gadiem, un, ja var ticēt viņas frizierim, viņa vēl ir skaista sieviete. Savos gvardes laikos bieži tiku ar viņu dejojis augstāko aprindu ballēs un dažu labu reizi pazinu, ka domino, kas mani uzrunā, ir viņa. Tu to loti labi zini un tagad domā klusībā izmantot brāli par Trojas zirgu. Nu labi, brālīt. Nebaidies, tos piecus simtus forintu atpakaļ nedošu. Procenti ir lieli, iešu arī par Trojas zirgu. Kamēr tu lakstosies ap meitu, es lakstošos ap māti.

Bet, lūdzu! — Jene iesaucās, tagad jau nopietni aizvainots. — Man tur ir pavisam godīgi nolūki.

Rihards novilka gar degunu rādītāja pirkstu un īkšķi un paraustīja plecus.

Vienalga. Manis dēl vari ņemt abas divas.

Bet vai tu nāksi?

Kā nu ne, draudziņ. Vestriss27 bija slavens dejotājs, bet pat viņam nemaksāja par vienu vakaru vairāk kā piecus simtus forintu.

Nekjūsti rupjš. Sadusmošos un vairs uz tavu pusi ne soja nesperšu. Naudu dalīju ar tevi kā brālis, tu pats arī būtu rīkojies tāpat. Bet atnākt uz viesībām es tevi lūdzu kā labu draugu, un tas ir extra instantia28.

Nu labi, vecais. Nedusmojies, lešu tev līdzi, kur vien vēlēsies. Bet, ja nu tas tev ir tik svarīgi, tad man tagad būs brīv uzstādīt kādu papildnoteikumu. Klausies!

Klausos.

Ja tu gribi, lai eju uz Plankenhorstu viesībām, dari man to patikšanu, parunā ar savu priekšnieku, lai palaiž mājās ar godu kādu nabaga mācītāju, kurš izsaukts ad audiendum verbum. Tu jau zini — 1as ir mūsu Nemešdom- bas mācītājs, kuru tagad vajā par to bēru runu.

Kā tu to zini? — Jene pārsteigts jautāja.

Nejauši uzzināju. Viņš ir godīgs, miermīlīgs cilvēks, ļaujiet viņam iet.

Jene rādīja oficiālu sejas izteiksmi.

Cik man zināms, kanclers ir ļoti noskaities.

Ak, liec taču man mieru ar jūsu ievērojamiem vīriem! Esmu diezgan izskatījies visādas slavenības —

masculini et feminini generis 29 — visvisādos paltrakos, kādus vien var iedomāties. Ļoti labi zinu, ka viņi tieši tāpat kā citi cilvēki ēd, dzer, žāvājas un krāc. Mani ar tādiem nebaidi. Tavs priekšnieks sarauks pieri, uzrēks nabaga grēciniekam, tad, viņu tuvāk pielaidis, gardi pasmiesies, ka pamatīgi nobiedējis večuku. Tas mācītājs ir goda vīrs. Tikai mazliet palaidis muti. Tomēr viņš ir dieva kalps. Laidiet viņu mierīgi uz mājām, lai gana tā kunga avis.

Labi, es parunāšu ar viņa ekselenci.

Pateicos, tagad apsēdies, un apslacināsim šo svēto līgumu. Pāla kungs!

Pāla kungs ieradās gatavs pakalpot.

Te būs desmit forintu. Uznesiet divas pudeles šampanieša. Vienu mums, otru sev pašam!

Pāla kungs, ārā iedams, grozīja galvu un pie sevis burkšķēja:

Kad es biju jauns, biju tieši tāds pats.

DaŽĀdi cilvēki

Plankenhorstu ģimenes viesības bija izslavētas pa visu apgabalu.

Plankenhorstu vārdam bija diezgan laba skaņa, tam trūka vienīgi barona titula. Tomēr atraitni uzrunāja par baronesi, jo viņa bija dzimusi titulētā ģimenē. Pielūdzēji tā godināja pat viņas meitu. Es nemaz noteikti nezinu, kurā paaudzē pa meitas līniju šis tituls tiek atcelts.

Plankenhorstas dzīvoja pašu mājā pilsētas centrā, kas Vīnē ir ļoti svarīgi. Tā bija liela vecmodīga māja, celta Marijas Terēzes laiku stilā; pirmā stāva telpas bija izīrētas veikalniekiem.

Plankenhorstas dzīvoja plaši; pat vasarās nekad neizbrauca uz savām muižām, bet pavadīja Vīnē arī klusās sezonas.

Viņas apgrozījās visaugstākajās aprindās un bieži bija sastopamas galmā, bet viņu sabiedrību meklēja vairāk vīrieši nekā sievietes. Baroni, ar kuriem sākas cilvēks, un prinči, ar kuriem sākās dižciltīgs cilvēks, bieži vien sniedza roku jaukajai Antoinette kundzei, lai pavadītu viņu uz bufetes telpu, vai arī apburošajai Alfonsīnei uz deju; un, kad prinči rīkoja masku balles, tajās piedalījās arī abas Plankenhorstu dāmas. Taču netika dzirdēts, ka jel viens no baroniem vai prinčiem būtu centies nodibināt ar šo ģimeni ciešākas saites.

Viņu viesības bija kupli apmeklētas, un tajās tika vīta daža laba intriga gan valsts lietās, gan sirdslietās. Sevišķi uzkrītoši bija tas, ka šais viesībās nepiedalījās tā sabiedrība, kurā viņas pašas mēdza viesoties. Pie viņām nevarēja sastapt ne Sedlnicku, ne Inzaghi, ne Apoņi dzimtu pārstāvjus, bet gan viņu padomniekus un sekretārus. Vindišgrecu un Kolloredo neviens tur nemeklēja, toties tur bija militāri spīdekļi ar godīgām sejām, ordeņiem klātām krūtīm un zeltītām tresēm, sevišķi daudz jaunu un jautru virsnieku un dižciltīgu leibģvardu. Ari dāmu pulciņš bija visai izmeklēts, pēc ranga, posteņa vai izcelšanās ievērojamu ģimeņu dāmas un jaunkundzes.

Kas attiecas uz viesību toni, tas atbilda visiem pieklājības un sabiedrības likumiem. Bot no izpriecāšanās viedokļa Plankenhorstu viesībām bija tāda priekšrocība, ka tur varēja brīvi priecāties elegantā sabiedrībā, kas gan reti atgadās; parasti cilvēks vai nu brīvi priecājas, tikai sabiedrība nav pietiekami eleganta, vai arī uzturas elegantā sabiedrībā un kopā ar to garlaikojas.

Pie Plankenhorstām abi šie labumi bija kopā.

Kad Jene deviņos vakarā balles uzvalkā ieradās Rihardam pakaļ, lai paņemtu viņu līdzi, viņš atrada brāli pilnīgi neapģērbušos. Rihards gulēja uz kušetes un lasīja kaut kādu romānu.

Vai tad tu netaisies uz viesībām?

Uz kādām viesībām?

Pie Plankenhorstām.

Re nu, pavisam biju piemirsis! — Rihards iesaucās, pielēkdams kājās. — Hei, Pāla kungs!

Saki man, Rihard, kāpēc tu tik ļoti vairies no šiem cilvēkiem, kas pret mums ir tik laipni, tik atsaucīgi; arī izklaidēties tur var labi.

Ko vajag? — aiz durvīm atsaucās Pāla kungs.

Ienāciet, Pāla kungs, mani noskūt, — Rihards sacīja vecajam. Pāla kungs bija ne vien viņa pavārs, bet ari bārddzinis.

Es jau sen gribēju vaicāt, kā tad jūs nemaz nepo- šaties, — vecais ducināja. — Ja es neturētu galvā, jūs aizmirstu kādu pusi savu darīšanu. Ir jau ūdens ar silts. Sēdieties vien.

Rihards ļava sevi nosēdināt uz krēsla un apsiet dvieli ap kaklu.

Kāpēc tu neatbildi uz manu jautājumu? — Jene uzstāja. Pala kungs pa to laiku kūla ziepes. — Kāpēc tu izvairies no Plankenhorstām?

Piķis viņu sazina! — Rihards atbildēja. — Tādi grā- fiski ļaudis.

Jene pašpārliecināti pasmaidīja.

Es to neesmu pamanījis.

Dodiet šurp zodu! — Pāla kungs uzbrēca saimniekam un sāka ieziepēt viņam seju.

Kad seja bija līdz pat lūpām noziepēta, Rihards sāka brālim kaut ko stāstīt, kamēr Pāla kungs uz siksnas trina nazi.

Zini ko, Jene! Venēcijā es reiz satiku jūrmalā kādu dienaszagli, viņam rokā bija gara stieple ar āķi galā. Pajautāju, ko viņš te meklē. Meklējot kaut ko pusdienām, viņš atteica. Patlaban bija bēgums, un smiltīs varēja redzēt mazus apaļus caurumiņus. Dienaszaglis izvilka no kabatas šķipsniņu sāls un iekaisīja vienā no šiem caurumiņiem. Pēkšņi no šīs aliņas parādījās kāds mīkstmiesis, ko itālieši sauc par pesce canelle. Dienaszaglis aši izdūra tam cauri aso stiepli un izvilka nelaimīgo no čaulas. Tāds neliels tārpiņš kā mans pirksts. «Nu, draudziņ, tur tev paplānas pusdienas,» es šim saku. Viņš pasmaidīja, piesēja stieplei otrā galā garu auklu un devās pie kādas klints, kur ūdens bija dziļš, ielaida tur pesce canelle un jau pēc maza brītiņa izvilka uz āķa lielu Stocklisch 30.

Kā tev tagad tas ienāca prātā? — Jene jautāja, izbrīnā raustīdams plecus.

Pats nezinu.

Labāk beidziet spriedelēt, ka neiegriežu vaigā! — Pāla kungs viņus apsauca. — Jaunskungs lai iet vien projām, es jau kapteiņa kungu aiztransportēšu, kad būs noskūts. Paši atradīsim ceļu. Labi zinām, ka Plankenhorstu namā nav jākāpj pa logu ar virvju kāpnēm.

Jene atzina, ka būšot pareizāk pieņemt Pāla kunga padomu, un, apmierinājies ar brāļa goda vārdu, ka ieradīsies, nolēma atstāt Rihardu friziera rokās, viņam negribējās klausīties paskaidrojumu, kāpēc pesce canelle ir tik dumjš, ka lien ārā no drošas slēptuves, ja tam uzkaisa sāli.

Pēc pusstundas viņi satikās Plankenhorstu zālēs. Jene steidzās brāli iepazīstināt ar namamāti un jaunkundzi, kuras "tūdaļ konstatēja, ka viņiem jau bijusi tā laime tikties. Antoinelte kundze vēl piemetināja, cik lielu prieku viņai sagādājot kapteiņa kunga ierašanās.

Kapteiņa kungs pateica pāris pieklājības frāžu un atkāpās, lai dotu vietu citam.

Vai nevēlies, lai iepazīstinu tevi vēl ar dažiem šīs sabiedrības locekļiem? — Jene viņam jautāja.

Nepūlies. Es viņus pazīstu labāk nekā tu. Tur tas feldmaršals ar kareivīgo stāju, tas, kurš runā tik skaļi, it kā komandētu veselu brigādi, tas ir apgādes daļas virsnieks, kas visu mūžu ir svēris kareivjiem maizi un dalījis sienu un lielgabala šāviņus ir dzirdējis vienīgi valdnieka vārdadienā. Tas jaunais augstmanis ar augstu uz pieres uzstumtām brillēm, kurš tik žēlīgi dala smaidus, ir policijas direktora sekretārs, patiesībā tiešām varens vīrs. Tas cienīgais baņķieris, kas aiz sava vēdera nevar saredzēt kājas, runā reizē ar trim cilvēkiem un rotaļājas ar pulk- steņķēdes piekariņiem, tas ir kāds Sektion fiir Sanitāts- wesen3' medicīnas padomnieks; viņa pārziņā ir nodotas slimnīcas, to liecina jau viņa izskats. Tas laipnais vecītis, kas smalki kā Taleirans prot ievadīt sarunas ar jebkuru, ir valsts kanclera referents uber dfientliche und private Unterhaltungen,32 Tā izkrāsojusies dueņja kafijkrāsas sa- lopā ir baņķiera Blumenberga sieva; dižciltīgo ģimeņu pazudušie dēli mēdz no viņas vīra aizņemties naudu, tātad viņa zina visu, kas notiek visaugstākajās aprindās; un tā jaunā dāma, kas tepat netālu tik laipni smaida, runādamās ar kādu jaunekli tavos gados, ir visbriesmīgākā spiedze, kāda jebkad tirgojusies ar noslēpumiem, citādi viņa ir patīkama, naiva meitenīte.

Jenem bija skāba seja. Viņam likās, ka brālis Rihards nav diez cik labās domās par visu šo sabiedrību.

Tā mazā istabene, ko saliku kāpnēs, ir vairāk vērta nekā visa šī kompānija, — Rihards pavērsa sarunu uz citu pusi. — Ak, cik jauks bērns! Nezinu tikai, vai viņa šeit kalpo. Tās dēļ gan es nāktu uz viesībām. Kad viņa skrēja man garām, iekniebu viņai vaidziņā, bet viņa man tā uzdeva pa nagiem, ka vēl tagad smeldz.

Jene vairs tikpat kā neklausījās, jo nupat tuvojās kāds slavens spīdeklis, kam jau iztālēm vajadzēja smaidīt pretim.

Arī Rihards pagriezās paskatīties, kas brāli pamudinājis uz tādu laipnību.

Tas bija stalts, kalsnējs kungs, it kā stūrainu augumu un neregulāras prizmas veida seju, viņa uzacis bija leņķi saaugušas kopā, deguns ass, žokli kā trapeces, uz virslūpas slējās smailas ūsas, kas kopā ar mazo, smailo bārdiņu uz zoda veidoja trigonometrisku figūru.

Rihards pūlējās uzminēt, kas tas varētu būt.

«Šis cilvēks, kam mans brālis iztālēm uzsmaida, droši vien ir galma kurjers no spāņu sūtniecības.»

Taču šoreiz viņš bija izgāzies Lavatera33 zinātnē.

Stūrainais kungs, tikai garām ejot pasveicinādams jaunāko brāli, devās tieši pie Riharda, mīlīgi paplikšķināja ar plaukstām viņam pa rokām un laipni uzrunāja ungāru valodā.

Sveiks, Rihardiņ. Sveiks!

Rihards vēsi atbildēja uz sveicienu:

Sveiks!

Stūrainais kungs paraustīja ūsas, it kā šī atbilde viņam nebūtu diezin kā patikusi, bet Jene apmulsis iekoda lūpā, it kā viņam vajadzētu savai mutei atspēlēties par Riharda teikto.

Rihards iedomājās, ka šis svešinieks, kas viņu uzrunāja ar «tu», gan būšot ar viņu sadzēris brālības kādā valdības kanclera ballē un vēl atceroties to, kamēr viņš pats jau aizmirsis. Tādu labu draugu pasaulē var gadīties vēl daudz.

Kā tev iet, kā tev iet? — stūrainais kungs familiāri apvaicājās.

Pamatīgi, — Rihards atteica. — Kā redzu, arī tu jau esi iestiprinājies.

Stūrainajam kungam tas nepatika; tagad viņš sāka raustīt pie apakšlūpas pamesto spalvu kušķi.

Rīt braukšu uz mājām. Ko pateikt mātei?

Vai tad tu esi no mūsu puses?

Pēc šī jautājunja abas smailās ūsiņas uzrāvās lidz pat degunam, bet brālis Jene izlikās, it kā nemaz nebūtu dzirdējis šo sarunu.

—- Nu, ko tad pateikt mātei? — stūrainais kungs pārjautāja.

Skūpstu viņas rokas.

Pēc šiem vārdiem prizmatiskās sejas līnijas izveidoja pavisam citas kombinācijas leņķus, cita cilvēka sejā mēs to sauktu par maiguma izpausmi.

To es viņai pateikšu, — svešinieks solījās, ar abām rokām kratīdams Riharda labo. — Par to tu, mīļo Rihard, vari būt drošs, ka es pats personīgi vislielākajā pazemībā nodošu šos skūpstus jūsu mīļajai, jaukajai māmiņai. Es pats personīgi.

Tev nemaz nevajag tik precīzi izpildīt manu uzdevumu, jo es taču tev nenodevu šos rokas skūpstus in natūra.

Mhm, — stūrainais kungs klusītēm noducināja un ierāva apakšlūpu starp zobiem, tā ka mazā bārdiņa izslējās starp ūsām kā trešā.

Būtu bīstami riskēt ar jautājumu: «Tu varbūt nezini, ar ko runā?» — jo' varēja gadīties atbilde: «Zinu gan.» Tad līdzšinējā saruna iegūtu sevišķi nicīgu noskaņu, pretējā gadījumā vajadzētu apskaidrot prātu neattapīgajam jauneklim.

Un tu pats netaisies atbraukt?

Varbūt, kad Peštā būs manevri un mani komandēs turp kopā ar pulku.

Tu varētu dabūt atvaļinājumu, ja vēlētos atbraukt uz savu komitātu.

Kas man tur ko redzēt?

Lieliski manevri, turklāt īsti, nevis kaut kāda izrāde; valsts labākie spēki cīnīsies savā starpā, un tu redzēsi, ka arī ārpus kaujas lauka ir tādas sadursmes, kurās pārbauda īsteno uzticību.

Jā gan. Ar svina rungu. Vai atkal būs komitāta deputātu vēlēšanas?

Nē, mīļo brālīt. Ar gara un patiesības ieročiem, ar tiem ieročiem, ar kuriem cīnījās tavs nelaiķis tēvs par cēlā mērķa uzvaru; jūs esat aicināti šo cīņu turpināt.

Tam man nepietiek ne naudas, ne prāta.

Gan jau radīsies kā viens, t.i otrs. Un es aizstāšu tur jūs, kamēr jūs, nelaiķa dēli, stāsieties tanī vietā, kur jūsu nemirstīgais tēvs izturēja visas vētras; kaut arī man nav tādas dzelzu rokas kā viņam, es centīšos ar līdzīgi cietu dzelzs gribu izturēt svēto cīņu. Adjē, mīļo Rihard! Šonakt braukšu projām. Izstāstīšu tavai mīļajai māmiņai, ka esi vesels. Kad ieradīšos Nemešdornbā, vispirms parunāšos ar viņu, arī ja iebrauktu pusnaktī. Un, ja es teikšu, viņa liks tevi izsaukt. Viņa tevi ļoti mīl. Adjē, mīļo Rihard!

Stūrainais kungs pamatīgi sakratīja Rihardam roku un atvadījās ar tik pazemīgu smaidu, ka to varētu saprast tikai kā pieglaimošanos.

s

Jene uz sarunas beigām bija pagājis nostāk, lai nebūtu klāt pat par liecinieku, un uzsācis tērzēt ar naivo jaunkundzi, noslēpumu iztirgotāju. Ar vienu aci pamanījis, ka stūrainais kungs no Riharda atvadījies, viņš steidzās atpakaļ pie brāļa.

Nu gan tu pāršāvi pār svītru!

Kādā ziņā? — Rihards jautāja ar nevainīgu seju.

Pirmkārt, uzrunāji viņu ar «tu».

Viņš tā uzrunāja mani.

Vai tad tu nepazini? Tas taču Ridegvāri.

Manis dēļ kaut vai Melegvāri34.

Vecs, sirsnīgs mūsu ģimenes draugs, ar kuru tu mājās bieži esi ticies.

Ak, ja es spētu atcerēties visas sejas, ko tiku mūsu mājās redzējis līdz astoņu gadu vecumam, kad mani nodeva karaskolā! Netiku tak zīmējis albumā ne šī Betegvāri, ne citu tādu … vāri portretus, kaut gan ar lineāla palīdzību viegli spētu izprojektēt tādas sejas.

Jene centās ievilkt brāli kādā kaktā, lai neviens cits neuzdzirdētu, ko viņš runā.

Es tevi lūdzu, — viņš čukstēja Rihardam ausī, — tas ir patiesi ievērojams cilvēks.

To es viņam atļauju.

Mūsu komitāta administrators.

Tā ir komitāta darīšana.

Un vēl kas cits … Mūsu nākamais patēvs.

Tā ir mūsu mātes darīšana.

To pateicis, Rihards pagrieza brālim muguru.

Jene vēl gribēja ko teikt, bet Rihards kratījās no viņa vaļā.

Liec man mieru ar savu Erdegvāri kungu! Neesam tālab nākuši šurp. Ej palakstoties ar Alfonsīni, patlaban pie viņas neviefia nav, vienīgi tas čīkstīgais Hofsekretār extra statum 35, to jau tu pratīsi izspiest no vietas. Un atceries stāstu par pesce canelle un Stoekfisch.

Jene, sašutumu tēlodams, iegrūda brālim dunku sānos.

Ak tu, nelieti! Kurš no mums tad būtu pesce canelle un kurš Stocklischl

Patlaban Ilolsekretār ir pesce canelle un tu Stock- lisch, bet, ja nāks kāds pārāks par tevi, tad tu būsi pesce canelle un tas otrs savukārt Stockfisch.

Jene nogrozīja galvu un smaidīdams aizgāja, kaut gan bi ja patiesi saskaities par šo joku.

Rihards veselu stundu dejoja un garlaikojās Plankenhorstu zālēs. Kārtis spēlēt tur nebija pieņemts, tas kaitētu labajai slavai. Bija diezgan daudz jaunu dāmu, un Rihards bija izslavēts par lielu siržu lauzēju, bet viņam pašam likās garlaicīgi, ka šī māksla tik viegla. Sievas vai meitenes, visas vienādas.

Rihards labi apzinājās savu bēdīgo veiksmi, ka visas sievietes viņa dēļ zaudē prātu: skaistas un mazāk skaistas, jaunas un padzīvojušas. Tikai jāpamāj, un viņas atsaucas.

Turpretim istabene, kas sit pa roku, ja viņai iekniebj vaigā, bija viņam kaut kas jauns.

Līdz šim Rihards nebija saticis ne vīrieti, kas prastu cīnīties, ne sievieti, kas prastu mīlēt.

Pēkšņi viņš atkal satikās ar brāli.

Vai nenāksi uz bufeti iedzert glāzi tējas?

Var jau.

Jenem seja staroja aiz pašapmierinātības. Droši vien viņš pie Alfonsīnes bija guvis ievērojamus panākumus.

Palūk, — Rihards sacīja, ienākdams bufetē, — paskaties, tur ir tas mans kaķītis; dala viesiem rumu un limonādi.

Nelaimīgais! — Jene viņam uzbrēca. — Tu nostrādā vienu muļķību pēc otras kā tāds antiņš. Tā taču nav istabene, bet Edītes jaunkundze, šīs ģimenes radiniece.

Rihards iztrūcies apstājās.

Ko? Radiniece, kas pieder pie ģimenes? Un viņai atļauj vakara laikā skraidīt pa kāpnēm un viesībās pasniegt rumu un limonādi?

Jene paraustīja plecus.

•— Zini, tā ir ļoti nabadzīgu radinieku meita, viņu tur aiz žēlastības. Viņa ir tīrais bērus. Kādi četrpadsmit piecpadsmit gadi, viņa vēl neskaitas pieaugusi.

Rihards noskatīja brāli no galvas līdz kājām.

Nu, tava mājas kundze gan ari nekad nav bijusi baronese.

Bet ko tad lai iesāk ar tādu pieņemtu nabadzīgu radinieku meitu? Par baronesi audzināt viņu nevar.

Nevajag pieņemt. Kas no viņas iznāks? Kungu kārtas cilvēks viņu neprecēs, ja viņa šeit turēta par kalponi, bet nabaga cilvēks nespēs līdz viņai pacelties viņas dižciltības dēļ.

Tiesa gan, mīļo Rihard, taču mani tas nemaz neinteresē.

Rihards pameta brāli un devās pie bufetes, kur Edītes jaunkundze pasniedza viesiem konfektes un apelsīnus.

Edite bija vēl īsts bērns: kustīgu augumiņu, sārtu, apaļu seju, acīm kā uguns dzirkstelītēm un smaidošām koraļļu krāsas lūpām, viņas vienīgā rota bija uzspraustie biezie, melnie, mirdzošie mati; šaurās, melnās uzacis un smalki veidotais deguns darīja maigāku viņas pārdrošo skatienu. Edīte šai lomā jutās ļoti labi. Viņai patika, ka viesi izturas pret viņu kā pret bērnu vai pret kaķi. Viņa vismaz varēja skrāpēt pretim.

Rihards tuvojās meitenei, kura nevis novērsās, kā būtu sagaidāms pēc pirmās tikšanās, bet, zobgalīgi smīnēdama, starojošām acīm skatījās viņa un, kad Rihards pienāca tuvāk, teica:

Ahā! Tagad jums no manis bail, vai ne?

Viņa bija uzminējusi. Rihards tiešām juta kaut ko bailēm līdzīgu.

Edītes jaunkundz, es lūdzu piedošanu. Kā gan jums atjauj vakara laikā vienai staigāt pa kāpnēm, kur apgrozās tik daudz cilvēku?

Ak, viņi visi taču mani pazīst! Man bija kaut kas darāms. Jūs domājāt, ka istabene, vai ne?

Es patiešām gribētu ar to attaisnoties.

Bet vai tad pret istabeni vajag tā izturēties, ko?

Rihardam bija mute ciet, te nu grūti atbildēt.

Sakiet, ko jums pasniegt, un ejiet uz deju zāli, tur jūs gaida.

Nevajag, jaunkundz, ne mandeļu piena, ne citron- ūdens, sniedziet man savu vismazāko pirkstiņu par zīmi, ka piedodat.

Ejiet, ejiet, es jums roku nedošu, jums ir slikta roka.

Ja jūs teiksiet, ka man ir slikta roka, rīt iešu uz dueli, lai man nocērt to slikto roku. Vai jūs gribat, lai man nocērt to slikto roku, kas jūs aizvainoja? Labi, parit redzēsiet mani ar vienu roku.

Ejiet vien, neniekojieties, es nemaz nedusmojos, — meitene sacīja un sniedza nevis mazo pirkstiņu, bet visu roku, baltu, drebošu, siltu, un Rihards drīkstēja to spiest savējā.

Tuvumā nebija neviena, kas varētu viņus novērot.

Tad Rihards meitenei sacīja:

No visas sirds apsolos — nekad pat ar skatienu jūs neaizskart, pat acis augstāk nepacelšu kā līdz jūsu rokai.

Solījumu viņš turēja, palaidis meitenes roku, noliecās viņas priekšā, nodūra acis un tā atvadījās, ne uz mirkli neielūkojies viņai acīs. _

Kad abi brāļi pēc pusnakts kopā brauca mājup, Jenem likās savādi, ka brālis tik nerunīgs.

Backfisch

Rihardu vairs nevajadzēja mudināt apmeklēt Planken- horstas; viņš diezgan bieži gāja turp pats.

Viņš lakstojās ap visām, ap mājas kundzi, tās meitu un pastāvīgajām viešņām, jo domāja, ka tad viņa jūtas neatminēs.

Brālis Jene bija pārlieku laimīgs. Jauneklis bija līdz neprātam iemīlējies Alfonsīnē.

Tiesa, Alfonsīnē bija ļoti skaista dāma, viņai bija ideāla seja un augums, smalki, pareizi vaibsti, dižciltīgas jaunavas skatiens; burvīga un piemīlīga sejas izteiksme.

Bet cik tumša dvēsele mitinājās aiz šās eņģeļa sejas!

Šīs mirdzošās, debeszilās acis bija maldu zvaigznes, un astrologs par tām sacītu: «Kas sekos šīm zvaigznēm, ies bojā!»

Kādu vakaru pēc parastajām viesībām istabene izģērba Alfonsīni. Viņai bija atsevišķa guļamistaba.

Alfonsīnes istabeni sauca par mamzeli Betiju.

Kad viņas palika tikai divatā, Alfonsīnē jautāja:

Ko dara Backlisch?

Backfisch, protams, nozīmē ceptu zivi. Bet tie, kas vācu valodā šo vārdu saprot ar sevišķi maigu nozīmi, ar to apzīmē tādas mazas pusaudzes meitenes, kas vairs nav bērni, bet kam līdz sievas aubei vēl ilgi jāgaida, kas ir nevainīgas un muļķītes, kas jau jūt kaut ko sirsniņās, bet pašas nezina, ko; kas joku pieņem par patiesību un patiesību par joku, un pirmo skaisto vārdu, ko viņām kāds saka, tur zelta vērtu. Tās ir Backfisch.

Mācās peldēt, — mamzele atbildēja ar viltīgu grimasi.

Vēl arvien pavadiņā? Vai vēl nav atbrīvojusies?

Nu jau drīz būs, — Betija atbildēja, atraisīdama Alfonsīnes matus, lai sapītu tos naktij. — Pagājušo reizi, matus atlaidusi, viņa jautāja: «Kurai no mums mati garāki, man vai Alfonsīnei?» — un aptina tos sev apkārt.

Haha. Backfisch!

Es atbildēju, ka viņas mati ir skaistāki.

Abas sāka smieties.

Tātad viņa jau zina, ka ir skaista?

To es ari centos viņai ieskaidrot, bet panācu pretējo. Reiz ieminējos, cik viņai labi piestāv smiekli, jo viņai ir skaisti zobi, no tā laika viņa smiedamās aizliek roku mutei priekšā. Citreiz pateicu, ka viņas augstā, skaistā piere dara seju jautru, tagad viņa nolaiž matus uz pieres, lai tā būtu šaura.

Tā ir izlikšanās, viņa saka sev: esmu tik skaista, ka daļa skaistuma jāpaslēpj. Vai viņa nesapņo?

Tā dīvaini. Viendien bija uzlikusi baroneses galvas segu, skatījās spogulī un smējās: «Cik dīvaini būtu, ja es būtu sieva.» No tā laika bieži to piemin un iztēlojas, kā būtu, ja viņa būtu sieva. Vārītu savam vīram gan to, gan šo. Vakaros pie kamīna gaidītu, kamēr viņš pārnāk, sēdētu abi blakus, lasītu vienu grāmatu, ēstu no viena šķīvja, dzertu no vienas glāzes, sauktu viens otru par sirsniņu. Ja ietu izklaidēties, vienmēr dejotu viens ar otru.

Laikam jūs par to parūpējāties? — Alfonsīnē jautāja, viltīgi skatīdamās uz Betiju.

Es bieži vien ieminos, ka viņai šeit grūta dzīve. Cik pazemojoši abas baroneses pret viņu izturas, nicina un rāj kā kalponi, ka viņai jāstaigā lupatās tērptai kā istabenei; par to viņa ļoti bēdājas.

— Tas ir labi.

Man jau viņa saka pavisam ko citu. Saka, viss esot labi; bet es bieži vien pieķeru, ka viņa nakti, kad domā, ka visi guļ, raud un ir satraukta.

Vai viņa piemin kādu?

Pļāpā par visiem vīriešiem, kas vien še mājās apgrozās, izstāsta, ko par katru domā; viens esot skaists, otrs nepanesams, tas jokupēteris, šis — garlaicīgs. Tikai par vienu vienīgu nekad ne vārda.

Zinu.

Bet, ja es to pieminu, viņa sarkst. Un tad es varu teikt labu vai sliktu, no viņas nekā nevar izdabūt.

Vai šis ap viņu negriežas?

Es jau uzmanu. Brīnum piesardzīgs. Kā vien satiekas ar Edīti, piere grumbās, ne acu nepaceļ, pasveicina ar galvas mājienu; labi ja pāris vārdu bilst. Es jau gan zinu.

Nabaga Backfisch! Sagādājiet viņai kādu prieku, Betij! Rit viņa dabūs jaunu tērpu. Drēbnieks man vienu sabojājis, viņai būs labs diezgan.

Mamzele Betija smējās.

To rozā tarlatānu? Tas taču balles tērps!

Tieši tādēļ būs labs. Lai papriecājas. Sakiet viņai tā, ka līdz šim viņa tikai tādēļ bija atstumta, ka viņu uzskatīja par bērnu. Tagad viņa ir pieaugusi un arī būs mājas jaunkundze. Mācīsim viņu dejot, klavieres spēlēt un dziedāt.

Nopietni? '

Stāstiet vien viņai tā. Pēc tam ievedīsim sabiedrībā un visiem stādīsim priekšā kā ģimenes locekli.

Ja es viņai to pateikšu šovakar, līdz rītam nedabūšu gulēt, viņa visu laiku tik par to vien pļāpās. Sevišķi uz dziedāšanu viņai prāts nesas.

Nabaga Backfisch. Dariet viņai to prieku .,.

… Ak, cietsirdīgā Jezabele!

Pēc pāris dienām Rihards saņēma ielūgumu ierasties pie Plankenhorstām.

Būs tikai en famille, vista partija, tējas galds, un Alfonsīnē dziedās.

Rihards jau ar prieku pieņēma katru šīs ģimenes ielūgumu, kaut arī tie solīja visai garlaicīgas izpriecas.

Viņš nemēdza nokavēties, drīzāk pagrieza pulksteni uz priekšu, lai būtu ar ko attaisnot savu pāragro ierašanos.

Arī tagad viņš rīkojās tāpat.

Priekšistabā, kur sulainis saņēma viņa zobenu un apmetni, uz pakaram<ī vēl nebija manāmas svešas virsdrēbes.

Laikam es atkal būšu pirmais? — viņš jautāja sulainim.

Jā gan, — tas smaidīdams atbildēja un atvēra zāles durvis. Zālē Rihards satika mam/eli Betiju, kura tur kaut ko kārtoja.

Laikam būšu par agru, mamzel Betij?

Mamzele smaidīdama pakniksēja.

Baroneses vēl nav mājās, bet viņa drīz vien pārnāks. Jaunkundze ir iekšā.

Rihardam tas nebija nekas jauns. Viņš daudzkārt bija sastapis Alfonsīni vienu (protams, laika kavētājas sabiedrībā) un jauki patērzējis. Viņa bija patīkama sarunu biedre, turklāt labi dziedāja un spēlēja klavieres.

Arī patlaban Rihards dzirdēja cauri divām istabām dziesmas skaņas; viņam likās savādi, ka balss ir spēcīgāka un skanīgāka nekā parasti, taču viņš iedomājās, ka ikviens dziedot labāk, ja neviens neklausās, — ja vispār ko domāja.

Rihards atvēra trešās istabas durvis, no kurienes skanēja balss, un viņam izdevās tos pāris pārsteiguma mirkļus palikt nepamanītam. Pie klavierēm sēdēja nevis Alfonsīnē, bet kāda cita.

Pirmajā mirklī Rihards viņu gandrīz nepazina.

Tā bija Edīte neparastā balles tērpā un galvas rotā. Viņai bija dziļi dekoltēts rožains tērps, kas ļāva apbrīnot skaisto kaklu un apaļos plecus. Viņa dziedāja kādu tautisku romanci neskolotā, bet patīkamā, skanīgā balsī un, kā jau parasti spēlēt nepratēji, ar vienu pirkstu sita klavieru taustiņus. Viņa bija viena.

Rihards ilgi apbrīnoja mazo rociņu, kas lēkāja pa taustiņiem, līdz beidzot Edīte pacēla acis un ieraudzīja, kas tuvojas.

Vispirms viņa ar roku aizsedza krūtis. Sis tērps vēl bija neierasts, bet tūdaļ viņa apķērās, ka nepareizi nolikusi roku, un pārlaida to pār rožaino tērpu, tad devās pretim viesim.

Edītei seja bija pietvīkusi, sirds spēcīgi dauzījās, balss gandrīz negribēja klausīt, bet viņa izdabūja pār lūpām:

Baroneses nav mājās.

Rihardam bija žēl nabaga bērna.

Un Alfonsīnes jaunkundze? — viņš jautāja.

Vii,ias aizgāja kopā. Steidzīgs ielūgums uz Burgu. Mājās būšot vēlu.

Vai mans brālis nebija atnācis?

Viņš aizgāja jau iepriekš.

Vai baronese nesacīja, ka gaidot viesus?

Viņa sacīja, sulainim esot pieteikts paziņot ielūgtajiem, ka pieņemšana atlikta uz rītu.

Dīvaini, ka sulainis man to nepateica, atvērdams durvis. Piedodiet, Edītes jaunkundz, ka es jūs iztraucēju. Lūdzu, nododiet baronesei manu sveicienu!

Pēc tam Rihards vēsi un nopietni palocījās un gāja projām.

Viņš domāja aizrādīt sulainim par paviršību, bet tas priekšistabā nebija manāms. Durvis, kas veda uz kāpnēm, izrādījās aizslēgtas un atslēga izņemta.

Vajadzēja iet cauri zālei, lai izkļūtu pa durvīm, kas veda uz kalpotāju istabām.

Arī šīs durvis bija aizslēgtas.

Viņš zināja vēl vienu izeju, pa kuru mēdza iet no virtuves uz ēdamistabu. Izmēģināja, bet arī šīs durvis nevērās vaļā.

Ēdamistabā bija zvans, ar kuru sauca kalpotājus; viņš to spēcīgi paraustīja trīs četras reizes, tad ilgi gaidīja — ne ziņas, ne miņas.

Rihards atgriezās priekštelpā, tā vēl arvien bija tukša. Nav neviena.

Viņa sirds sāka tik dobji sisties, ka uzmodināja snaudošo dvēseli.

Te kāds spēlē liktenīgu spēli, un nevar zināt, ar ko tā beigsies.

Viņš atkal nolika zobenu, pakāra apmetni un atgriezās tanī istabā, kur palika Edīte.

Izdzirdusi soļus, meitene panācās viņam pretim. Tagad viņas sejā vairs nebija rožainās kvēles, tā bija bāla. Acis nemierīgi vēroja Rihardu. Viņa nedrebēja, nebija satraukta.

Piedodiet, Edītes jaunkundz, — Rihards sacīja, — visas durvis ir ciet, un visā mājā nav neviena, kas mani izlaistu ārā.

Pie sānu sienas lielā zelta ietvarā karājās Alfonsīnes portrets dabiskā lielumā. Rihardam likās, it kā daiļā burve nežēlīgi smīnētu par šo skatu.

Edīte mierīgi atbildēja:

Kalpotāji droši vien izgājuši pagalmā. Tas nekas. Te ir parādes durvju otra atslēga, es jūs tūdaļ izlaidīšu.

Pie sienas karājās liels skaists atslēgu ieliekamais ar antīku restojumu. Lai nokļūtu pie tā, Edītei bija jāiet garām Rihardam. Kad viņa bija blakus, Rihards nostājās viņai ceļā.

Tikai vienu vārdu, Edīti Vai jūs zināt, par ko es patlaban domāju?

Šķita, ka daiļā, eņģelim līdzīgā būtne portretā pie sienas ir pārliekusies jauneklim pār plecu un pukstošu sirdi turpina liktenīgo sarunu. Rihardam likās, ka visa pasaule ap viņu ir liesmās.

Turpretim meitene, kuru viņš bija aizturējis, mierīgā un līdzsvarotā balsī atbildēja:

Jūs domājāt tā: «Es esmu šai meitenei apsolījies pat ar skatienu viņu neaizskart, savu acu nepacelt augstāk par viņas roku.»

Meitene stāvēja, rokas saņēmusi.

Tā ir gan, — Rihards atteica, un viņam kļuva vieglāk. — Bet tagad es jums, Edītes jaunkundz, kaut ko lūgšu. Man jāuzraksta baronesei steidzama vēstule. Vai varat man iedot rakstāmpiederumus?

Edīte atstūma mākslinieciski darināto segplāksni uz baroneses rakstāmgalda. Pamāja uz to.

Lūdzu!

Rihards apsēdās pie galda un rakstīja. Ko rakstīt nebija daudz, viņš drīz vien beidza. Ielika vēstuli aploksnē un aizzīmogoja.

Edīte pa to laiku mierīgi stāvēja otrpus rakstāmgalda, nolaidusi saņemtās rokas.

Rihards piecēlās un, paņēmis rokā aizzīmogoto vēstuli, piegāja viņai klāt. Viņa seja pauda cēlu apņēmību un skatiens bija pacilāts. Meitene vēroja viņu, dvēseles trīsas bija lasāmas viņas acīs.

Tā kā jūs protat lasīt manā sirdi, ko es patlaban domāju, tad jūs izlasīsiet arī to, ko es nupat uzrakstīju.

Rihards rādīja meitenei vēstules aizzīmogoto pusi.

Vai varat izlasīt?

Meitene lēnām cēla saņemtās rokas augšup līdz pat sejai un tāpat saņemtas piespieda pie pieres, nemaz nedomādama, ka tagad dod atļauju Rihardam ieskatīties viņai acīs un pamanīt tanīs izmisuma, apbrīnas, sāpju un pacilātības zvaigžņainās dzirkstis.

Jā gan, — Rihards sacīja, — šai vēstulē ir rakstīts: «Kundze, lūdzu no Jums Edīti sev par sievu; pēc gada būšu sasniedzis pilngadību, tad ieradīšos pēc viņas. Līdz tam laikam izturieties pret viņu kā pret manu līgavu.»

Un viņš pasniedza meitenei vēstuli.

Edīte ilgi spieda pie lūpām vēstules zīmogu, tad pasniedza vēstuli Rihardam atpakaļ.

Arī Rihards ar lūpām pieskārās zīmogam, kas vēl bija saglabājis mīļotās lūpu siltumu. Tas bija viņu saderināšanās skūpsts.

Vai jūs nodosiet šo vēstuli baronesei?

Edīte klusēdama pamāja ar galvu un paslēpa vēstuli tērpa izgriezumā.

— Un tagad mēs veselu gadu nerunāsim par to, ko viens par otru domājam. Lai dievs jūs sargā, — teica Rihards. — Nepavadiet mani. Lai neviens neredz šīs asaras. Tās jau pieder man. Parādiet, kura ir ārdurvju atslēga. Tagad paņemšu to līdzi un rīt atsūtīšu atpakaļ.

Rihards paņēma ārdurvju atslēgu un aizgāja. Vēl arvien pārējās istabās neviena nebija. Viņš pats atslēdza durvis, atkal aizslēdza tās, bet ne gaitenī, ne pagalmā nesatika nevienu no kalpotājiem.

Kad Riharda soļi bija aizskanējuši, meitene sabruka zemē tanī vietā, kur Rihards bija stāvējis, un noskūpstīja viņa kāju nospiedumus uz samta paklāja.

Baronese un viņas meita atgriezās mājās ļoti vēlu.

Edīte jau atradās savā istabā, tas ir, istabā, kur viņa dzīvoja kopā ar mamzeli Betiju.

Atsūtiet pie manis to Backfisch, — Alfonsīnē pavēlēja.

Edīte ienāca.

Vai tu vēl biji nomodā, Edīt? — Antoinette kundze jautāja.

Jā, krustmāt.

Antoinette pētījoši lūkojās Edītes acīs. Viņa nevarēja tur saskatīt to, ko bija cerējusi. Drīzāk tādu kā neparastu pašapziņu, kādas Edītei līdz šim nebija.

Vai mūs kāds meklēja, kamēr nebijām mājās? — viņa jautāja.

Jā gan, Baradlajs.

Abas dāmas ņēmās pētīt Edītes seju. Veltīgi. Tā ne- pietvīka, izrunājot Baradlaja vardu. Tas jau bija noglabāts labā vietā, pašā sirdī, un neizlēks uz sejas ik reizi, kad

to pieminēs.

Vai kapteinis mūs gaidīja? — Antoinette jautāja.

Tik vien ilgi, kamēr uzrakstīja krustmātei vēstuli, —» Edīte dzedri atbildēja, pasniegdama Plankenhors- tnei Riharda vēstuli.

Tagad bija kundzes kārta, vēstuli lasot, pietvīkt.

Vai jūs zināt, kas šai vēstulē rakstīts? — viņa jautāja, pamezdama uz meitenes pusi dzēlīgu skatienu.

Zinu, — Edīte atbildēja ar tādu pašapziņu, tādu cēlu lepnumu skatienā, kas paralizēja Antoinette dusmas.

Jūs varat iet uz savu istabu un likties gulēt.

Edīte aizgāja.

Antoinette nikni pasvieda meitai Riharda vēstuli.

Nu, lūk! Te būs tavas trakās idejas rezultāts! Vēstuli izlasījusi, Alfonsīnē kļuva bāla un trīsēja no

dusmām. Viņa nespēja izteikt ne vārda.

Mātes seja aiz niknuma bija gluži pārvērsta.

Tu gan domāji, — viņa izspieda caur sakostiem zobiem, — ka visi ir tādi kā Oto Palvics!

So vārdu izdzirdusi, Alfonsīnē palūkojās uz māti, un šai skatienā jautās tik daudz naida, rūgtuma, atriebības un slepkavīgas nežēlības, ka to nevarētu izsacīt vārdos.

Tava muļķīgā spēlīte ir zaudēta, — Antoinette sacīja, plosīdama vēstuli, —* tagad es sākšu savējo.

Vecu lietu uzpircējs

Mājup iedams, Rihards jutās kā spārnota zirga mugurā.

Tikai tagad viņš sāka sevi iepazīt.

Pēc sibarītiskās vieglprātības, kādā līdz šim bija ritējušas dienas, viņš juta sirdī mostamies tādu kā cildenu spītu, ko varētu saukt arī par vēlēšanos aizstāvēt vajātos.

Ar šās dienas panākumiem Rihards bija mierā.

Viņš vēlreiz apcerēja pārdzīvoto kārdinājumu un izbaudīja pacilātību, ko sniedza triumfs.

Mājās pārnācis, viņš jutās savā vecpuiša dzīvoklī kā svešinieks.

Katra lietiņa atgādināja kādu, ko viņam gribējās aizmirst. Seit paklājs, tur soliņš, te vēl tupelīšu pāris, pie sienas karājās pulksteņa ieliekamais; visus šos maigo attiecību lieciniekus viņš tagad uzlūkoja ar nepatiku.

Pāla kungs! — Rihards pasauca veco bruņinieku.

Ko pavēlēsiet?

Iekuriet kamīnā uguni!

Pāla kungam šāds rīkojums šķita pavisam dabisks.

Taču malka bija sasodīti slapja, neparko negribēja

iedegties.

Rihards sameklēja rakstāmgalda atvilktnē paciņu vēstuļu, kuru maigo saturu apliecināja smarža un krāsainās aploksnes.

Ņemiet iekuriem.

Pāla kungs ar sajūsmu izpildīja rīkojumu.

So vēstuļu kvēle lika kamīnā uzplaiksnīties jautrai liesmai.

Pāla kungs! — Rihards sacīja. — Rīt mēs dodamies tālā pārgājienā.

Pāla kungs par to ļoti priecājās.

Visus šos krāmus nevaram vest līdzi uz nometni. Ķerieties klāt, Pāla kungs, un pārdodiet mēbeles, bet tās piemiņas lietiņas, portretus un izšuvumus metiet ugunī.

Tieši tā! — atbildēja Pāla kungs.

Iepretim kapteiņa Riharda gultai pie alkova sānsienas karājās šedevrs — glezna lielā zeltītā ietvarā; kāda slavena skaistule Rihardam par prieku bija likusi sevi gleznot kā Danaju.

Arī šo gleznu iznīciniet, Pāla kungs! — Rihards rīkoja.

Būs darīts, — atbildēja vecais huzārs.

Pēc tam Rihards pārmeklēja visas atvilktnes, vilka dienas gaismā matu cirtas, izžāvētus ziedus, krāsainu lentu pušķus, «metiet visu to ugunī» un, pārliecinājies, ka nav palicis pāri itin nekā tāda, kas no pagātnes atmiņām varētu atgriezties viņu kārdināt, vēlreiz pieteica Pāla kungam pa viņa prombūtnes laiku iznīcināt arī masīvākos priekšmetus un vieglu sirdi devās vakariņās.

Rihards nepalika ilgi ārpus mājas, laikus atgriezās, lai liktos gulēt, un izģērbdamies sev par lielu apmierinājumu redzēja, ka Danajas kārdinošais tēls vairs neuzlūko viņu alku pilnām acīm.

Istaba bija patīkami silta no sadegušajām atmiņām.

No rīta pie Riharda ienāca Pāla kungs, nesdams nospodrinātus zābakus, un apjautājās: — Nu, kā gulējāt?

Ļoti labi, Pāla kungs, pateicos par apvaicāšanos. Redzu, ka esat te visu labi nokopis. Bet kur palika tās gleznas ietvars? Vai to arī nebūsiet sadedzinājis?

Arī? — Pāla kungs ar viņam īpatnēju izbrīnu pārjautāja. — Vai tad kapteiņa kungs domā, ka es to gleznu sadedzināju?

Ko tad citu?

Kā tā — ko citu? Es tak neesmu mušmires saēdies, ka tik smuku bildi metīšu krāsnī.

Kur tad jūs to likāt?

Es arī esmu bijis jauns puisis, man ari uz vārda dienu meitene tika dāvinājusi ar pērlēm izšūtu tabakas maku, bet, kad viņa mani pievīla, es vis nemetu krāsni to izšūto tabakas maku.

Kur tad jūs to likāt? •

Pāla kungam lūpu kaktiņi savilkās vai līdz acīm, un viņš viltīgi pamirkšķināja.

Pārdevu žīdam un naudu nodzēru.

Rihards nikni nometa segu.

Jūs taču nebūsiet arī šo gleznu pārdevis?

Pāla kungs paraustīja plecus.

Interesanti gan, kapteiņa kungs, jūs taču sacījāt, lai es iztīrot māju.

Nu ja, bet es domāju, lai jūs gleznu sadedzināt.

Bet es sapratu, ka jānes pie Salamona, kas par to samaksās.

Un jūs aiznesāt?

Tur jau tā būs gan.

Rihards centās būt varen saskaities.

Tūlīt ejiet turp un nesiet to gleznu atpakaļ! — viņš nikni uzrēca Pāla kungam.

Hm. Pāla kungs nebija tik viegli nobaidāms.

Vecais huzārs dziļā mierā pie gultas kārtoja saimnieka apavus un flegmātiski atbildēja:

Šalamons nedos atpakaļ.

Bet es tā gribu!

Pāla kungs nostājās pie gultas un, pa pusei izvērsis uz āru Riharda jātniekbikses, kārtodams tās uzvilkšanai, sacīja:

Šalamons sūtīja ziņu, lai kapteiņa kungs aizejot ar viņu par to bildi parunāties.

Rihards bija nikns.

Pāla kungs, jūs esat gatavais lops, — viņš uzbrēca savam kalpam.

To es zinu, >— vecais pazemīgi atbildēja, — tieši tādēļ šai pasaulē esmu ko vērts.

Rihards ieteica Pāla kungam doties uz elli, pat uz pašu elles dibenu.

Pāla kungs nebija tāds pagāns, viņš nesūtīja savu saimnieku tik tālu, tikai pateica, ka Salamona veikals atrodoties Porcelāna ielā trīs.

Rihards sapīcis ģērbās un tūdaļ steidzās uzmeklēt Sa- lamonu Porcelāna ielā, pirms sīktirgotājs paspētu izlikt vitrīnā gleznu, kurā attēloto sievieti pazīst daudzi.

Viņš atrada veikaliņu. Tā bija maza, zema būdele, kurā vēl vajadzēja kāpt dažus kāpienus uz leju, jo ielas bruģis bija pacelts augstāk; bodītē gaisma ieplūda vienīgi pa durvīm, tālab tās visu laiku bija vaļā. Abpus ieejas bija izliktas vecas mēbeles; sagrabējuši krēsli, pajukuši skapji, apkrauti ar kājsoliņiem, uz stūriem tādos kā Ķīnas torņos sakrauti ieplīsuši šķīvji, uz grīdas kaudzē biezas grāmatas, turpretim notaukotas zirglietas pakārtas goda vietā pie zeltītas lustras; uz plauktiem pulciņš izbāztu papagaiļu, vāveru un klēpja sunīšu skatās cits citam stikla acīs, tēlodami kluso dabu kroplajām statujām, kas vēro viņus no augšas — Herkuless ar vienu roku, Minerva ar nolauztu degunu, no gabaliem salīmēta Venēra; pie sienām gleznas izbalējušos ietvaros, pa lielākajai daļai bez stikliem — «Eiropas nolaupīšana», «Āzija», «Āfrika», «Amerika», pat Jāzeps, kura apmetnis paliek ķīlā Potivāra sievai. Vaļējos skapjos redzams viss iespējamais no stikla, vara, dzelzs un alvas, ko vien cilvēku nabadzība spējusi šurp atgādāt. Un pāri visam senatnes elpa.

Visā veikaliņā visvecākais ir pats īpašnieks, kas sēž pie durvīm, ietinies lielā kažokādas kaftānā, kājas paslēpis izoderētos stulmeņos, ādas cepures nagu novilcis lidz pat degunam. Salamona kungs ik trešo dienu mēdz būt noskuvies, protams, nevis ar nazi, bet ar ko citu; kas zina, ar ko. Patlaban ir tieši šī trešā diena. Viņš sēž te visu dienu. Vienīgi, kad ierodas pircējs, vecais pieceļas no sava atzveltnes krēsla, kura sēdeklī ieklāts dzēšpapīrs, jo no lielas sēdēšanas āda jau ir izdilusi.

Agri no rīta viņš atver veikalu un apsēžas pie durvīm, jo nevar jau zināt, kad laime atsūtīs pircēju.

Un, lūk, tik tikko pulkstenis astoņi, kad zemajā veikaliņā cienīgi iesoļo jauns huzāru virsnieks un skaļā balsī apjautājas:

Vai šis būtu Salamona veikaliņš?

Platā kaftānā tērpies vecais kungs nolaiž lielajos stulmeņos ieautās kājas no soliņa, paceļas jautātājam pretim, pagrūdis lielo cepuri atpakaļ, lai naktu redzams smaids, un steidzas atbildēt:

Kapteiņa kunga pazemīgākais kalps. Sis ir Salamona veikaliņš, un es esmu Šalamons, kam šis veikaliņš pieder. Esmu gatavs pakalpot kapteinim Rihardam Barad- laja kungam.

Rihards pārsteigts jautāja:

Kā jūs mani pazīstat?

Kā nu es nepazīšu kapteiņa kungu? Ļoti labi pazīstu. Kapteiņa kungs ir zelta cilvēks.

Rihards nesaprata, kā šī pazīšanās cēlusies. Nelikās ticami, ka Salamona kungs būtu sastapies ar viņu militārās parādēs vai arī galma ballēs. Arī naudu nekad nebija aizdevis.

Tad jau jums būs zināms, ka esmu ieradies tās gleznas dēļ, ko mans kalpotājs aiz pārpratuma atnesis pārdot. Es nebiju domājis to gleznu laist sīkumtirgū.

O, to es ļoti labi zinu, — Salamona kungs atbildēja. — Tieši tālab man bija diezgan drosmes laist ar huzāra kungu ziņu cienīgajam kapteiņa kungam, lai pagodina manu nabadzīgo namu ar personīgu apmeklējumu, tad mēs varētu parunāties par to atnesto gleznu.

Rihards pavisam saskaities atbildēja:

Par to gleznu nav ko runāt. Tā nav pārdodama. Es gribu to iznīcināt.

Sīktirgotājs smaidīdams atteica:

Par ko jūs dusmojaties, cienīgais kapteiņa kungs? Dusmoties nav veselīgi. Es tak jums ar varu neņemu to gleznu nost. Tikai tādēļ teicu, lai būtu laime, lai man tiešām būtu laime. Galu galā jūs varat darīt, kā vēlaties. Tādiem kā es ir izdevīgi iemantot pazīšanos. Kas zina, kad tas var nākt par labu. Ja man būtu tas gods lūgt kapteiņa kungu manā dzīvoklī. Glezna ir augšā manā dzīvoklī. Lūdzu, kāpiet augšā! Kas zina, kad var noderēt.

Rihards neiebilda, ja jau jāiet, tad jāiet.

Labs ir! Ejam augšā!

Es tikai aizslēgšu durvis. Esmu viens pats, palīga nav. Lai kāds neienāktu, kamēr būsim augšā. Ejiet vien, kapteiņa kungs. Pa šīm kāpnītēm. Dzīvoju otrajā stāvā. Lūdzu pakavēties tur.

Rihards pieņēma uzaicinājumu un kāpa augšā pa sagrabējušām koka vītņu kāpnēm, kas veda uz otro stāvu, uz Salamona dzīvokli.

Ienācis otrā stāva istabā, Rihards izbrīnā palūkojās apkārt. Viņam likās, ka ienācis kāda kņaza muzejā.

Trīs lielas savā starpā savienotas istabas bija pilnum pilnas ar viskrāšņākajām greznumlietām.

Mākslinieciski darināti skapji ar marmora, Ķīnas perlamutra inkrustācijām, sandalkoka un ziloņkaula atgriezumiem rotāti, bagātīgi zeltīti pagājušo gadsimtu šedevri. Tiem blakām mozaīkas galdi ar dārgakmeņiem rotātām virsām, japāņu, ķīniešu un etrusku vāzes, Sevras un Nan- kinas porcelāns, bronzas šedevri, alabastra un marmora statujas, antīki, svečturi, mākslinieciski sudraba kalumi, bļodas, paplātes, biķeri, kausi, zeltā vizoši, dārgakmeņiem rotāti, krāsainā marmorā veidoti kamīni, pulksteņu kolekcijas un bioloģiski retumi, viss sakārtots pēc vislabākās sistēmas un sanumurēts, kamēr sienas klāja izcilas gleznas ar visu senlaiku mākslinieku vizītkartēm.

Pavisam cits veikals nekā tas tur lejā.

Nu, kā jums patīk te augšā? — pa kāpnēm uzkūņo- jies, jautāja tirgotājs.,— Vai būs vērts mazliet palūkoties apkārt?

Tiesa gan, — Rihards atbildēja, — esmu gluži pārsteigts. Kā jūs tikāt pie tik daudziem mākslas darbiem?

Mjā! Šalamonam ir plaša pazīšanās. Visā Vīnē un pat ārzemēs ir zināms, ko nozīmē Salamona krāmu bodīte. Kam vajag vecu naktsgaldiņu, tas var atrast to šeit. Kam vajag Benvenuto Cellini darinātu sudraba kalumu, arī tas meklēto atradīs šeit. Kam kaut kas pārdodams — iedauzīta krūze vai Mikelandželo darbs, tas labi zina, ka Šalamons pateiks īsto cenu: šis par grasi, tas par tūkstoš zelta gabaliem.

Rihards aizrāvies lūkojās apkārt.

Vecais tirgotājs smaidīdams čukstēja viņam ausī:

Bez tam cienīgie un dižciltīgie kungi zina arī to, ka vecais Šalamons ir mēms kā zivs. Viņš pazīst katras mantiņas saimnieku: šis nācis no tā grāfa, tas no tā prinča, bet to nekad neviens nedabūs zināt. Greznas kabineta iekārtas ceļo no viena saimnieka pie otra. No Salamona neviens neuzzinās, kur tās cēlušās, kāpēc tās tikušas pārdotas, kāds to mūža stāsts. Šalamons zina visu, bet neizpauž nekā. Šalamons pārzina visu cienīgo un dižciltīgo kungu darīšanas, bet nestāsta par tām nevienam.

Šis Salamona kunga paradums ir visai slavējams. Bet kur ir mana glezna? — Rihards steidzināja.

Nu, nu, kas tad nu par steigu? Vai tad es bēgu projām? Vai tad kapteiņa kungs nevēlas mazliet apskatīties? Varbūt varam vienoties par to gleznu?

Nevar, mīļo vecīt, — Rihards atbildēja jau labākā prātā, — šī glezna ir portrets, un, kaut gan es nevēlos vairs atcerēties oriģinālu, taču nevēlos arī par viņu ņirgāties, pārdodot portretu.

Portrets! Portrets! — burkšķēja vecais tirgotājs. — It ka man nebūtu diezgan tādu portretu. Lūdzu, nāciet vien otrā istabā!

Un viņš iestūma Rihardu blakustelpā. Rihards izbrīnījies vēroja istabu, kurā visas sienas bija noklātas portretiem.

Dažāda veida un lieluma attēli, dāmas un kungi, pa lielākajai daļai jauni, eļļas un pasteļa gleznas, akvareļi un tušas zīmējumi, līdz pat kautriem siluetiem karājās cits citam līdzās; attālākā kaktā sakrauta vesela kaudze eļļas gleznu bez ietvariem.

Pasakiet — kā gan pie sīkumtirgotāja var nokļūt tik daudz svešu portretu?

Ļoti vienkārši, cienīgais kapteiņa kungs. Cilvēki kādu laiku mīl viens otru, tad uzreiz izmīl; kādu laiku tur portretu pakārtu pie gultas, tad gaume mainās, kungs un dāma aizmirst viens otru. Jaunie kavalieri, kas gatavojas precēties, nevēlas, ka jaunā sieva mājās atrastu citas portretu un sarīkotu skandālu.

Un tad viņi vecos portretus pārdod?

Šalamons, rokas iepletis, norādīja uz sienām.

Kā jums labpatīk redzēt.

Es neko vis nebrīnos par to, ka dažs pārdod tādu par piemiņu dabūtu portretu, bet gan par to, ka tos kāds pērk. Ko jūs darāt ar šiem portretiem? Ko jūs ar tiem varat pelnīt?

Šalamons, klusu smaidīdams, šūpoja galvu ādas kaf- tāna apkaklē.

Ļoti labs veikals, cienīgais kapteiņa kungs. Kas pārdod apnikušu nīstamu portretu, atdod to par nieka naudu. Tad tik darbs uzzināt, kā portrets tas ir. Uz Porcelāna ielu trīs nāk daudzi: braši kungi un daiļas dāmas. Viņiem patīk pētīt šo dīvaino iestādi. Dažs atrod pats sevi, tas nejautā, par cik Šalamons atdos. Maksā bagātīgi un pievāc gleznu, es nezinu, ko ar to dara pēc tam.

Velnišķīgs veikals, Salamona kungs!

Salamona kungs familiāri uzlika savu trīcošo roku Rihardam uz pleca un, viltīgi acis samiedzis, čukstēja:

Pazīstu arī jūsu portreta oriģinālu. Viņa mēdz te piestaigāt. Ak tu vai, ja viņa ieraudzīs šo gleznu! Par tādiem kostīmiem mēdz sevišķi bagātīgi maksāt.

Bet es to kaunu nepieļaušu, mīļo Šalamon. Lai kā es viņu nicinu, negribu rīkoties tā, lai viņa varētu nicināt mani.

Kapteiņa kungs, jūs esat zelta cilvēks! Jūs droši vien taisāties precēties, ei, ei, vai nav taisnība? Šā vietā ir jau cits portrets? Vai ne?

Tiesa, Salamona kungs, gribu precēties, taču cits portrets uz tās naglas nekarājas.

Es varētu pagādāt arī to. Ak, es zinu visādus paņēmienus. Ko? Nevar? Man ir tāds gleznotājs, kam tikai pasaki: ej šurp vai ej turp, aplūko labi to vai šito, tad nāc mājās un glezno. Un viņš pēc atmiņas uzglezno kā dzīvu, gaidi tik, ka sāks runāt. Nu? Vai nevēlaties? Kāpēc purināt galvu? Vai jūsu līgavu nevar ieraudzīt? Vai viņa stāv tik augstu vai arī tik labi paslēpta? Varbūt klosterī? Jūs tikai purināt galvu? Tas ir noslēpums. To neviens nedrjkst uzzināt. Droši vien kāda nabadzīga meitene? Labi, labi, kapteiņa kungs. Es neizprašņāšu. Nejautāšu nekad nekā. Lai nu paliek. Bet — par cik pārdosiet to … Danajas kundzi?

Rihards nikni nošķindināja zobenu.

Es jau teicu, ka tā nav pārdodama. Lūdzu, dodiet man to atpakaļ!

Nu, nu! Kālab tad tā jāšķindina zobens? Es taču neteicu, ka jums jāatdod par desmit vai divdesmit forin- tiem. Es zinu, ka tādam kungam tas būtu kauns. Rihards Baradlajs! Bet varbūt varētu pret kaut ko iemainīt? Kādu citu skaistu gleznu? Kādu mitoloģisku gleznu? Pie manis ir liela izvēle.

Rihards smējās.

Nē, Šalamon, nekas neiznāks; Danaju nemainīšu pat pret divreiz skaistāku gleznu, kaut arī-tikpat mitoloģisku. Dieva vārds, nedošu!

Nu, nu, nu! Vai tad nu tūdaļ Jāzvēr? Varbūt kaut kas tāds atradīsies? Palūkosim vien. Nu paskatieties! Skatīšanās naudu nemaksā. — Viņš ar varu pievilka Rihardu tuvāk un ņēmās tīt vaļā gleznas, kas bija bez ietvariem saslietas pret sienu.

Pie kādas gleznas Rihards iekliedzās:

Velns parāvis!

•— Aha! — vecais sauca triumfā mirdzošām acīm. — Atradām gan kaut ko tādu, ko vērts pie dienas gaismas apskatīt? — Un viņš izvilka pamanīto gleznu no kaudzes, kaftāna piedurknē noslaucīja no tās putekļus un pacēla to pret logu, lai Rihards varētu aplūkot.

Ka tevi jupis! Tas taču mans portrets!

Aha! Protams. Tas te mētājas jau pusgadu. Redziet nu, Danajas kundze nebija tik delikāta kā jūs, viņa jau

\ pirms pusgada pārdeva šo portretu Porcelāna ielā trīs. Es par to atdevu astoņus sudraba forintus.

Un par cik pārdosiet šo gleznu man?

Jūsējo portretu, vai ne? Es jau sacīju, ka apmaiņā.

Lai notiek!

Kapteiņa kungs, kapteiņa kungs! Jūs nemākat kaulēties. Cits jūs apšmauktu. Jūs taču šai darījumā būtu man piemaksājis.

Pie joda visus darījumus! Dots pret dotu. Aizsūtiet man šo portretu uz mājām un — kā vēlaties — plēsiet no Danajas kundzes kaut vai miljonu.

Plēst? Nē, kapteiņa kungs, to Šalamons nedarīs. Vienmēr tikai pa godam. Katrs pats vislabāk zina, cik viņš ir vērts. Kā jau sevi pats notaksē. Lai es plēstu? Neesmu\ jau nekāds blēdis. Redziet, kapteiņa kungs, cik es esmu taisnīgs, es vēl pateikšu, ka mainām gleznas, bet ietvars?

Kāds ietvars?

Nu re, jūs gleznu atsūtījāt ar visu ietvaru, bet Danajas kundze jūsējo bez ietvara; apzeltītajā ietvarā tūdaļ ielika citu bildi, tātad ietvars vēl nav apmaksāts.

Rihardu jau kaitināja sīktirgotāja cēlsirdība.

Lieciet mani mierā ar to ietvaru, es tak neiešu no jums ņemt piecus forintus piemaksas!

Nu, nu, vai tad te ir vērts dusmoties? Nieka pieci forinti! Es nemaz netiku jums piedāvājis tos nieka piecus forintus, mēs varētu kaut ko apmainīt. Man ir daudz tādu mantu, kas kapteiņa kungam varētu patikt. Apskatieties vien. Skatīšanās naudu nemaksā. Man ir skaisti, grezni ieroči, šķēpi un līkie turku zobeni.

Pateicos! To man jau diezgan, vesels arsenāls.

Bet ja nu jūs šeit atrodat ko tādu, kā jums vēl nav? Un skatīšanās nekā nemaksā. Varbūt iznāk darījums. Labi, labi, es nerunāju par ietvaru. To es ierēķināšu. Ja kapteiņa kungam kas iepatiksies, varēs samaksāt, lai es vismaz dabūju naudu redzēt. Vai sapratāt? Nu, lūk. Redziet, mums tāds ticējums, ka pirmais darījums no paša rīta nav laimīgs, ja no tā nepaliek saujā kāds nieks naudas, kaut arī pavisam maz. Tad visa diena nebūs laimīga. Toties laimīgs pirmais pircējs, jo to mēs nelaižam vajā: pārdodam itin lēti, ko vien viņš kāro, lai tikai dabūtu naudu redzēt.

Rihards sāka ticēt, ka sīktirgotājs viņu neatlaidīs, kamēr viņš papildus divkāršajai maiņai neatstās šeit kaut vai pāris forintu. Viņš neturējās pretim un ļāva sevi iestumt arī trešajā istabā. Trešā istaba, kurā tirgotājs Rihardu ieveda, bija pilnīga pasaules visu veidu ieroču kolekcija.

Atsevišķā ekspozīcijā ēģiptiešu, persiešu un mēdiešu ieroči, līki, mazi zobeni ar siksnām pie rokturiem, kara karogi, atkarpaini zobeni, ģitārveida bruņas, amazoņu ķiveres, etrusku koka tāšu taures. Citā ekspozīcijā sengrieķu ieroči, Tēbu vairogi, abpus griezīgi zobeni — aspis un xyphos36, metāla samnītu kakla rotas, īsi romiešu zobeni, spoži vairogi, spalvām greznoti bruņu krekli, sarmātu zvīņveida bruņas. Kada cita vitrīna apvienoja gailu un teitoņu austos bruņu tērpus, ķēžainas rungas, ragainas bruņu cepures, anglosakšu zobenus, tiem blakus viduslaiku šķēpus ar spalvām galā, čehu adatainās rungas, vācu bruņu lauzējus, sakšu helebardes, līkus kinžalus, abpus griezīgus dunčus, krustakaru bruņojumu, arābu un sara- ceņu zobenus un šķēpus, indiāņu tomahaukus un ungāru frindžijas vienā grupā ar cērtņiem un rievainām vālēm,— kamēr pusi telpas aizņēma dažādu tautu šā gadsimta ieroči, veci zobeni, šautenes, dārgakmeņiem rotāti parādes ieroči un zeltā kalti turku zobeni.

•— Redziet, kāds mazs arsenāls? — Šalamons runāja, apmierināti berzēdams rokas. — Ir vērts apskatīties. O, kad tuvojas valsts svētki, tad Porcelāna ielas krāmu bodītei ir liela piekrišana. Te var dabūt visu. Un pēc svētkiem viss atkal atgriežas atpakaļ.

Rihards jutās savā elementā. Viņš ar speciālista aci pārskatīja vecos zobenus. Pēkšņi viņš pamanīja kādu zobenu ar tumšu asmeni, bez maksts, ar pavisam vienkāršu rokturi. Viņš paņēma to rokā.

Ahā! — vecais ar labpatiku sacīja. — Jūs esat uzgājis īsto. Es jau domāju, ka pazinējs to atradīs. īsts Kri- velli asmens. Man par to jau piedāvāja desmit zelta gabalus, bet es bez piecpadsmit neatdodu, jo tas ir īsts Krivelli, nevis kāds pakaļdarinājums.

Rihards aplūkoja zobenu pie gaismas un sacīja:

Tas nav Krivelli.

Šalamons bija ļoti apvainojies.

Mans kungs! Es nekad nemeloju. Ja es saku, tad ir Krivelli, paraugieties vien.

Un viņš ar trīcošu roku aplieca zobenu Rihardam ap vidukli kā jostu.

Smaile ar rokturi sabučojas.

Labi, — Rihards sacīja, paņēmis zobenu rokā, — tad es izmēģināšu. Vai jums ir kāda veca šautene, kas nenieka nemaksā?

Lūdzu, izvēlieties, — Šalamons sacīja, rādīdams uz veselu kaudzi dažādu vecu šaujamieroču.

Rihards izvēlējās no tiem vissmagāko šauteni un novietoja to horizontāli, ar stobru uz ieroču statīva, ar laidi uz sola.

Lūdzu, tagad paejiet mazliet sāņus!

Tirgotājs nogāja malā un gaidīja, kas notiks.

Rihards nošvīkstināja gaisā zobenu un uzcirta pa šautenes stobru. Stobrs, pušu pāršķelts, nokrita zemē.

Rihards novilka ar pirkstu gar zobena asmeni un rādīja Šalamonam:

Redziet, uz asmens ne skrambas.

Tirgotājs aiz brīnumiem bija bez valodas.

Viņš vispirms pārbaudīja zobenu, tad pārcirsto šauteni, tad ņēmās aptaustīt Riharda rokas.

Augstais dievs! Tas tik bija cirtiens! Man jācērt pa trīs reizes, lai ar nazi apelsīnu dabūtu pušu. Kapteiņa kungs ir zelta cilvēks. Kur nu zelta, dzelzu cilvēks. Tas tik bija cirtiens! Tik resns stobrs ar vienu cirtienu pajuka kā papīra rullītis.

Tas nav Krivelli zobens, — Rihards sacīja, sniegdams zobenu atpakaļ, — tas ir īsts Al-Bohacena Damaskas tērauds, tas ir vērts simts zelta gabalu.

Dievs pasarg, — tirgotājs vēcinājās abām rokām. — Es jau teicu, ka maksā piecpadsmit zelta gabalu. Ne mazāk, ne vairāk. Man tas maksā tik. Un, ja kapteiņa kungs pret to grib dot pretim to gleznu ar visu ietvaru un vienu zelta gabalu piedevām, tad lai ņem. Es ar tādu zobenu vienā mājā negulēšu.

Rihards pasmaidīja.

Bet tā glezna jau tika apmainīta pret manu portretu.

Tagad gan es jūsu portretu vairs nepārdodu ne par kādu zeltu, ne par kādu naudu, tas paliks man pašam. Pirmoreiz mūžā redzu tādu kavalieri, kas man pasaka: Salamon, tā prece, ko tu man piedāvā, nemaksā vis piecpadsmit, bet simt zelta gabalu, tas nav Krivelli, bet Al-Bo- hacens. Otra tāda portreta nav visā pasaulē. Tas ir retums! Tas ir ūnikums! Tas ir incunabula37] Tam nav ne kopijas, ne Varietāt38. To es no savām rokām ārā nelaidīšu, portrets paliks te, ņemiet zobenu, maksājiet vienu zelta gabalu — un būsim kvitā.

Rihards likās apdomājoties. Šalamons saprata viņa rūpes.

Nebaidieties, kapteiņa kungs, ka pie manis to portretu kāds ieraudzīs, es to novietošu savā guļamistabā, savā atraitņa guļamistabā, kur neviens neiet. Jūs taču to atstāsiet, vai ne?

Rihards smiedamies ielika savu roku lūdzēja plaukstā.

Tirgotājs saņemto naudu piespieda pie lūpām, tad ielaida dziļi kabatā.

Atļaujiet man zobenu ietīt papīrā, mans kalpotājs to aiznesīs kapteiņa kungam. Kā es priecājos, ka man bija tas gods. Varbūt nebūs pēdējo reizi. Ja cienīgais kungs precēsies, tikai pavēliet man, sagādāšu visu skaisto un vērtīgo, par ko daiļām acīm priecāties.

Pateicos, man tas nebūs vajadzīgs, tā, kuru es ņemšu par sievu, nevēlēsies lepnas mēbeles.

Jūs gribat oemt nabaga meiteni? Nu sakiet, vai tas tiesa!

Rihards vairs nevēlējās ielaisties nekādās runās.

Nu tad ardievu!

Labi, labi, kapteiņa kungs. Ardievu! Nejautāšu vairāk nekā. Vecais Šalamons zina daudz ko tādu, par ko nevienam nav ne jausmas, bet nesaka to nevienam, jūs, kapteiņa kungs, esat zelta cilvēks, jūs esat dzelzs cilvēks. Pareizāk sakot, jūs esat īsts Damaskas tērauda cilvēks! Jūs taču zināt, kā rodas Damaskas tērauds. Sakaļ kopā tēraudu ar zeltu. Tā rodas Damaskas tērauds. Palieciet tāds, kāds esat. Es nejaukšos jūsu darīšanās, kapteiņa kungs, bet neaizmirstiet veco sīktirgotāju Porcelānā ielā trīs. Es jums teikšu, ka būt godīgam cilvēkam ir ļoti laba Geschāft\ Paturiet to prātā! Reiz mūžā jūs vēl redzēsiet Porcelāna ielas tirgotāju, vai nu gribēsiet vai ne. Tad jūs sapratīsiet to, ko es tagad saku: būt godīgam ir ļoti labs veikals. Lai dievs jums palīdz!

Rihards pacentās izmukt no runīgā vecā kunga, palaida tirgotāja puiku ar zobenu vienu pašu uz savu dzīvokli, pats viņš nevēlējās atgriezties mājās.

Viņš baidījās no Pāla kunga.

Baidījās, ka Pāla kungs viņu saņems ar vārdiem: «Nu, vai es neteicu?»

Sievietes atriebība

— Jā, manu sirsniņ Aranka, veltīgi gan jūs gaidāt mājās savu tētiņu, cienīgo mācītāja kungu; viņš vairs neatgriezīsies. Mans viriņš dabūja vēstuli no Peštas, ziniet, viņam, kā jau notāram, tur ir daudz paziņu — gan Peštā, gan visā pasaulē. Tur rakstīts, ka cienīgtētiņam ejot pavisam slikti; konsistorija viņam vairs nejaušot kāpt kancelē, lēmums Vīnē vis apstiprināts. Tiesāšot vismaz uz desmit gadiem un iesēdināšot Kufšteinā. Tā gan, mījo sirsniņ. Tak neraudiet tik briesmīgi. Dieviņš ir labs, viņš gādā par visiem grūtdieņiem. Lai dieviņš jūs svētī, Aranka, mījo sirsniņ!

Ar tādiem vārdiem notāra Mihāja Salmāša sieva teica labrītu mācītāja meitai, kas bieži vien palūkojās pa mazās mācītājmājas durvīm uz to pusi, kur pirms pāris nedēļām bija aizgājis viņas tēvs. Meita veltīgi gaidīja viņu atpakaļ.

Noklausījusies šādu maigu paskaidrojumu, meitene gāja iekšā un vairs neparādījās ārdurvīs.

Viņa apsēdas pie sava galda, pie iesākta šuvekļa un turpināja darbu, līdz pamanīja, ka audekls un adata izkrituši no rokām un viņa atkal iegrimusi klusos sapņos, un ceļinieka dvēsele ved viņas garu līdz bez ceļa, bez takas pa tuksnešainām stepēm un vēl tuksnešainākām svešām pilsētām; viņa^gāja, meklējot starp miljoniem svešu seju vienu vienīgo, un centas saklausīt pazīstamus soļus, pazīstamas skaņas.

Un atkal viņu modina no stinguma ratu rīboņa.

Brīnišķa seja, iegarena kā traģēdijas mūzai, ar lielām, apgarotām acīm, klasiskiem sejas vaibstiem, smalku muti, kuplie kastaņbrūnie mati uzsprausti puritāniski vienkārši, un šī vienkāršība vēl vairāk izceļ klasiski skaistās sejas dižciltīgo izteiksmi.

Garās skropstas uz brītiņu paveras plaši jo plaši, meitene notrīc, kad ratu rīboņa atskan tuvumā; tad viņa ap-

valdās, jo nebrauc jau tas, ko viņa gaida, meitene nopūšas un turpina darbu.

, Taču ratu rīboņa apklust tieši pret mācītāj māju.

Pajūgs ir apstājies pie durvīm.

Meitene pielec kājāš un priecīgi steidzas pretim. Varbūt tas ir tēvs?

Durvīs stāv Baradlaja atraitne.

Baradlajne tērpusies melnā samtā, ar melnu izšūtu apkaklīti un aprocēm, sēru lakatu uz galvas; tik daudz sēru apņemta, viņas marmora bālā seja izskatās vēl baltāka.

Aranka palocījās, kundze pacēla roku, meitene pieliecās un godbijīgi to noskūpstīja.

Labrīt, mans bērns, — kundze sacīja žēlīgi, bet visai vēsi. — Esmu ieradusies pie tevis apspriesties par dažiem jautājumiem, kas mums abām nokārtojami.

Aranka veda kundzi pie kušetes; Baradlajne pamāja, lai meitene sēžoties iepretim.

Vispirms, mans bērns, man tev jāsaka, ka diemžēl par mana vīra bērēs teikto runu tavam tēvam ir daudz nepatikšanu. Kaut jel nebūtu tā gadījies. Taču tagad tur vairs nekas nav darāms. Viņš droši vien zaudēs darbu, bet tā vēl tā mazākā bēda.

(«Tātad vfyia ir sacījusi patiesību!» meitene klusām nopūtās.) i . :

Ir apdraudēta arī viņa brīvība, — kundze turpināja. — Varbūt viņu paturēs ilgāku laiku ieslodzījumā un tu viņu nedabūsi redzēt.

Kundze ar izbrīnu skatījās, ka viņas vārdi meitenes sejā neizraisa ne mazākās pārmaiņas.

Tu paliksi viena.

Meitene, ne vārda neteikdama, pamāja ar galvu.

Ko tu viena iesāksi?

Esmu gatava uz visu, — meitene mierīgi atbildēja.

•— Es vēlu tev labu, mans bērns, un gribu darīt tevis

dēļ visu. Manas ģimenes sēras nesa tev šo triecienu, es vēlētos to vismaz atvieglot. Saki man vaļsirdīgi, kurp gribi doties, ko domā iesākt. Es tev palīdzēšu cik spēdama.

Es vēlētos palikt šeit, kundze, — meitene atbildēja, pašapzinīgi pacēlusi galvu un raudzīdamās pilskundzei acīs.

9?

Šeit tu, bērniņ, nevari palikt, jo mācītājmājā ielaidīs citu.

4 — M. Jckajl

Manam tēvam ciematā pieder mazs namiņš, es pāriešu turp.

Un no kā tu pārtiksi?

Strādāšu un pelnīšu naudu.

Tu nopelnīsi ļoti maz.

Iztikšu ar mazumiņu.

■— Bet, ja nu tavu tēvu patur kada sveša pasēta, vai tu nevēlētos dzīvot tuvāk pie viņa? Tu vari paļauties uz mani. Es varu nodrošināt tev iztiku.

Pateicos, kundze, ja man jāpaliek vienai, tad labāk d/.ivošu šeit; ja mēs ar tēvu esam šķirti, tad vienalga, vai mūs šķir trīs collu bieza siena vai trīsdesmit jūdzes.

Seit tu sevi apraksi, varbūt citur tevi gaida jauna dzīve. Es vēlētos atbrīvoties no apziņas, ka mana nelaime bijusi par iemeslu tavējai. Došu tev tādu īpašumu, ar kādu varēsi kļūt laimīga. Ja dalījies ar mani sūrajā liktenī, es dalīšos ar tevi savā mantā. Vari man ticēt.

Meitene klusēdama purināja galvu.

Padomā par to, ka nestundā draugi pazūd, ikviens vairās nelaimes un cenšas palikt no tās tālāk. Tu vēl esi jauna un skaista, taču melanholija drīz dara vecu. Šeit tu sevi apraksi. Šeit ciemā, kur cilvēki ir tik tuvu pazīstami, mēdz ienīst to, kuru neviens nemīl. Par to, ka viens cieš, citi smejas. Viņi priecājas, ja redz pazemotu kādu, ko ir apskauduši. Jo ļaunāk tam, kas skaists un labs. Tādu neglītie un Jaunie tur par savu ienaidnieku. Jaunajā pasaulē tu satiksi citus cilvēkus. Šeit tevi sāpina katra lietiņa, aizvaino katrs nelaipns skatiens. Svešos ļaudīs tu radīsi tādu sabiedrību, kādu pati vēlēsies. Es atpirkšu tava tēva māju, vīnogulājus, dārzu, aramzemi par tādu cenu kā veselu muižu. Es būšu tev aizstāvis un palīgs visu mūžu. Pavēršu ceļu līdz visaugstākajām durvīm, pa kurām tev jāiekļūst, lai izcīnītu briVību savam tēvam. Centīšos atlīdzināt par visām ciešanām, kas mūsu dēļ skārušas jūsu ģimeni. Un priecāšos, ja redzēšu tevi laimīgu.

Tagad meitene piecēlās kājās.

Pateicos, kundze, par jūsu piedāvājumu. Tomēr es palikšu tepat. Lai arī man vajadzētu līgt pie saimnieka par kalponi un tā nopelnīt dienišķo maizi, tomēr es paliktu, es neietu projām. Jūs, kundze, zināt, kas šis par gredzenu, — meitene turpināja, rādīdama pilskundzei mazu gredzentiņu kreisās rokas pirkstā. — Tas mani nesaraujami saista šeit. Tas, kurš man to uzvilka pirkstā, sacīja:

«Tagad es dodos pasaulē, klaiņošu, ceļošu, jo mani izraida. Lai kur mani liktenis aiznesīs, es griezīšos ap šo punktu kā planēta ap sauli. Paliec šeit, es atgriezīšos pie tevis. Kaut arī tev solītu visu pasauli, lai tu ietu projām, paliec šeit, es atgriezīšos. Kaut pati dievmāte tev liktu pamest šo vietu, paliec te, es nākšu atpakaļ.» Tāpēc jūs, kundze, varat ticēt, ka es palikšu tepat, jums nav tik daudz mantas, visas pasaules kungiem nav tik daudz varas, lai mani piespiestu aiziet no šejienes. Es mocīšos, cietīšu badu un trūkumul Būšu nabadzīgāka par dāvanu lūdzēju meiteni, bet nepametīšu šo vietu. Varbūt es šeit kļūšu veca vai zaudēšu prātu, taču es palikšu te.

Tagad arī pilskundze bija piecēlusies kājās. Viņa saņēma meiteni aiz tās rokas, uz kuras bija gredzens.

Tātad tu mīli manu dēlu? Vai ticēsi, ka arī es viņu mīlu? Vienai no mums būs jāatsakās otrai par labu. Kura atteiksimies no viņa?

Aranka izmisumā centās izraut roku, bet Baradlajne turēja to cieši un nelaida vaļā.

Ak, kundze, ko jūs man jautājat? Atteiksies tā, kura pirmā mirs. Vai jūs vēlaties, lai daru sev galu?

Baradlajn0 atlaida meitenes roku.

Viņa paraudzījās uz Aranku ar labvēlīgu, uzmundrinošu, rāmu smaidu.

Nē. Es vēlos, lai viņš pieder mums abām. Lai viņš pieder tev. Un lai tu esi mana. Lai man būtu dēls un meita. Nāc man līdzi uz māju; paliec tur, kamēr atgriezīsies mans dēls, tad mīliet viens otru; man atstāsiet tikai tik, cik paliks pāri no jūsu mīlestības.

Meitene nespēja ticēt pilskundz.es vārdiem.

Ak, kundze, jūs runājat tik skaisti kā sapnī! Tāds sabradāts tārpiņš kā es nemaz nedrīkst ticēt, ka no putekļiem var tikt tieši debesīs.

Tiesa, — kundze nopūtās, — mana seja ir drūma, mana valoda dzedra. Kā gan tu varētu ticēt, ka gribu darīt tevi laimīgu. Kurš gan spētu ticēt, ka tāds staigājošs marmora tēls kā es var pret kādu kaut ko just. Tomēr es tevi uzvarēšu, tev būs jāatzīst, ka esmu uzvarējusi. Sēdies man blakām.

Pilskundze apsēdināja meiteni sev līdzās uz kušetes un izvilka no azotes vēstuli.

4«

Redzi! Nupat saņēmu no Krievijas vēstuli no dēla, kuru aicināju mājās no Pēterburgas. Sī vēstule rakstīta

99

ceļā. Man pietika spēka neplēst vaļā, bet atnest tev, lai tu atplēs un izlasi man priekšā. Vai saproti, ko es patlaban tev atdodu?

Meitene nolieca galvu un pieskārās ar lūpām pie kundzes rokas.

Ņem taču vēstuli un izlasi man to! Tu pazīsi viņa rokrakstu!

Kundze parādīja Arankai aizzīmogotas vēstules adresi.

Aranka paņēma vēstuli rokā, un pēkšņi no viņas sejas nozuda pateicīgais smaids. Klusām purinādama galvu, viņa pavērsa pret Baradlajni savas lielās izbrīna pilnās acis.

Nu?

Tas nav viņa rokraksts, — meitene čukstēja.

Kā nu nav! Parādi! Es taču pazīstu sava dēla rokrakstu. Šis B ir pilnīgi viņa, tikai spēcīgi uzspiests, izpaužas vīrišķīgs raksturs; tas ir viss …

Veikls atdarinājums … — meitene'čukstēja.

•— Izlasi taču adresi: «A ma tres adorable mere.»39 Tā man var rakstīt vienīgi mans dēls. Pasta zīmogs «Orša», Krievijas vidiene. Vai franciski saproti?

Jā.

Kas tevi mācīja?

Pati iemācījos.

Tad plēs vaļā vēstuli un pārliecināsies pati. Tas taču ir viņa zīmogs, vai ne?

Vai jūs to atļausiet, cienītā kundze? — meitene čukstēja un trīcošām rokām ar mazām šķērītēm atgrieza aploksni tā, lai zīmogs paliktu neskarts, tad atlocīja vēstuli.

Viņas seju no jauna apspīdēja prieka stariņš.

Patiesi viņa rokraksts! «Mīļā māmiņ!»

Nu, ko es teicu?

Taču meitenes seja tūdaļ sadrūma; tā mainījās kā pavasara ainava, 4cad ziemelis dzenā pāri saplūkātus mākoņus.

Kas tad nu?

Viņa rakstīti ir vienīgi šie divi vārdi; pārējo rakstījusi sveša roka un franciski.

Sveša roka? Lūdzu, lasi ātrāk!

Vēstule meitenes rokās drebēja.

Kundze! Kaut jel Jūs man piedotu blēdīšanos uz aploksnes. Lai Jūs nesatrauktu, es atdarināju 'drauga rokrakstu, par to mani aizsūtītu uz galerām, ja Jūs mani nodotu. Mans draugs Edens pats vēlējās rakstīt Jums šo vēstu]i, taču pēc pirmajiem diviem vārdiem viņam izkrita spalva no rokas. Viņš zaudēja samaņu.

Nebaidieties: Edens gan bija lielās briesmās, bet nu viss ir garām. Divu nedēļu laikā viņš būs tiktāl atkopies, ka varēs turpināt ceļu.

Viņš bijis briesmās? — kundze iejaucās. — Lūdzu, lasi!

Kaut gan viņa pati bija šausmu pārņemta, tomēr redzēja, cik satraukta ir meitene.

Arankai bija jāsaņem visi spēki.

Rakstīšu atklāti >v/su, kā bija. Kad Edens saņēma vēstuli, kurā Jūs viņu aicināt uz mājām, viņš tūdaļ pameta visu: cara galmu, karjeru un izpriecas; veltīgi lūdzos viņu palikt; viņš atbildēja: «Māte mani sauc, man jābrauc.»

Pie šim rindiņām meitene pacēla acis un uzlūkoja pils- kundzi ar pateicību un pielūgsmi.

Kad sapratu, ka nespēšu viņu aizturēt, apņēmos braukt līdzi, pavadīt līdz robežai. Kaut labāk nebūtu tā darījis! Tad viņu no Smoļenskas nelaistu tālāk, viņš nebūtu iekļuvis sniegputenī, mūs nebūtu vajājuši vilki, nevajadzētu bēgt pa Dņepras ledu ar slidām veselas divas stundas.

Man jāsaka Jums, kundze, ka Edens ir brašs zēns; kad skrējienā man notrūka no kājas slida un es kļuvu neaizsargāts, viņš pagriezās pret mūsu vajātājiem un atgaiņāja tos ar pistoli un zobenu, četrus nogalināja,- vienīgi viņam varu pateikties, ka esmu palicis dzīvs.

Šo uzslavu klausoties, mātei aiz lepnuma pietvīka seja. Tomēr pilskundze redzēja, ka meitene, jo tālāk lasa, jo vairāk nobāl; viņas lūpas kļūst zilganas, un viņa spēj lasīt tikai ar lielām pūlēm. Ak, meiteņu mīlestība ir citāda. Tie paši varoņdarbi, par kuriem spari iešu mātes priecājās, viņas grūž izmisumā.

Tad mēs atkal bēgām, un tas ncbl/a nekāds joks. Apmēram divi simti vilku bija mums u/. pēdām.

Augstā debess! — māte satraukta iekliedzās. Tagad arī viņa nespēja palikt mierīga.

Meitene aši lasīja tālāk, kaut gan viņai jau žilba acis un aizrāvās balss.

Mēs jau bijām tuvu glābiņam, tikām līdz zaldātu nometnei, kad nonācām tādā vieta, kur iepriekš bijis zvejnieku āliņģis, nepamanījām, ka tas tikko aizsalis, un abi pakjuvām zem ledus.

Žēlīgais dievs! — Baradlajne izmisumā iekliedzās.

Meitene nesacīja nekā, tikai viņas galva atslīga atpakaļ, acis aizvērās, un seja kļuva balta kā krīts. Vēstuli viņa bija krampjaini sažņaugusi rokā. Viss viņas augums drebēja kā drudzī. Viņas lūpas bija sāpju aizzīmogotas.

Pilskundze apkampa ģībstošo meiteni un glāstija viņas seju un pieri.

Atjēdzies! Izrādās, ka tu esi vājāka nekā es. Bet es taču esmu māte. Arī es jūtu to pašu, ko tu.

Meitenei sāka plūst asaras. Bija izkusis stinguma ledus. Pilskundze pieglauda viņu pie krūtīm un ņēmās mierināt:

Neraudi! Tagad es lasišu vēstuli. Skaties, ka es neraudu. Es esmu ilgi mācījusies neraudāt, ja sāp, un esmu to labi iemācījusies. Lasīsim, kaš tur vēl rakstīts. Nāc skaties tu arī!

Apkampusi meiteni, viņa turēja vēstuli tā, lai varētu lasīt abas.

Lasām tālāk!

Mani pasargāja mātes dotais amulets, īsts amulets — pasargā no slīkšanas, meža zvēriem, sērgām, lodes un jaunas acs. Kad devāmies ceļā, es to piedāvāju draugam, bet viņš neņēma. Atteica, ka viņu vadot zvaigznes —-, mīlošu sieviešu acis. Kad zvejnieki izvilka mūs krastā, es neatkāpos no drauga, kamēr nebiju pavaicājis: vai tavas zvaigznes vēl mirdz? — Viņš smaidīdams atbildēja: «Visas četras.» (Šai brīdi ikviena no dāmām juta otrā it kā elektriskās strāvas triecienu: dzirkstele reizē skāra abu nervus.) Pēc tam Edenam sākās neliels drudzis, kas tagad jau laimīgi garām. Neatkāpjos no viņa ne dienu, ne nakti. Lai Edena zvaigznes droši mirdz pār viņa gultu . .. Šodien viņš par visu varu gribēja rakstīt vēstuli, bet tas viņam neizdevās. Man vajadzēja turpināt. Tomēr neuztraucieties, cienītā kundze, yairs nekādas briesmas nedraud, pēc divām nedēļām turpināsim ceļu. Pagaidām lūgšu Edena zvaigznes daudz neraudāt viņa dēļ, jo zvaigžņu izlietās asaras šeit Krievijā pārvēršas par sniegu, un tā mums ceļā ir pietiekami.

Kamiroli Leonin.

Divi zvaigžņu pāri saskatījās. Un skropstās vairs nebija asaru; zvaigznes staroja.

Baradlajne pieglauda sev klāt Arankas galvu un, noskūpstījusi viņu uz pieres, maigi čukstēja:

Manu meitiņ!

Meitene sabruka zemē, apkampa Baradlajnes ceļus un paslēpa kvēlojošo seju viņai klēpī, bet neteica nekā, nekā.

Tādām acīm, kas prot lasīt siržu rakstus, šī klusēšana nozīmētu biezu noslēpumiem pilnu grāmatu.

Pilskundzes roka glauda meitenes galvu.

Pēc kādas stundas, par lielu izbrinu visiem ciēminie- kiem, mācītāja meita Baradlaju karietē blakus pilskundzei pameta savu vienkāršo mājokli. Abas dāmas jautri sarunājās; viņām bi ja diezgan par ko runāt.

Kad šo interesanto skatu pamanīja notāra kundze, viņa aši iegāza saviem .aušīgajiem pusaugu zēniem pa pļaukai; vienam: «Skrej pakaļ karietei, kurp viņas brauc?» — otram: «Aizjoz uz mācītājmāju — kas tur atgadījies?» Drīz- vien abi bija atpakaļ, pirmais ziņoja, ka pajūgs esot iegriezies pils pagalmā, izkāpusi no karietes pilskundze, apkampusi jaunkundzi un nenoņēmusi savu roku no viņas pleca, kamēr abas uzgājušas pa kāpnēm; otrais jūsmīgi stāstīja, ka mācītāja kalpone un baznīckalps teikuši, ka māja uzticēta viņiem, jo jaunkundze tagad dzīvošot pilī un nekad vairs neatgriezīšoties.

Mihājne Salmāša izlaida no rokām grozu ar perētāj- vistu un sasita rokas.

. — Ja nelaiķa kungs būtu to redzējis!

Pasvītrotās rindiņas

No tas dienas Mihajne Salmāša katru mīļu dieniņu jau agfri no rīta iegriezās pilī, lai izsekotu pēdējiem notikumiem.

Vecais pils pārvaldnieks bija viņai labs paziņa un mēdza izstāstīt visu, kas vien pili notika.

Taču patiesība bija tāda, ka Mārtons Bako*kungs neatstāja. bez atbildes nevienu Salmāša kundzes jautājumu, vienīgi pieturējās pie zināma principa — viņa atbildes arvien bija diametrāli pretējas patiesībai. Šīs milzīgās novirzes no vēsturiskiem faktiem Martons Bako kungs mēdza ziņot Salmāša kundzei ar tādu dzejisku tiešumu un tādu kvēkeru sludinātāja sejas izteiksmi, ka šaubīties par dzirdēto bija pilnīgi neiespējami.

— Kā klājas mīļajai Arankas jaunkundzei? — notāra kundze jautāja.

Nezinu, šonakt viņu aizveda uz Vīni, — atteica Mārtons Bako kungs.

Uz Vīni? Kalab uz Vīni?

Tur kāds liels vīrs viņu precēšot.

Liels vīrs? Kāds liels vīrs?

Aģents, sekretārs vai referents.

Ak tu tētīt! Vai tas kungs ir jauns?

Kādus sešdesmit sešus gadus vecs.

Tas jau labi pavecs. Kāpēc tad nabadzīti atdod pie tāda veča?

Tas palīdzēšot viņas tēvam tikt brīvībā.

Ak tad vecais cienīgtēvs ir gan notiesāts?

Uzgalerām!

Uz galerām! Kas viņam tur jādara?

Jāiet pa krastu un jāvelk aiz virves, kad galeras dzen no Eiropas uz Ameriku.

Tas gan ir smags sods.

Protams, smags sods.

Mārtons Bako to visu stāstīja ar tik nopietnu seju, ka Salmāšne būtu vai zvērējusi: ikviens vārds ir svēta patiesība.

Kādu rītu Salmāšne godīgajam kastelānam uzdeva tādu jautājumu:

Jūs gaidāt viesus, vai ne?

Tiesa gan. Kā jūs to nojautāt, Salmāša kundze?

Es katru rītu palūkojos uz pils pusi un šodien pamanīju, ka kūp arī visi labās puses dūmeņi; tātad kurina tukšās istabas, tātad kādu gaida, interesanti, ko gan?

Bako kungs vaļsirdīgi izstāstīja.

Šodien ieradīsies cienīgais kungs.

Kurš no jaunajiem kungiem? Viņu ir trīs. Kurš brauc mājās?

Tas, kurš gvardē.

Tas? Vai tad viņam brīv pamest karali?

Uz to laiciņu viņš pieņēmis citu vietā.

Ak tad gvardes virsnieks būs mājās? Kā tad viņš ieradīsies?

Dabiski, ka jāšus uz zirga.

■— Ak uz zirga? Kāds viņam būs zirgs?

Viņam ir pilnīgi balts zirgs. • —Kā viņš būs apģērbies?

Sarkanā mundierī ar zelta tresēm, galvā caunu cepure ar gārņa spalvu, pār plecu leoparda āda.

Leoparda āda? Ak jē! Es vēl nekad neesmu redzējusi leopardu.

Bako kungs ļāva Salmāšnei ar šo vēsti apskriet visu ciemu.

Tanī dienā patiesi pilī kādu gaidīja.

Bija pienākusi vēstule no Edena, nu jau ar paša roku rakstīta, Lembergā40 zīmogota, tanī viņš ziņoja mātei savas ierašanās dienu.

Pēcpusdienā Baradlajnes kundze lika sajūgt zirgus izbraucamā karietē un pati steidzās dēlam pretim uz pēdējo staciju.

Viņa brauca vieņa, neņēma līdzi neviena pavadoņa.

Dēlu viņa sagaidīja pie Suņogošas stacijas. Edens ieradās precīzi, kā solījis, pievakarē.

Tikšanās bija maiga un jūtu pārpilna.

Kā tu mani nobiedēji ar savu nelaimes gadījumu! — Māte apkampa dēlu.

Tas nu ir garām. Tomēr esam kopā, — jauneklis atbildēja, skūpstīdams māti.

Tad viņš, vairs nekavēdamies, pārsēdās mātes karietē un viņi kopā turpināja ceļu uz Nemešdombu.

Ciemu viņi sasniedza vēl ar gaismu.

Aiz ciema dārziem atradās paaugsts pakalns, no kura virsotnes varēja pārskatīt visu Alfeldas līdzenumu, kalna pakāje bija apstādīta ar eglēm, kuru tumšās skujas iekļāva pelēku marmora celtni eģiptiešu stilā; patlaban tās sienas zeltīja saulriets.

Šeit Edens apturēja pajūgu.

Izkāpsim, māmiņ!

Baradlajne saprata dēlu. Abi izkāpa.

Edens pasniedza mātei roku un klusēdams vadīja viņu uz egļu kalna pusi. Kalna pakājē mazliet iesāņus no marmora celtnes bija maziņa dzīvojama mājiņa. Tas bija kapličas sarga dzīvoklis. Edens izsauca viņu ārā.

Kapličas sargs iznāca ar atslēgu saišķi rokā, atslēdza divējas dzelzs durvis, no kurām vienas bija masīvas, otras stieņu kaluma, aizdedza lampu un vadīja apmeklētājus lejup pa kāpnēm.

Pazemes krēslā viņi nonāca pie pēdējās nišas; uz piemiņas plāksnes vizēja zem dzimtas ģerboņa sarindoti nesen apbedītā lielā vīra zeltā grieztie ordeņi. Te atdusējās cilvēks, kam akmens sirds un balzamēšanas brīnumi pat pēc nāves neļāva pārvērsties pīšļos.

Kamēr māte un dēls, rokās saķērušies, stāvēja kapa velves priekšā, abi juta, ka ikviens dēla asiņu piliens riņķo ari caur mātes sirdi. Abi runājās ar aizgājušu garu, un abi stāstija vienu un to pašu. Tad viņi apkampās un atgriezās dzīvo pasaulē.

Pili Edens redzēja vecās sejas. Agrākie kalpotāji, vecie pārvaldnieki, agrākā pazemīgā klanīšanās, tagad vēl mazliet zemāka. Tagad viņš bija ģimenes galva.

Mātes sejā viņš nemanīja nekādu izmaiņu. Kopš pēdējās tikšanās tā nebija kļuvusi vēsāka un drūmāka. Sls sēras bija senas, vienīgi sēru tērps jauns.

Baradlajne ari tagad runāja ar dēlu tikpat vēsi un nosvērti, it kā ari pašlaik cauri sienām klausītos kāds nepielūdzamais, kas tiesā katru vārdu un nosoda katras jūtas.

Kad Edens bija pārģērbies, māte veda viņu uz tēva dzīvojamām telpām.

Turpmāk šīs istabas būs tavā rīcībā. Tev "būs jāpieņem cilvēki, kas nāks vizītēs. Tu zini, ka mūsu nams ir daudzu cilvēku pulcēšanās vieta, uzzinājuši par tavu pār- rašanos, viņi mūs apmeklēs. Tagad tu būsi šeit saimnieks.

Kā tu vēlies, māmiņ.

Mūsu īpašumu pārvaldīšanai vajadzīgs vīrietis. Mūsu saimniecība ir plaša un sazarota; tev tā jāsaved kārtībā.

Centīšos iemācīties saimniekot.

Kā vecākais un pilngadīgais dēls tu būsi brāļu aizbildnis. Šai ziņā tev jāprot atrast pareizo samēru starp mīlestību un saprātu. Tavi brāļi nav līdzīgi viens otram pēc rakstura, un neviens no viņiem nav līdzīgs tev; vajadzēs iepazīt katru atsevišķi.

Iepazīšu viņus uzmanīgi un ar mīlestību.

Mūsu nams ir slavens visā komitātā. Tev jāizlemj, kādu posteni sev izvēlēsies, kādus ļaudis pulcēsi ap sevi, kādiem būsi vadonis.

Lūgšu tavu padomu, māt.

Tu esi jauns, tevi meklēs visi, tavas krūtis pārbaudīs no visām pusēm. No tevis atkarīgs, ko tu teiksi, ko neteiksi. Vai klusēsi ilgi vai vienmēr? Vai uz pirmo jauta- jumu izteiksi, ko jūti? Vai iesi pats vai sekosi citam?

Ar laiku iemācīšos, māt.

Laiks paiet ātri. Pēc dažām dienām mūsu mājās sanāks daudz ļaužu. Tā to noteica tavs tēvs. Ne tu zini, ne es, kālab viņi ieradīsies.

Tu, māt, to droši vien zini.

Kāpēc tu domā, ka es to zinu?

Jaušu no tavas vēstules, kad tu mani tik steidzīgi aicināji mājup. "

Vai tev bija grūti atgriezties?

Taisījos ceļā tanī pašā stundā, kad saņēmu tavu vēstuli.

Un tu neiedomājies, ka tiec aicināts kā Baradlaja vecākais dēls, lai ieņemtu mantojamo virsišpāna krēslu?

Cik man zināms, šo krēslu patlaban ieņem administrators.

Viņu tur iesēdināja tāpēc, ka bijušais virsišpāns bija slims un nevarēja uzņemties vadību. Tu esi vesels, un tev tikai vajag gribēt, lai tevi apstiprinātu šai postenī.

Edens ieskatījās dziji mātei acīs.

Māt, tu nesauci mani mājās tādēj.

Tu esi pareizi sapratis. Man bija ari,cits iemesls. Tātad zini, ka savā pēdējā novēlējumā tēvs man uzdeva sešas nedēļas pēc viņa nāves sniegt roku administratoram; pēc pāris dienām mūsu ģimenes paziņas pulcēsies uz derībām.

Es pakļaujos sava tēva gribai, — Edens sacīja, dziļi noliekdams galvu.

Tavs tēvs gribēja, lai mūsu namam rastos jauns balsts, kas spētu nest to nastu, ko savā laikā nesa viņš. Tu zini, ka šī nasta ir valsts rūpes.

Zinu, māmiņ, tā ir smaga nasta.

Vai tu vēlies, lai mani pleci salūst zem tās, lai es uzņemos šo nastu?

Ja tāda ir bijusi mūsu tēva pēdējā griba un ja arī tu tā vēlies …

Tātad tas, ko es vēlos, tov ir likums?

Māt, tu zini, ka tavs vārds man ir likums un svētie raksti.

Labi! Tad es pateikšu tev, ko es gribu. Baradlaju namam vajadzīgs kungs un kundze! Kungs, kas prot vadīt un pavēlēt, kundze, kas prot apburt.

Taisnība, — Edens sacīja, noliekdamies mātes priekšā.

Tu būsi kungs Baradlaju namā.

Edens aiz pārsteiguma sarāvās.

Tu būsi kungs un tava sieva mājas kundze.

Edens skumji nopūtās.

Māt! Tu zini, ka tas nav iespējams.

Tu negribi precēties?

Nekad.

Neizrunā šo -'ārdu! Tev ir divdesmit četri gadi. Kas zina, cik ilgi dzīvi . Un visu laiku dzirdēsi aukstas sirds tukšumā atbalsi: «Nekad!»

Tu zini, kāpēc. Esmu iemācījies ciest klusēdams, tas man mantojums no tēva un mātes. Neesmu žēlojies. Es klusēju. Tu zini, ko nozīmē klusēt. Klusēt desmitiem gadu. Man ir iemesls nevienu nemīlēt. Vienīgi tavu labo mātes sirdi. Cietīsim tālāk, māt. Gan jau sagaidīsim vecumu abi. Atraitne un vientuļnieks dēls.

Baradlajne sāka smieties par šo sērīgo runu.

Tu, Eden, esi tāds kā klauns. Neesi kļuvis par klusētāju. Pasaulē tik daudz skaistu seju un mīlamu siržu. Gan tu arī atradīsi savējo,

% — Tu zini, ka ne.

Un ja es jau esmu tev vienu izraudzījusi?

Veltīgi, māt.

Nesaki vis tā, — atraitne sacīja, maigi pieglauzdamās dēlam, — kā tu vari lemt, nemaz neredzējis? Gribi būt tiesnesis, bet uzklausīt nevēlies.

Esmu apsūdzētais, kas jau iepriekš visu noliedz.

Tā, kuru esmu tev izraudzījusi, ir tik skaista, tik laba, tik ļoti tevi mīl.

Kaut arī būtu skaista kā feja, laba kā eņģelis, kaut ari viņa mīlestībā pārspētu tevi, es negribu viņu redzēt.

Neapsolies to! Tu noteikti nožēlosi. Noteikti ņemsi savus vārdus atpakaļ. Vismaz reizi paskaties uz viņas portretu. Nāc, blakus istabā es tev parādīšu.

Tas nespēs mani aizkustināt.

Tad jau redzēsim. *

Māte aiz rokgs aizveda dēlu līdz blakus istabas durvīm,

tad pavēra tās un palaida dēlu pirmo.

Edens ieraudzīja aiz prieka trīsošo Aranku, kas bija dzirdējusi viņu sarunu.

Kāda pasaules vara spētu šai mirklī kavēt abas sirdis piekļauties vienotrai? Kas spētu apvaldīt prieka asaras, lai tās nelītu? Kādam protesta garam būtu jāstājas starp divējām lūpām, lai tās nesatiktos.

Ak, mana dārgā!… Mana vienīgā! …

Baradlajne saņēma abus aiz rokām un klusām čukstēja Edenam:

Vai tagad tu tici, ka šim namam būs kungs un kundze?

Būs!

Un abi apbēra skūpstiem mīļotās "^tes seju, rokas un plecus.

Baradlajne klusu un stingi lūkojās portretā, kas viņas pašas līgavas laiku portretam līdzās lepni raudzījās lejup no masīva apzeltīta ietvara, un domās teica viņam:

Vai tu redzi? Vai jūti šo laimi? Vai tava akmens sirds nesāk pukstēt, redzot tādu debešķīgu skatu? Vai nedarīju labi, kad rīkojos pretēji taviem norādījumiem? Vai atnāksi kāzu naktī svētīt vai spokoties? Tu diženais cilvēk ar akmens sirdi!

Diženais' cilvēks tikai lepni raudzījās lejup no sava ietvara.

Laimīgie to nemanīja.

Skumjā atraitne izslīdēja no istabas, pameta viņus vienatnē ar savu laimi, viņiem bija par ko runāt.

Viņa pati iezagās savā istabā, izņēma no rakstāmma- pes dokumentu, ko pati bija rakstījusi pēc mirstošā vīra pavēles, un tās rindiņas, kas attiecās uz šīs dienas notikumiem, pasvītroja ar sarkanu zīmuli.

Tiktāl viņa bija paveikusi…

Derību diena

Nebija nekāds noslēpums, visi jau runāja, ka pie Ba- radlajiem sešas nedēļas pēc bērēm būšot derības. Māja dabūs jaunu vārdu. Uz šo dienu bija ielūgti paziņas no tuvuma un tāluma, ielūgti atraitnes vārdā uz ģimenes svinībām.

Svinību dienā visu priekšpusdienu pils pagalmā cits pēc cita ieradās pajūgi no dažādiem novadiem, gan greznas karietes, gan vienkārši rati, kas atveda ne vien stiprā dzimuma pārstāvjus; kungi bija paņēmuši līdzi arī savas dāmas un jaunkundzes.

Protams, arī jaunkundzes.

Pa malu malām jau bija izskanējusi vēsts, ka no ārzemēm atgriezies jaunais Baradlajs un viņam vēl nav saderināšanās gredzena. Dižs medījums. To ir vērts lenkt.

Līdz ar pārējiem atbrauca arī Zebulons Talleroši kungs. Viņš ieradās ar savam rangam atbilstošu spožumu.

Vecā kariete bija no jauna pārvilkta ar ādu, uz durvīm skaisti uzkrāsots Talleroši ģerbonis. Iejūgā dižojās paša četri zirgi. Tiesa, viens no tiem bija izbrāķēts kara zirgs, otrs taupīja kājas, trešais piekliboja, bet dīseles zirgs, skaidri redzams, bija līdz šim gājis piejūgā; taču visi kopā viņi savu uzdevumu pildīja un tāpat šķindināja savus zvārguļus kā visu pārējo kavalieru zirgi.

Kučierim blakus sēž ari haiduks. Kaut gan livrejas viņiem nav vienādas, taču abas diezgan tresainas. Sulainim ir sarkana huzāru cepure, kas varen ceļ viņa autoritāti. Zēl, ka kučierim nevarēja pielīmēt tādas ūsas, kādas ir pārējo kungu kučieriem, tās ļoti piestāvētu pie viņa len- tainās cepures.

Šoreiz Zebulons neieradās viens. Bija paņēmis līdzi vienu no savām jaunkundzēm, jaunu izstīdzējušu meiteni ar glītu sejiņu. Zēl, ka viņa tik ļoti sašņorējusies un mēdz košļāt nededzinātu kafiju, lai kļūtu bālāka.

Zebulons šoreiz nekāpj ārā ar kažoku, viņam ir jauns smalka zīda auduma mētelis, kura atkārusies apkakle jau iztālēm reklamē sava ciema drēbniekmeistaru, jaunkundzei mugurā zīda mētelītis un galvā cepure ar marabū spalvām.

— Ta paklausieties, Jānoš! (Tas attiecās uz haiduku, ko mājās mēdza uzrunāt ar «tu».) Visu labi izkrāmējiet no ratiem, neizmet to lādeli, va dzi, tamā ir zīžu drēbes. Un skatieties, Jānoš, ka nekas nesaplīst, citā' vilkšu tev pa purnu — jumsiem. Ei, Karika, vai štātes tašiņu paņēmi? Es saku: ridikili. Nepagaisini, tik daudz dārgas štātes iekšā.

Pēkšņi sākās liela rosība; tuvojas viņš, dienas varonis Ridegvāri, patiesi jaunā karietē, ar jaunu piecjūgu (viņš to var atjauties no reprezentācijas izdevumiem pēc savas patikas). Uz bukas sēž īstens huzārs, tas nolec zemē, atver karietes durvis un pasniedz roku ekselencei, lai tas ar pilnīgu aplombu varētu izkāpt.

Pasaulē nebūtu taisnības, ja Zebulons pirmais neapsvei- cinātu ekselenci, kad tas ir no karietes ārā.

•— Lai die's tevi svētī, tas i jūs' eks'lenci! Lai dzīvo un vivatl Mēs ar esam šiten, tur jūdz ār' manus četrus zirgus. Atbraucām ar meitiņu svinēt svētkus. Kur tu es', Karika? Visvecākā jaunkundzīte! Pārāk veca vis vēl nav. Vēl nav divdesmit. Quod est authenticum.41 Kā tak jūsus tur sauc? Manām jaunkundzītēm tādi jokaini vārdi; nekā nevaru iemācīties. Tanīs vārdos ir historicum datum, kad viņas dzimušas. Mana sieva tāda daudz lasījusi dāma.

Vienmēr viņai rokā «Allgemeine» 42. Kad piedzima lielākā jaunkundzīte, ta tā grieķu amazone bī' varen slavena, zināt, kapteiņa Spatara meita Harikleja, kas ar sava kuģa degunu sasita pēc kārtas visus turku kuģus; tāpēc ar mana sieva pirmo meitu kristīja par Harikļeju. Otra meita man Karolīna Pija, laikam toreiz viņa augstība būs precējies, ta tam pa godu. Trešā jaunkundzīte ir Adalgisa, tad pirmoreiz izrādīja Peštas teātrī «Normu»43, mana sieva redzēja — no ložas. Ceturtā jaunkundzīte atskrēja tais trakajos laikos, Palacka44 laikā, jūs jau zināt. Mēs jau ar bišķi zinājām, ta ceturto meitu sauc par Libušu. Tagad pašam žēl, bet vārda vis neatņemsi. Bet nu tagadiņ, kā jau labs patriots, pēdējai jaunkundzītei devu īstu ungāru vārdu — Bendeguzella, pēc slavenā ungāru vadoņa45.

Tātad jums, tēvoci Zebulon, ir piecas jaunkundzītes? — smaidīdams jautāja administratora kungs.

Laikam tak sešas. Vai ar piecas? Pats vair' nezinu. Cik ta jūsu tur mājās i, Karika? Ak piecas vien? Bet, ka ņemas taisīt troksni, ta pa septiņām.

Hariklejas jaunkundze tēva vēsturisko apcerējumu laikā aizsteidzās viņam pa priekšu lodes skrējiena ātrumā, bet Zebulons, pa kāpnēm iedams, vēl skaidroja administratora kungam, ka arī piecas meitas, protams, sagādājot daudz rūpju, sevišķi, ja trīs no tām jau uz ballēm vedamas un pie vīra vadāmas, bet cienījamā māmiņa nevar iet līdzi, jo viņai ir migrēna, tāpēc papiņam jāvadā viņas gan šurp, gan turp, kur jau nu var parādīt izdodamas meitas.

Kāpņu telpā viņi šķīrās, atslēgu glabātājs un kambarsulainis ikvienam ierādīja istabas.

Administratora kungam Baradlaju pilī bija kārtīgs trīs- istabu dzīvoklis. Priekštelpā viņu jau gaidīja domu biedri.

Administratora kungs 110 visiem izraudzījās Mihāju Salmāša kungu, kuram bija sevišķas tiesības īsināt administratora kungam laiku, izklāstot jaunākos notikumus, kamēr viņš dibenistabā pārģērbjas.

Nu, kas no jauna, Salmāš? — lielais varasvīrs jautāja savam uzticīgajam padotajam.

Jūsu augstlabdzimtība, vissvarīgākais gan būs tas, ka no Krievijas pārradies Edena jaunskungs.

To es jau zinu. Vai viņu kāds tika aicinājis, vai arī viņš tāpat vien pārradies?

Kāds viņam paziņojis, ka vecais kungs miris, un tagad vairs skūpsts nav aizliegts.

Droši vien tā meitene. Ko jūs par viņu zināt?

Viņa vairs nav meitene.

Kas tad noticis?

Izdota pie vīra, — Salmāša kungs noslēpumaini čukstēja. — Esmu uzzinājis slepeni, bet no ticamiem avotiem. Cienīgai kundzei esot izdevies meiteni pierunāt. Vecā mācītāja nelaime esot salauzusi meitas sirdi,, un cienīgajai kundzei bijusi visai devīga roka. Beidzot meitene pati nolēmusi iziet par sievu pie kāda Vīnes referenta, kam viņas tēva prāvā būtu liela ietekme. Referents dabūs daudz naudas, un meita izpirks tēva brīvību. Viss kārtībā. Meitene jau aizvesta uz Vīni, un vecais mācītājs pagājušo nakti pārradās mājās, to es labi zinu, jo pats tiku redzējis. Tas viss man zināms no ticamiem avotiem.

Vai jaunskungs par to nav saskaities?

Tas vēl nav zināms, jo viņš nenāk ārā no savas istabas. Nelaiž sev tuvumā pat uzticamākos kalpotājus un rupji noraida katru, kas mēģina ko izdibināt.

Slims aiz bēdām pēc viņas, nekas, gan izārstēsim. Un atraitne?

Izskatās varen mundra un apmierināta.

Nabadzīte. Viņai ir iemesls.

Ridegvāri kungs pamazītēm paveica savas personas ārienes pārveidošanas darbus. Apvilcis melnu parādes tērpu un tā sagatavojies svarīgajam notikumam, viņš uzticamo galminieku pavadībā devās no savām istabām uz ģerboņu z.ili; pa ceļam referenta lomu pildīja Mihājs Salmāšs.

Ģerboņu zāles durvīs viņa augstlabdzimtībai atkal iznāca aizķeršanās ar Zebulonu Talleroši, kurš izbrīnījies nāca ziņot:

Jūsu augstlabdzimtības kungs, zin ko, es teitan redzu pulka svešu ģīmju.

Tas var būt, — administrators atteica.

Ta nevis tādu svešu, bet drīzāk ļoti pazīstamu ģīmju, kas manim pagalam sveši.

Nekā nesaprotu, Zebulon! — varasvīrs smiedamies sacīja.

Saprotu, nesaprotu! — Zebulons sirdījās. — Gan jau sapratīsi, ka tik labpatiks paskatīties apkārt. Te tak pilns ar opozicionālām fizionomijām, kas mumsiem gan pazīstamas, bet paliek svešas.

Viņa augstlabdzimtībai likās, ka tas patiesi ir ievērības cienīgs fakts. Taču nekā ārkārtīga tur nav. Visu komitāta partiju slavenības cenšas parādīt godu jaunajam virsišpānam. Konvencijas jautājums. Lai jau godina visi. Šodien nav ko cīnīties ar viņiem.

Administratora kungs būtu labprāt bijis ar mieru tikties šai namā ar savu pretinieku pie zaļā galda46 — tiesnesi Tormāndi kungu; šis nams ir virsišpāna mājoklis, te ikvienam tiesības ienākt; un beidzot — vairākums ir vairākums pat ellē.

Šeit mums nav no viņiem jābaidās, draugs Zebulon.

Zebulons izrieza krūtis, kas bija klātas ar neīstu granātu pogām.

Tiesa gan! Lai tāds Tormāndi panāk šu! Es viņam! Ka vilkšu pa . ..

Viņš nepateica, pa kuru vietu sitis, jo vārds iesprūda rīklē, it kā spoks no pazemes būtu uzkāpis viņa lielībai

uz astes.

A … a … ve, ve … — viņš izteicās par pretimnācēju, kurš patlaban pārkāpa slieksni.

Tas bija vajātais mācītājs, Arankas tēvs.

Talleroši Zebulonam šķita, ka nupat ierodas Feliciāns Zahs47 otrā izdevumā, lai ar zobenu atriebtu savu nolaupīto meitu un nocirstu galvu katram, kas gadīsies ceļā.

Zebulonam likās, ka kurucu mācītājs taisās uzbrukt tieši viņam.

Viņš juta savas vainas smagumu. Viņš atcerējās, ka mācītājam bijis jāiziet rūgtu ciešanu ceļš un viņš pats to izplānojis savā galvā, vārdu sakot, viņš to nodiktējis; taču tagad, kad viņi stāvēja aci pret aci, Zebulons, laipni smaidīdams, kratīja briesmīgā cilvēka roku.

Jūsu pazemīgais kalps, eminence, kā jums ar mīļo veselību?

Mācītājs nemēģināja atbrīvot roku, nedz arī rāva ārā zem drānām slēptu frindžiju, bet laipnīgi atbildēja uz rokas spiedienu.

Pateicos cienītajam kungam par apvaicāšanos. Kaut kā jau sāku ieiet vecajās sliedēs.

Zebulons par to ļoti priecājās, tomēr diez kā nenoticēja mācītājam. Viņš pārāk skatās apkārt ar savām ērgļa acīm. Gan jau meklē kādu ko nogalināt. Tāpat vien tak nebūtu nācis šurp tādā svinīgā sabiedrībā. Būs pareizāk viņu paturēt savā uzraudzībā un nelaist vaļā viņa roku.

Kur ta jūsu eminencei labpatika izceļoties? Dzirdēju, esot bij'ši Vīnē?

Biju ari tur.

Vai bija kādas klapatas?

Nebija vis. Es tur lieliski izklaidējos.

Zebulons parāva galvu sāņus. Te draudēja briesmas.

Ta jūsus tur neviens neaiztika?

Drīzāk ļoti laipni izvadīja no visām vietām.

Hm. Tāds miers šķiet aizdomīgs.

Un Arankas jaunkundze, vai a' nav jaunkundze, pie vīra jau?

Tas nu ir tāds jautājums, no kā nav iespējams izvairīties.

Tiesa gan, — mācītājs par lielu izbrīnu kā Zebulonam, tā pārējiem klausītājiem ļoti omulīgi atteica.

Vai a' līgavaini viņa mierā, cienīgtēvs?

Pat ļoti apmierināta.

Zebulons grozīja galvu. Viņš vēl arvien turēja mācītāju aiz rokas un centās nelaist tālāk, līdz beidzot mācītājs saspieda cienījamā drauga plaukstu tikpat kā dzelzs spīlēs, tā ka Zebulons sēkdams atbrīvojās.

Lai dievs jūs svētī, mans kungs!

«Velns, ka tevi nosvētīj's,» Zebulons, pūzdams uz četriem kopā saspiestajiem pirkstiem, pukojās. «Tīri vai asins nāk gar nagiem.»

Nu, ko mācītājs sacīja? — Ridegvāri jautāja Zebulonam, kad tas atkal atgriezās pie viņa.

Tam dullajam mācītājam tur galvu iegrozījuši īstajā vieta. Makten gudru pataisījuši.

Ridegvāri savilka savus sejas leņķus smaidā un filozofiski piemetināja:

No turienes visi mēdz atgriezties gudrāki.

Bet pilnlgNiomierinājies arī pa meitu.

Naudiņa remdēja dusmas. Iesim tālāk, vedēji gaida.

Kas ta no jūs' augstlabdzimtibas puses vedējos?

Viņa augstlabdzimtība grāfs Pāls Gālfalvi.

Oho, jūs' augstlabdzimtība, to es loti labi pazīstu. Autoritāte. Gratulēju, gratulēju!

Abi ievērojamie vīri gāja pa viesu pārpildītajām zālēm pie minētā kunga parādes tērpā.

Ridegvāri satika divējādus cilvēkus, vieni viņu sveicināja, zemu klanīdamies, otri novērsās vai laida savam skatienam slīdēt pāri viņa galvai. Viņš tikai nespēja saprast, kālab šiem pēdējiem te jābūt, Zebulons savukārt visās malās redzēja vienīgi smaidošas sejas. Bija redzams, cik ļoti viņu visi mīl.

Nekur nemanu savu jaunkundzīti Kariku, bet viņa tak jau savilka štātes.

Vai tad tu neredzi, ka dāmas vēl nav zālē, viņas visas ir pilskundzes istabās un ieradīsies tieši pirms ceremonijas.

Ahā. Tātad būs visa ceremonija?

—, Kā jau tas pieņemts. Vienas puses vedējs uzrunās otras puses vedēju» tas dos savu piekrišanu, pēc «jā» vārda atvērsies sānu durvis un nāks iekšā līgava visu dāmu pavadībā. Un tad sekos pārējais.

Ak, cik tas būs skaisti!

Abi kungi jau bija atraduši līgavaiņa vedēju Gālfalvi un, pārmaiņus spiezdami viņam roku, sāka vingrināties asprātībās par kuruciem, kas bija saradušies kuplā skaitā, — tie esot sabraukuši ar saviem pajūgiem parādīt godu pretiniekiem, — bet paši nemaz neklausījās, kas kurucu korifejam Tormāndi tik svarīgs kārtojams ar Bertalanu Lāngi kungu. Viņus vairāk interesēja, kur varētu būt Edens.

Tur jau viņš zāles otrā pusē ļoti familiāri runājas ar diviem sev līdzīgiem jaunekļiem. Gan jau viņš nāks šurp, kad pamanīs nākamo patēvu. Viņš gan zinās, kuram no abiem klājas steigties otru apsveicināt.

Taču viņus sagaida vēl jaukāks pārsteigums, jo pēkšņi zāli notrīsina Tormāndi pazīstamā stentora balss, kas kungus lūdz palikt klusu.

Nu, kas nu būs?

Mani kungi, — komitāta orators varenā balsī runā, — mums visiem ir zināms, uz kādiem priecīgiem svētkiem esam šeit ieradušies. Šo namu apspīdēs jauna gaisma providences sūtītā jaunā ģimenes galvas personā, lai visaugstākais viņam dod spēkus ilgi darboties mūsu dzimtenes labā.

Ak, kā šitais glaimo! Apgriezis kažokam otru pusi! — grāfs Pāls Gālfalvi čukstēja administratoram.

Ridegvāri kungam tas likās gluži dabiski.

Būs nākusi par labu iepriekšējās reizes saruna zem četrām acīm! — administrators čukstus atbildēja.

Orators runāja tālāk.

Līgavainis, kuru providence pašā jaunības ziedonī izvirza par ģimenes galvu …

Tādi glaimi jau nu ir par daudz… — Ridegvāri kungs klusītēm čukstēja.

… man uzticēja kā līgavaiņa puses vedējam …

Ko tas nozīmē? — visi trīs kungi reizē iesaucās, lūkodamies cits citam acīs.

… jautāt līgavas vedējam, vai viņš vēlas apstiprināt šo savienību un likt līgavas roku līgavaiņa rokā.

Nu patiesi bija pienācis laiks brīnīties.

Ja Tormāndi uzstājas kā līgavaiņa vedējs, kas tad šeit ir grāfs Pāls Gālfalvi?

Un kurš atbildēs ligavaiņa vedējam? Kurš būs līgavas vedējs? Līgavas vedējs būtu eminence, bet tas vēl nav ieradies. Kāpēc šāds kauns?

Taču notikumi sarežģījās vēl vairāk, jo uz Tormāndi aicinājumu panācās uz priekšu Bertalans Lāngi kungs un laipnā balsī atbildēja:

Ko debesis savienojušas, vienīgi kaps var šķirt. Lai savienojas, kas mīlestībā vienoti!

Ak vai! Mācītājs prātu zaudējis! — Zebulons iekliedzās.

Taču viss atrisinājās tanī pašā mirklī. Atdarījās pretējās divviru durvis, tanīs parādījās viss dāmu pulciņš, un Baradlaja atraitne izveda aiz rokas uzrunāto līgavu — Aranku Lāngi pie svētku viesiem.

Tas bija pasakaini skaists skats — abas šīs dāmas blakām. Līgavaiņa māte un līgava.

Atraitni» bija melnā tērpā, rotātā ar melnām tērauda zīlēm un garu, melnu mežģīņu trēnu, ar granātu diadēmu galva, bez tam viņu rotāja kaut kas jauns, ko vēl neviens nebija redzējis, — smaids.

Tikai tagad ikviens uzzināja, cik šī sieviete ir skaista ar saulstaru mirdzumu sejā, viņai bija karalienēs skatiens.

Un līgava, kurn viņa veda, — vieglā, baltā tērpā, rotāta ar baltām hiacintēm, ar pietvīkumu maigajā sejiņā, mīlas burvību skropstu aizēnotajas acīs, ar jaunavīgi tramīgu cieņu katrā kustībā; divi pilnīga skaistuma pretpoli viens otram līdzās.

Viņu ierašanās bija pārsteigums visiem klātesošajiem, zālē sākās dūkoņa. Ikviens spiedās uz priekšu.

Zāles.galā bija novietots grezns mozaīkas galds, uz tā ar mežģīņu drānu klāta zelta paplāte. Pie galda stāvēja abi vedēji, Baradlajne pieveda Aranku pie viņiem un atdeva meitenes roku tēvam.

Edens stāvēja līdzās savam vedējam.

Mācītājs atsedza mežģīņu drānu. Uz paplātes atradās divi vienkārši gredzeni, nevis jauni, bet jau lietoti. Vienu no tiem mācītājs uzvilka Edenam pirkstā, otru Arankai, tad salika viņu rokas kopā.

Tas notika bez vārdiem, ceremonijā bija vienkārša. Bet šī vienkāršība tik aizkustinoša, ka visi klātesošie kā pēc signāla uzsauca kopīgu — «Lai dzīvo!».

Tādā sajūsmas saucienu jūklī gan neviens nevarēlu saklausīt, ko līgavaiņa māte čukstēja nākamajai vedeklai, viņu spiezdama pie» krūtīm un noskūpstīdama uz pieres, un ko mācītājs čukstēja, apkampdams nākamo znotu!

Debesīs kāds uzklausa arī to lūgšanas, kuri nav tīkami šīs zemes dieviem.

Pat Zebulons pieķēra sevi, ka kliedz vivat, cik vien skaļi spēdams, un tikai tad apjēdza savu aplamo rīcību, kad manīja sev pievērstu administratora kunga ne visai laipno skatienu. Zebulons nobijās. Viņš nu gan nedrīkstētu saukt vivat. Viņam šķita, ka varēs visu vērst par labu, ja mēģinās izlikties par galīgu muļķi.

Tātad iznāk divējas saderināšanās, — viņš ar nevainīgu seju vientiesīgi sacīja Ridegvāri.

Tomēr par šo ideju viņa augstlabdzimtība tikai uzgrieza Zebulonam muguru.

Tā taču sazvērestība! — administratora kungs čukstēja savam vedējam.

Mums tagad vajadzētu tūdaļ jūgt zirgus un atstāt šo sabiedrību, — domāja Gālfalvi.

Nē, tā gan nedarīsim, tā es pavisam pazemotos. Gluži otrādi — jāpaliek un jānovēro, kā šī komēdija beigsies.

Abi kungi devās uz priekšu, un Ridegvāri bija starp pirmajiem, kas apsveica Edenu. Katrs viņa poligonālās sejas leņķis tiecās kļūt apaļīgs aiz plata smaida. Nē, no viņa sejas neviens nedrīkstēja manīt, ka viņš zina, par ko smejas aiz muguras.

Un bija daudz tādu, kas smējās. Tormāndi satiekoties zemu palocījās un sacīja: «Paraugieties, jūsu augstlabdzimtība, cik atraitne vēl arvien ir brīnišķīga sieviete!»

Augstlabdzimtība par to tikai nokrekšķinājās, bet mūžam uzticīgais Zebulons aiz muguras pasteidzās atbildēt:

Patiesi, skaista kā līgava! Ai!

Pardon!

Jau trešo reizi tas grāfs man uzkāpj uz varžacīm, — Zebulons žēlojās Tormāndi.

Ja taisies runāt, nestāvi viņam blakus.

Saderināšanās ceremonijai sekoja parastās dzīres pils ēdamzālē. Viesu izvietošanas kārtība pauda kaut kādu simbolismu. Goda vietu galda galā ieņēma līgavainis un līgava. Edenam blakus sēdēja Bertalans Lāngi, Arankai blakus Baradlajne, aiz mācītāja augstā eminence, aiz Ba- radlajnes grāfs Gālfalvi, tad tālāk administrators un Zebulons, un pārējie pazīstamie kungi un dāmas, no kuriem ikviens labi apzinājās atšķirību starp šķietamo un faktisko rindas kārtību.

Zebulonam, tikai Hariklejas jaunkundzi pamanot, ienāca prātā: re nu, viņa arī ir te, kam gan viņas dārgās rotas, ja Edena jaunskungs saderinājies ar mācītāja meitu. Tomēr tūdaļ viņš atrada sev mierinājumu. Vēl taču ir divi Baradlaja dēli, un tiem brāļa rīcība būs labs piemērs, ka īstenam kavalierim nav ko skatīties ne pēc pūra, ne augstas kārtas. Šīs dienas notikumi ļaus atplaukt cerībām daudzu klusībā sērojošu jaunkundzīšu sirdīs.

Dzīru laikā notika viena no īpatnējākām ungāru viesību sacensību spēlēm — tostu saukšanas sacīkstes.

Tās nav vieglas sacensības.

Citā valodā tās saucas «Toast-Turnier».

Pretinieki sēž pie viena galda, dzer no vienas krūkas un cenšas viens otru uzveikt ar atjautīgiem tostiem. Katrs tosts attiecas uz kādu klātesošu vai klātneesošu personu, bet tā saturā ieausti pašreizējā momenta svarīgākie notikumi, kurus krāsaini atainot palīdz patoss, humors un bī- beles tradīcijas; vīns atraisa mēles, iedvesmo uz runāšanu klusētājus, jaunos iedrošina, vecos atkausē, izveido labējo un kreiso froi\ti, kas cenšas viena otru pārspēt ar atjautīgiem teicieniem un svaigām idejām; risinās jautra cīņa, skan divdomīgi vārdi,' asas atjautības, tad visi saskandina glāzes, — posts tam, kas ir apvainojies.

Vienīgi Edens sēdēja klusēdams. Viņš klausīja mātes padomam: pārdomā, pirms runā, pirms saki to, ko jūti, padomā, cik ilgi klusēt un vai klusēt līdz beigām.

Pēkšņi jautro tostu šeit zālē apslāpēja no pagalma ieplūstošais troksnis.

Arī tie bija prieka saucieni, vairāki simti rīkļu kliedza: lai dzīvo!

Likās, ka godina Edenu un viņa līgavu. Droši vien vietējā ciemata iedzīvotāji un zemnieki.

Kad troksnis vēl pastiprinājās, Baradlajne pačukstēja dēlam:

— Tas domāts jums. Izejiet abi ar līgavu uz balkona un saki viņiem dažus vārdus.

Edens tūdaļ cēlās kājās un sniedza Arankai roku, lai izvestu viņu uz balkona.

Taču šie saucieni nebija domāti viņiem.

Ar prieka kliedzieniem nāca nevis ciemata iedzīvotāji un zemnieki, bet gai\ administratora gvarde.

Kas tā bija par gvardi?

Divi simti vienu vienīgu pļēguru, no triju apkārtējo komitātu dižciltīgo rindām izstumti pabiras, par kaušanos, dedzināšanu un zirgu zagšanu cietumos izsēdējušies slavenības, aizsmakuši, mūžam piedzērušies plenči, senču īpašumus izšķieduši lopu tirgoņi, greizas atvasītes, ko godīgi vecāki bez sarkšanas nespēj pieminēt, cietpauraini mūžīgie studenti, augstprātīgi plukatas, dubļos izvārtījušies ģerboņu valkātāji, kurus vadīja klaiņojošs likumu tulks un skolu pametis kantors. Tā bija administratora slavenā mobilā gvarde, ko viņš ar pasta zirgiem bija savācis kopā no plašas apkārtnes uz komitāta pilsētu šausmināt, kliegt, izbalsot, ja vajadzīgs, pat iekaustīt komitāta muižniekus; viņš raidīja tos sev pa priekšu un veda sev līdzi, gan kā pūli svinīgai sagaidīšanai, gan kā svītu; gadījās pat, ka aizveda viņus uz Peštu un lika viņiem sveikt sevi ar lāpu gājienu pašā galvaspilsētas centrā.

Sī gvarde bija pasūtīta ari uz šīs dienas svinībām, pēc pavēles tai vajadzēja krēslas stundā pie lāpu gaismas godināt saderināto pāri un teikl apsveikuma runas, jo mūzika vēl nebija atļauta.

Viņiem pienācās katram divi forinti un pamatīgs mielasts uz kunga rēķina.

Bez tam Ridegvāri uzticības vīrs Salmāša kungs bija viņiem iegalvojis, ka līgavainis metīšot tautai zeltu, lai katrs ķerot, ko varot.

Ridegvāri kungam pēc izgāšanās ienāca gan prātā, ka repertuārā vēl ir šī gvarde; taču viņš mierināja sevi, ka tā gaidāma tikai pret vakaru un Salmāša kungam gan pietikšot prāta, lai pēc visa redzētā un dzirdētā dotu vēsti viņa piekritējiem un aizkavētu viņu ierašanos.

Tieši Salmāša kunga dēļ arī viss tā sagadījās, jo viņam piemita tāda laba īpašība — nejusties omulīgi kungu sabiedrībā, tādēļ Salmāšs viņa augstlabdzimtību bija pavadījis tikai līdz zāles durvīm, bet pēc tam pazudis no turienes un devies pie tās sabiedrības, kurā jutās pats esam svarīga persona, pie Ridegvāri algotņu armijas, kas bija ieradusies tieši labi pazīstamā mājā, išpāna pagalmā, kuru no pils šķīra vienīgi parks. Išpāns nemēdza tādiem apmeklētājiem prasīt komandējuma apliecību, pāris simtu viesu nav pieņemts iepriekš pieteikt. Viņš atdarīja lielā šķūņa durvis, sastatīja galdus, solus, lika nokaut bullēnu un aitu, sita vaļā vīna mucu, vilka ārā jaunos šķīvjus, bļodas, nažus, dakšiņas un karotes; nemaz nelauzīja galvu par to, kā iz- sniēgs un kā savāks daudzos galda piederumus un saskaitīs tos.

Viņi gaidīja tikai Salmāša kungu, lai sāktu mielastu; Salmāša kungs to labi zināja un, līdzko pilī parāde tuvojās beigām, steidzās pie saviem draugiem, kur jutās kā vēzis dūņās. Tur cilvēks vismaz ir drošs no sieviešu acīm.

Tātad šī greznā sabiedrība jutās ļoti labi, netrūka pat jūsmīgu runu, kam gan smaržu deva nevis humors un patoss, bet sulīgi lāsti. Stāstīja pajēlas asprātības par jaunavu aizbildņiem un tintes laizītājiem, un, kad visiem galvas jau bija iesilušas, kantors Māķāšs Kopantšs vilka no kabatas ārā šīs dienas svinībām sacerēto odu un smīdināja ar veciem, netīriem, lipīgiem lielceļa jokiem vīnā izžul- gušos klausītājus. Visiem ļoti patika.

Pēc tam viens no barvežiem Gergejs Bokša uzlocīja krekla piedurknes, ļaudams aplūkot zilām rētām greznotās rokas, un uzsita dūri uz galda:

— Paklau, Salmāš, tas gan ir bijis muļķis, kas izdomājis, ka mums ar lāpām jāiet līgavu skatīties. To jau ne mans vecaistēvs nav dzirdējis. Sieviešus apskata pie gaismas. Es jau nekā nesaku, iesim ar lāpām, bet iesim tūdaļ, kamēr vēl gaišs, kamēr vēl varam ko redzēt. Es te nedzeru pa niekam, bet kopīgas lietas labā.

Visi klātesošie piekrītoši norēcās, ka tā būšot pareizi. Iešot tūlīt, iešot, kamēr vēl gaišs.

Veltīgi Salmāšs protestēja, ka viņa apsveikuma runa domāta naktij, tur minētas stāvošas un krītošas zvaigznes, klusa nakts un vakara zvani, viņam pateica, lai pārtaisot runu dienas laikam, ja būšot vajadzīgi dūmi, aizdedzināšot lāpas.

Par laimi, gadījās prātīgs cilvēks, kas šo priekšlikumu apstrīdēja, nebūšot labi iet ar degošām lāpām, ka neiz- dedzinot cits citam acis, ja būšot jālasa izbārstītie zelta gabali.

Tas bija pareizs aizrādījums un vienlaikus arī pārliecinošs arguments iepriekšējam ierosinājumam — jāiet, kamēr gaišs, kā citādi redzēs naudu salasīt.

Priekšlikums tika vienbalsīgi pieņemts, Salmāša kungu, kurš vēl grasījās runāt pretim, pēc senču paraduma divatā paķēra aiz kājām un pacēla uz pleciem; viens no nesējiem bija pats Gergejs Boķša; tagad Salmāša kungs varēja pēc sirds patikas skaidrot, kāpēc jāiet vēlāk, viņu pašu jau nesa projām.

Tā viņu aiznesa lidz pat pils pagalmam, un tad sākās tās varenas urjavas.

Viņi nemaz nepieminēja, kas «lai dzīvo». Viņiem bija svarīgs tikai viens cilvēks, pārējo gan smalki izsacīs Salmāšs.

Salmāšam bija sagatavota tik gara runa, ka sniegtos līdz ciema viņam galam, ja laistu vajā. Taču, kad viņš pēc «lai dzīvo» saucieniem gaidītā principāla un līgavas atraitnes vietā redzēja iznākam Edenu un līgavas tērpā mācītāja meitu, par kuru domāja, ka tā sen jau Vīnē izdota pie kāda podagras slima birokrāta, protams visa iestudētā runa pēkšņi iekrita zābakā.

Viņš visu redzēja un skaidri saprata, ka stāvoklis ir mainījies. Būtu griezies atpakaļ, no kurienes nācis, bet abi nesēji viņu nelaida vaļā. Galu galā apsveicēju pūlim taču bija vienalga. Ja viņi stūrainā kunga un saderinātās matronas vietā ieraudzīja tik skaistu jaunu pāri, vivat noskanēja vēl brašāk. Viņiem sauca «lai dzīvo» vēl vairāk, nekā bija domāts otrajam pārim.

Kad troksnis beidzot pieklusa, Salmāša kungam bija laiks izteikt publikas jūtas.

Taču Salmāša kungam galvā nebija ne vienas vienīgas domas. Runa nebija domāta šim pārim, transpozīcija nebija iespējama. Uz mēles bija palikuši vienīgi ievadvārdi, un tos viņš sāka: — Ļoti cienītais, ļoti mīlētais vadošais pāri! Te jūs redzat muižniecību …

Tālāk negāja. Viņš sāka vēlreiz:

— Te tu redzi savā priekšā mūsu spožo muižnieku kārtu …

Atkal uz sēkļa. Atkal jāsāk no jauna:

Lūk, jūs te redzat godināt sanākušu mūsu spožo muižniecību.

Tagad iejaucās viens no nesējiem Gergejs Bokša:

Salmāš, saki ko citu ar, citād' metu zemē …

Ar to Salmāša kungam runa bija pavisam pagalam.

Lai glābtu situāciju, Edens iejaucās un pārtvēra runas pavedienu.

Tautieši! Savā un savas saderinātās vārdā pateicos par apsveikumiem. Es dižciltību meklēju vienīgi sirdis. Neesmu liels runātājs, mīlu darba darītājus un sekoju tiem. Par piemiņu šai laimīgajai dienai piedāvāju jums piecdesmit tūkstošu forintu …

Pie šiem vārdiem atskanēja tāds «urā» sauciens, ka sienas nolīgojās. Ikviens centās galvā aplēst, cik tur katram iznāks.

Pēc šiem sajūsmas uzplūdiem Edens turpināja:

Piecdesmit tūkstošu forintu — tautskolu stāvokļa uzlabošanai.

Un visi pēkšņi apklusa.

Lai mūsu dzimtenei un tautai dieva svētība!

Ar šiem vārdiem jaunais pāris atstāja balkonu.

Viņiem pakaļ neskanēja ne viens vienīgs «lai dzīvo».

Aha, — murmināja Gergejs Bokša, — tad tā viņš ciena muižniecību.

Kantors Kopantšs klusītēm pārdomāja:

Ja tautskolu stāvokli uzlabos, tad mani izmetīs ārā.

Un kas izmaksās manu dienas naudu?

Tas bija vissvarīgākais jautājums.

Atbildēt vajadzētu Mihājam Salmāšam, taču Mihājs Salmāšs todien vairs nebija atrodams ne laukā, ne uz bēniņiem, kaut gan meklēja viņu visur. Ja noķertu, droši vien piekaustītu. Bet viņš bija labi paslēpies.

Tad bruņinieku armija išpāna mājās saplēsa visus ēdienu un dzērienu traukus un svētās janičāru dusmās paziņoja: «Sabiedrības labā lai suns lakā,» — sakāpa ratos un devās projām.

Arī daļa kungu kārtas viesu negaidīja nakts iestāšanos Baradlaju pilī, Ridegvāri piekritēji atstāja zaudēto kaujas lauku.

Viņu vadonis, administrators, vēl atvadījās no Barad- lajnes.

Cienītā kundze. Šodien man pēdējo reizi bija tā laime būt Baradlaju nama viesim. Šorīt es to vēl nebūtu ticējis nekādiem praviešiem. Kaut gan arī pats esmu mazliet gaišredzīgs. Jūs, cienītā kundze, un jūsu dēls esat nogriezušies no tā ceļa, kuru lielais nelaiķis, mans īstenais draugs, jums diktēja savā pēdējā novēlējumā un bija arī man darījis zināmu, pirms pateica to jums. Jūs izvēlējāties pretējo ceļu. Kundze, pieminiet, ko es jums tagad teikšu. Šis jūsu ceļš ved uz kādu paaugstinājumu, ko sauc par ešafotu.

PIRMAIS PAKĀPIENS UZ «TO» PAAUGSTINAJUMU

— Tāds kungs, kam te Alfeldā pieder trīs tūkstoši holdu zemes, gan viegli var būt liberāls, bet man tur lejā (starpsauciens: uz mēness), nevis uz mēness, bet Sārošas un Zemplinas komitātā pieder trīs ciemati, tā i visa mana * bagātība. Ja zemniekus palaižam brīvībā, ta lai es eju kaplēt ar savām piecām jaunkundzēm? Ka es būtu pa zemnieku dzimis, nekad nekas cits negribētu būt kā zemnieks. Tas i patiesi brīnišķīgi. Un mēs gribam viņiem š'ten to jaukumu ņemt nost? Kas i kungs, tas i kungs, kas nav kungs, tas nav kungs. Vai tur kāds vainīgs, ka visi nav pa muižniekiem dzimuši. Kāpēc es neešu piedzimis par grāfu? Es pa to nemaz neuztraucos, visi jau nevar būt grāfi. Kaut gan man tas tikpat liela nepatikšana kā zemniekam, ka viņš nav muižnieks. Padomāsim pa praktisko pusi. Tagad pat, kad i restaurācija, kad i deputātu vēlēšanas, brīnum lielu naudu maksā visu balsojošo publiku uzturēt. Un ka vēl visiem zemniekiem būs balsošanas tiesības, tik daudz vīna jau pasaulē nav. (Jautrība pa labi un pa kreisi.) Un kas ta vēl būs, ka zemnieki ieņems vietas kantoros. Jau tagad mūsu ir desmit reižu vairāk neka tādu kantoru. Jauns cilvēks nemaz nevar precēties, kamēr nav ticis kādā kantorī. Cienītam kungam, kas pirms manis runāja, nav ni dēla, ni meitas, ni sievas. Bet man i piecas gabalas, nevis sievas, bet jaunkundzes. (Vispārīgā jautrība.) To tas cienītais kungs nesaprot, vai ne? Tā jau es a' mācētu būt liberālis. Un ta vēl tā tautas audzināšana. Kam ta tādi brīnumi? Tauta aug pate ar, ja nemaz neaudzina. Pasaulē labi gāja toreiz, kad tik kapelāna kungs viens pats prata lasīt, rakstīt; pats valsts vadonis paraksta vietā uz dekrēta uzspieda zobena spalu. Tagad lai zemnieks mācoties lasīt? Ta jau viņš neticēs, ko mācītājs saka. Ta vēl ko esam samaitājuši, līdz šim likumus rakstīja latīniski, lai katrs simplex cilvēks nevarētu rakāties; tagad i sievas, i ķelneri, i žīdi ķeras klāt lasīt un punktierēt. Gan jau augstā muižnieku kārta redzēs, kas no tā beigās iznāks. Ja gribam, lai tautai i brīvība, nedosim viņai to, jo brīvība i tikai tikmēr, kamēr mēs to nedodam, kā iedosim, tā pazaudēs. Turēsimies pie mūsu senču deviņsimt gadu vecās konstitūcijas, ja mēs vēl tūkstoš gadu ar to izdzīvosim, ta būsim stipri vien vinnējuši. («Urā» saucieni pa labi, jautrība pa kreisi.)

Būtu lieki paskaidrot, ka šo runu teica mūsu draugs Zebulons Talleroši tanī vēsturiskajā sanāksmē, kas notika treša ja dienā pēc saderināšanās Nemešdombā, virsišpāna Baradlaja komitātā, administratora Ridegvāri vadībā.

Tā bija ļoti svarīga sanāksme. Bruņnieciskā turnīrā tikās oratori ar diametrāli pretējiem uzskatiem. Desmit vai piecpadsmit tālīnu komitātu vadošie oratori, turpat izvirzīti komitāta tiesas pārstāvji, likumīgie komitātu zaļā galda piesēdētāji virknējās pa labi un pa kreisi, kopā ar kupli pārstāvēto muižnieku kārtu. Daļu no tiem komitātu vadība bija sūtījusi šurp ar apmaksātiem pasta zirgiem uz komitāta rēķina, citi bija nākuši kājām vai braukuši īrētos pajūgos, ēzdami savu maizi un speķi.

Sanāksmes dienā jau ar rītausmu, par spīti saltajam laikam, pie komitāta valdes vārtiem vienlaikus ieradās baltās un melnās spalvas partijas. Viena spalva bija progresīvās, otra konservatīvās partijas simbols; abas grupas lūdza ielaist tas sēžu zālē, Kad uzausa gaisma, jau visas vietas gan labajā, gan kreisajā pusē bija aizņemtas, vienīgi zaļais galds atstāts vadītājiem.

Tomēr baltās un melnās spalvas pie cepurēm šeit nebija vienīgā greznumlieta, zem kažokiem bija manāmas svina rundziņas un īsi lauznīši — pro un contra.

Baltās spalvas Aparti ja no iepriekšējo sapulču rezultātiem bija mācījusies to, ka, argumentiem izbeidzoties, in iine fināli48 parasti nāk ultima ratio49 — runga, un tad, kam spēks, tam vara. Tātad arī viņi bija paņēmuši līdz pretargumentus un bija gatavi kauties, ja tik tālu nonāks.

Var saprast arī to, ka ne viena, ne otra puse nebija askētiski stingri ievērojusi gavēni. Laiks bija auksts un lietains, tādēļ nebūtu ko apvainoties par vienu otru glāzīti.

Diskusija sākās precīzi deviņos Ridegvāri vadībā. •

Baltās spalvas partija gatavojās enerģiski protestēt pret administratīvo iekārtu, kas bija pretrunā ar konstitūciju. Izcilākie oratori bija sagatavojušies noskaņot sev par labu parlamenta pārstāvjus.

Turpretim melnās spalvas partijai bija citāda kara taktika; no visiem piecpadsmit komitātiem bija savākti garlaicīgākie, bet smieklīgākie oratori, kuru nogurdinošās, sausās, baroka stila runas paralizētu baltās spalvas pārstāvju kvēlās, aizraujošās runas, novilcinātu lēmumu pieņemšanu uz vēlīnām pēcpusdienas stundām, kad visi izbadējušies novērstu padomes vadību no dienas kārtības jautājumiem, rosinātu nepacietīgo publiku bēgt un vienkārši nosistu laiku.

Nekas nelīdzēja, baltās spalvas partija turējās, nepiekāpās ne soli. Visi bija noskaņoti ne ēduši, ne dzēruši gaidīt sapulces gala rezultātu līdz nākamās dienas pusdienai.

Sapulces vadītāja galvenais paņēmiens bija tāds: līdzko viņš manīja, ka melnās spalvas pārstāvju ir vairāk, tā pārtrauca diskusiju vārda vidū un lika nobalsot par attiecīgo jautājumu. Kam patīk, var protestēt.

Tagad neviens nekustējās no vietas.

Beidzot tika pie vārda Tormāndi, baltās spalvas partijas galvenais orators.

Kad Tormāndi sāka runu, melnās spalvas pārstāvji parasti sāka trokšņot, katrs runātāja vārds sastapa repliku, skanēja starpsaucieni; tas viss oratoru nemaz netraucēja; ja pretinieki kliedza, viņš kliedza vēl skaļāk, ja rēca simts cilvēku, viņš pacēla balsi tā, ka tās pietiktu divu simtu pārkliegšanai, bet apklusināt sevi viņš neļāva.

Toties reizēm gadījās tā, ka, cīnoties pret satrakotā skaņu okeāna viļņiem, viņš aizrāvās un izmeta pa tādam teicienam, ko mūsdienu pasaulē sauc par inpctrlamentaris.

Parlamenta sēdēs tādas aizraušanās beidzās tā, ka pēc otrā aizrādījuma priekšsēdētājs ieteic runātājam pārtraukt runu un tas apsēžas. Komitāta sēdēs ir cita mode. Līdzko Tormāndi palaida priekšsēdētāja krēsla virzienā pamatīgu bezkaunību, tā cēlās kājās Talleroši et consorles50 un vienā balsī kliedza: «Actio! Actio!» M

Un komitāta sapulce tūdaļ — stante sessione izlēma ierosināt pret izlēcēju tiesas prāvu.

Sis intermezzo pat neizjauca Tormāndi runas ritmu, viņš mierīgi izvilka kabatas grāmatiņu, izrāva no tās četrdesmit forintu un pameta tos komitāta valsts kases pārzinim (tik liela parasti bija atpirkšanās nauda no šādām prāvām), un turpināja savu filipiku. Atkal kāds spēcīgs izteiciens, atkal Zebulons sauc: «Actio! Actio!»

Tormāndi nemaz nepārtrauca runu, otri četrdesmit forinti jau bija sagatavoti, viņš pameta tos valsts kases pārzinim un turpināja runu. Tā viņš, zibeņus un pērkonus mētādams, runāja, kamēr kabatas grāmatiņa iztukšojās, un pie pēdējās bezkaunības jau novilka no pirksta zīmoggredzenu un iedeva to ķila komitāta valsts kases pārzinim, kam pēc tradīcijas nācās to pieņemt, bet savu bargo runu viņš norunāja līdz galam.

Runa jāsauc par bargu, jo aptvēra ne mazāk kā Satmā- ras divpadsmit punktu 52 skaidrojumu.

Kas bija Satmāras divpadsmit punkti? Vienlaikus divpadsmit komētas pie debesīm, tās veido mirdzošo oreolu, ko sauc par tautas slavu.

Šīs komētas mirdz vēl tagad.

Savā laikā tās izraisīja tādu vētru, kas plosījās pa visiem komitātiem. Jau pats nosaukums «Satmāras divpadsmit punkti» bija vētras signāls.

Tormāndi runas pēdējos vārdus apslāpēja vesels negaiss. Zāli pārskanēja saucieni no abām pusēm «lai dzīvo!» un «nost!».

Taču abi saukļi bija pilnīgā līdzsvarā.

Sēdes vadītājs administrators nesatricināmi mierīgs kā mūmija sēdēja savā greznajā atzveltnes krēslā. Viņš vēroja šo ensemblc no operas diriģenta pozīcijām, kurš jau no partitūras iepriekš redz, kad nāks scherco, kad allegro, kad vecajām bungām vajadzēs sacensties ar trombonu, un, ja uztraucas, tad vienīgi par to, ka vispārīga tintamarre53 viclū vecās bungas un trombons, neveic iepriekš doto uzdevumu.

Publikas ausis^gan ir apmierinātas ar šī trokšņa varenību, bet maestro ar kaut ko nav apmierināts,

Viņa acis, kā liekas, meklē režisoru.

Tas parādās.

Nu, Salmāš? — šis jautājums domāts būtnei, kas pielavās pie atzveltnes krēsla no aizmugures.

Slikti, jūsu augstlabdzimtība.

Kas par vainu?

Baltspalvainajiem jauns manevrs, fcīdz šim viņi arvien izvirzīja vidū tādus miermīlīgākus cilvēkus, kas atturēja viņējos no kaušanās, ja mūsējie taisījās ko uzsākt.

Tagad viss sagriezies otrādi.. Nosēdinājuši mūsu ļaudīm tuvumā vislielākos kaušļus, Bēledas balsu vācējus.

Nu? Un kas tad ir?

Un mūsējie saka: sabiedrības labā viņi labprāt iedauzīšot citiem pakaušus, bet savus pakaušus viņi nevēlas ļaut dauzīt sabiedrības labā. Viņus nekā nevar iedrošināt uz kaušanos.

Gļēvuļi, — Ridegvāri murmināja, sniegdamies pie zvana.

Līdz šim pielietotās kara viltības izrādījās nederīgas.

Pirmkārt, tāpēc, ka zālē bija vairāk baltspalvaino nekā melnspalvaino.

Otrkārt, baltspalvainajiem līdz četriem pēc pusdienas vēl nebija apnicis ne karstums, kurā varētu strausa olas izperināt, ne badošanās, ne melnspalvaino runas; par Tal- leroši runu viņi dabūja pat uzjautrināties.

Treškārt, baltspalvaino oratori nebaidījās no juridiskas atbildības, viņi maksāja sodu un runāja.

Ceturtkārt, attiecīgās aprindas tagad nevēlas improvizēt tādu mazu izkaušanos, kas parasti beidzas ar baltspalvaino bēgšanu pa logiem un durvīm.

Atlika piektais paņēmiens: sēdi beigt.

Ridegvāri pakratīja zvaniņu un sāka klusā balsī skaidrot tuvāk stāvošajiem, ka tādā troksnī un tādā satraukumā nav iespējama lietišķa apspriede, un tā tālāk. . . bet, līdzko viņš bija ticis līdz teikuma vidum, tā izbrīnījies pamanīja, ka iestājies klusums; pēkšņi bija tā, ka varētu saklausīt pat mušas sīkšanu.

Un tādā kapa klusumā viņam būtu jāizsaka sēdes vadītāja viedoklis, ka tik briesmīgā troksnī apspriede nav iespējama.

Tā bija tiešām jocīga situācija.

Vai tad te ir troksnis? — Tormāndi smaidīdams jautāja.

Ridegvāri pamanīja, ka šeit ir vēl kāds diriģents.

Protams, bija. Balto spalvu partijai jau iepriekš bija noteikts, līdzko atskan priekšsēdētāja zvans, apklust visiem kā vienam. Melnspalvainie apklusīs paši no sevis, kad pamanīs, ka pretējā puse stāv klusu un pašu partijas vadītājs taisās runāt.

Tāds ir visviltīgākais paņēmiens, kā uz brīdi pārtraukt trokšņošanu.

Šī uzspiestā miera dēļ administrators pilnīgi zaudēja pacietību. Viņam vajadzēja, lai visi rēktu pilnās rīklēs, turpretī tagad ikviens raudzījās viņam mutē, ko viņš teiks.

Vajadzēja uzspiest savu plānu.

Patlaban ir klusums, — viņš žultaini sacīja, — bet, līdzko turpināsim sēdes darbu, atkal sāksies troksnis. Sanāksmes dalībnieki ir pārāk satraukti. Es izmantoju savas priekšsēdētāja tiesības un'pārtraucu sēdi.

Pat tagad nepiepildījās viņa vēlēšanās atdzīvināt pie- klusušo orkānu. Viņi bija uz visu sagatavojušies. Visa kara taktika bija apgūta. Pilnīgā klusumā Tormāndi mierīgi atbildēja administratoram:

Ja vēlaties, varat atstāt priekšsēdētāja krēslu, mēs aizvietosim priekšsēdētāju un turpināsim sēdi.

Tagad simtiem balsu atkārtoja:

Turpinām sēdi! Ja vēlaties, varat iet projām. Sēdi vadīs apakšišpāns.

Atkal sākās troksnis, žestikulēšana, sejas satraukumā pietvīka: — Lūdzu, ejiet, ja jums tīk!

Taču tagad viņš vairs nevēlējās iet projām.

1 Savilcis seju stingrās krunkās, uzsita ar dūri pa galdu un čērkstošā balsī uzsauca:

Tā ir atklāta pretošanās augstākai varai. Tā ir pretlikumīga rīcība.

Buntošanās! — sauca Zebulons.

Mums ir pa spēkam izbeigt šīs patvaļības. Ja muižnieku kārta pretojas sēdes pārtraukšanai, es izklīdināšu sēdes dalībniekus ar bruņotiem spēkiem.

Es gan iziešu iepriekš, — vairījās Zebulons, kas tādu skatu vēlējās labāk vērot no balkona.

Bet mēs gaidīsim tos bruņotos spēkus! — rokas uz krūtīm sakrustojis, dārdināja Tormāndi un, apsēdies savā vietā, spītīgi lūkojās administratoram acīs. Ridegvāri ar to bija diezgan. Uz to viņš bija sagatavojies.

Divviru durvis aiz priekšsēdētāja krēsla veda uz virs- išpāna istabām. Blakus sapulču zālei bija izvietoti visi komitāta haiduki, policisti, žandarmi, atvaļinātie leitnanti, apbruņoti no matu galiem līdz papēžiem. Šodien visi raz- bainieki var svinēt svētkus.

Tātad blakus telpā visi komitāta bruņotie spēki ar kailiem zobeniem un durkļiem gaidīja signālu, un netālās kazarmas pagalmā jau kopš agra rīta ar šautenēm kaujas ga

tavībā stāvēja vesels bataljons zaldātu gadījumam, ja ar komitāta spēkiem nebūtu diezgan.

Tad lai notiek, kā jūs vēlaties! — Ridegvāri kliedza un pagriezās atpakaļ. — Policijas priekšnieka kungs, stājieties pie savu pienākumu izpildīšanas!

Šis policijas priekšnieks un viņa padotie bija Ridegvāri ielikteņi. Apņēmīgi cilvēki, fanātiķi.

Līdzko izskanēja Ridegvāri pavēle, policijas priekšnieks atvēra durvis aiz priekšsēdētāja krēsla un uzsauca bruņotajiem vīriem:

Žandarmi, sekojiet man!

Pats viņš priekšsēdētāja pavēli uzņēma ļoti nopietni, izrāva zobenu un kopā ar saviem biedriem metās virsū sapulces dalībniekiem pie zaļā galda.

Pirmajā pārsteiguma brīdī ikviens bija pārliecināts, ka tas ir tikai joks. Kopš Onodas54 sapulces laikiem nebija gadījies, ka apspriedes laikā sapulču zālē tautas brāļi rautu ārā zobenus cits pret citu; tomēr ikvienu pārņēma šausmas, kad asinīm noplūduši cilvēki streipuļodami pameta savas vietas, pie zaļā galda tika ievainoti un notriekti zemē godīgi, sirmi, mierīgi patrioti, un gaisā švīkstēja asiņaini zobeni.

Jau pēc brītiņa šīs šausmas pieņēma citu noskaņu. Arī pie zaļā galda sēdēja bruņoti cilvēki, sirmajiem tiesnešiem palīgā steidzās jaunie tieslietu praktikanti, un sēžu zālē sākās tāds kautiņš, kliegšana un zobenu šķindoņa, kāda nekad nebija dzirdēta, — tas viss notika administratora kunga augstlabdzimtibas acu priekšā un ar viņa svētību.

Pēc īsa brītiņa muižnieku — balto spalvu partijas jaunatne iespieda kaktā policijas priekšnieku un viņa bruņotos biedrus, izsita viņiem zobenus no rokām un izmeta viņus ārā pa visīsāko ceļu — pa logu; tas notika bez administratora svētības.

Nevar zināt, kā viņi nokļuva līdz zemei. Bet kur pali- ļ kuši bruņotie žandarmi?

Tie gluži vienkārši neieradās.

Viņa augstlabdzimtība veltīgi lūkojās atpakaļ uz durvīm — kur palikuši viņa ļaudis? Arī pārējie brīnījās, ka žandarmi tūdaļ neskrien iekšā. Pa pievērtajām durvīm manāma durkļu ziboņa, tomēr viņi nenāca, gan jau viņi arī dzirdēja zobenu šķindu un kņadu, tomēr nenāca. Vai viņus kāds nobūris? Jā gan,

Tā bija viena no likteņa nejaušībām, viens no cilvēka prātam neaptveramiem gadījumiem, par ko skeptiķis varētu sacīt theāter coup55, ja tie nenotiktu dzīvu cilvēku acu priekšā un netiktu saglabāti atmiņā.

Tanī pašā brīdī; kad policijas priekšnieks pa sēžu zāles durvīm sauca; «Žandarmi, sekojiet man!» — pa pretējām durvīm no virsišpāna telpām šai istabā ienāca jauns, slaids cilvēks.

Tas bija Edens Baradlajs.

Viņa parādes tērps reizē bija arī sēru tērps, melns samta dolomāns, meņķeks tumšā granātu krāsā ar -zilās lapsas apkakli, galvā tāda pati cepure ar melnu dzērves spalvu, oksidēta sudraba sprādzes, agrafes un ķēdes, labajā rokā plats parādes zobens makstī; steigā viņš nebija paspējis to piekārt pie jostas.

Pirms bruņotie komitāta kalpi spēja paklausīt policijas priekšnieka komandai, Edens nostājās tiem ceļā un aizlika priekšā savu zobenu tāpat ar visu maksti.

Atpakaļ! Ne no vietas! — viņš uzsauca pavēlēt radušā balsī.

Bruņotie vīri apmulsa, daži no viņiem vērsa pret Edenu savu durkļu smailes. Kas tas tāds? Kā uzdrošinās stāties viņiem ceļā?

Zobenus makstis! — jauneklis stingri sacīja, uzsizdams pa zobenu cietokšņa komandantam. — Izejiet gaiteni!

Cietokšņa komandants pačukstēja žandarmiem vienu vienīgu vārdu. Starp žandarmiem bija daudz vecāku vīru, kas pazina Edenu; tas ir viņu virsišpāns pēc mantošanas tiesībām, viņu nākamais kungs, tagadējais šeit ir tikai kalps, — un viņi cēla šautenes uz pleca.

Vācieties projām! — Edens Baradlajs komandēja. — Un gaidiet Hurpmākās pavēles; kad es saukšu, tad nāciet. ?

Vecie žandarmi palocīja galvas, Viņiem patika šī pavēle. Viņi bija apmierināti, ka viss beidzās tā.

Tad Edens steidzās uz sēžu zāli, no kurienes skanēja kņada un zobenu šķindoņa.

Pēc tam kad asinskārais policijas priekšnieks un viņa piekritēji bija izmesti pa logu, satrauktais pūlis nemierīgi vēroja durvis, pa kurām vajadzēja parādīties bruņotajiem vīriem, no kurienes administrators ar atriebīgu skatienu gaidīja novēlotu palīdzību policijas priekšniekam; pa šīm durvīm zālē ienāca viens vienīgs cilvēks — Edens Baradlajs.

Viņa staltais stāvs pārsteidza klātesošos. Viņa seja bija pietvīkusi aiz cēlām dusmām, acīs dzirkstīja viss satrauktās dvēseles saviļņojums.

Aizmāršības pēc vai tīšuprāt — viņš ienāca zālē ar visu cepuri un tāpat ar cepuri galvā devās pie priekšsēdētāja krēsla.

Ridegvāri, iesāņus pagriezies, ar labo roku pieķēries pie atzveltnes krēsla, izbaiļu pilnām acīm paraudzījās uz Edenu. Izskatījās tā> it kā Indijas mūžamežos šakālis būtu saticis tīģeri.

Skats, kas Edenam pavērās, satrauca viņu līdz sirds dziļumiem. Uz komitāta zaļā galda asins paltis, arī protokoli un izklaidus izmētātie dokumenti apslacīti ar asinīm, cienījami vīri ar saplcstiem kabatas lakatiņiem cits citam pārsien brūces, visur redzamas aiz dusmām un sāpēm pārvērstas sejas, uz galda uzsviests pārlauzts, asiņains zobens.

— Kas to izdarīja? — jaunais Baradlajs skanīgā balsī jautāja, nostājies priekšsēdētājam pretim. — Kas to izdarīja? — viņš vēlreiz stingri noprasīja administratoram.

Ridegvāri lūkojās uz viņu, aiz pārsteiguma valodu zaudējis.

Es uzlieku jums atbildību par šo nolādēto gadījumu, ko no mūsu hronikām nekad nenomazgās nekādas asaras.

Man? — Ridegvāri jautāja, un šai vienā vārdā bija dusmas, uzpūtība, šausmas un izbrīns.

Tad jaunais Baradlajs pārlika savu zobenu no labās rokas kreisajā.

Es! Jums!

Viņš satvēra ar labo roku priekšsēdētāja krēsla kokgriezumiem rotāto atzveltni un nevaldāmās dusmās purināja to.

Un tagad — ārā no šīs vietas! Sis krēsls ir manu senču sēdeklis. Jūs tur sēdējāt pa virsišpāna slimības laiku. Virsišpāns ir izveseļojies!

Šiem vārdiem sekoja gaviles visā zālē.

Visā zālē.

Tie, kas zina, kāds noskaņojums mēdz būt ungāru-sapulcēs, gan atcerēsies kādu līdzīgu gadījumu; simpātiska persona var vienā mirklī pievērst un pakļaut sev visus, saliedēt, sakausēt pretiniekus ar saviem draugiem, sagraut visus argumentus, prātojumus, antipātijas un personiskās intereses, vest sev līdzi vienotā masā saliedēto publiku — kurp, to vairs neviens nejautā.

Tāda burvestība bija notikusi arī šinī zālē,

Ridegvāri varēja lasīt savu partijas biedru, savu uzticības vīru un algotņu sejās, ka viņa valdīšanas laiks beidzies, viņam no šejienes jāpazūd.

Nobālis aiz kauna un dusmām, viņš cēlās no priekšsēdētāja krēsla, vēlreiz pārlaida visiem iznīcinošu skatienu, tad ar nežēlīgu atriebības alkstošu seju pieliecās jauneklim pie auss un čukstēja:

— Lūdzu . .. Pirmais pakāpiens uz to paaugstinājumu.

Edens tikai nicīgi palūkojās uz Ridegvāri, māte viņam bija izstāstījusi, kādu paaugstinājumu Ridegvāri domā.

Atbildi Ridegvāri nesagaidīja.

Varenais kungs nozuda, priekšsēdētāja vietu, komitāta muižnieku prieka saucienu sveikts, ieņēma likumīgais virsišpāns. Tagad viņš noņēma cepuri.

Jāsaka, ka viņa rīcība nebija korekta, jo viņš vēl nebija apstiprināts par virsišpānu un pagaidām nevarēja būt īsts priekšnieks komitātā, taču jūsmīgie sveicieni no visām pusēm liecināja, ka viņš ir īstais. Klātesošie deva viņam savu sankciju.

Viņa lēmums bija pārdrošs, izšķirošs gan pašam, gan komitātam, gan visai zemei, gan visam laikmetam, taču tas izdevās. Pilnīgi.

Brīdis, kad Edens ieņēma savu vietu, kļuva par vēstures pagrieziena punktu. Lai kā risinātos notikumi, tas bija liela laikmeta izejas punkts, un bija vajadzīga drosmīga sirds, lai ieņemtu šo vietu.

Kas notika sapuldē pēc tam, par to lai runā hronikas. Tā bija Edena Baradlaja triumfa diena.

Pavasara dienas

Seno laiku dabaszinātnieki stāsta par kādu brīnumainu dzīvnieku — krāku.

So briesmoni ir aprakstījis norvēģu zinātnieks Ponto- pidans.

Tas esot neizmērojami liels jūras dzīvnieks, kas dzīvo jūras dzelmēs un laiku pa laikam paceļas virs ūdens. Kad viņa milzīgi lielā, dūņām klātā, jūras augiem un koraļļu mežiem apaugusī mugura parādās starp viļņiem, tad pingvīni un kaijas domā, ka tā ir jauna sala, apmetas tur, vij ligzdas un pamet savus izkārnījumus uz šīs muguras. Un briesmonis to atļauj.

Ar laiku mugura apaug ar zāli, jūras braucēji notur to par skaistu, zaļu salu, izmet enkurus, apmetas uz dzīvi, uzceļ mājas; briesmonis visu pacieš.

Ļaudis sāk art, sēt miežus, un briesmonis atļauj art un ecēt uz savas muguras; ja nu vienīgi tad, kad sakur uguni, viņam žēl, ka nevar pakasīt sev muguru.

Jūras braucēji iekārtojas uz salas arvien labāk, jau rok pat akas un priecājas, ka ūdens vietā no akas var smelt taukus. Dzīvnieks atļauj izsūknēt taukus, viņam jau to at- likām.

Jūras braucēji uz bagātās salas uzceļ noliktavas, organizē muitu un policiju, dibina pat akciju sabiedrības. Bet kādreiz, kad viņi aizralcušies jau līdz dzīvai miesai, dzīvnieks apjēdz, ka nu vairs nav joki, un nolaižas atkal jūras dibenā un tam līdzi putni, cilvēki, kuģi, noliktavas un akciju sabiedrības.

Tāds brīdis bija tūkstoš astoņi simti četrdesmit astotā gada marta vidū.

Bija trīspadsmitais marts, Vīnes tautas sacelšanās diena. …Neaizver grāmatu, nervozais lasītāj! Es nevedīšu tevi uz ielas, nerādīšu tev uzlauztu bruģi un uz ātru roku veidotas barikādes, nelikšu tev pavadīt pa ielu pirmo ievainoto, pirmo brīvības mocekli, ko biedri pacēluši uz pleciem noasiņojušu, mirstošu un rāda pilsētas iedzīvotājiem; mēs to visu klausīsimies no drošas, klusas vietas, un mums nekas ļauns nenotiks.

Ari Plankenhorstu zāles šais dienās bija pilnum pilnas ar veciem paziņām; tikai klavieru mūzikas un tērzēšanas vietā viņus izklaidē no ielas ieplūstošie trokšņi: cilvēku kliedzieni un tālīnu šāvienu skaņas.

Cik tagad bāli šie augstas kārtas cilvēki, cik baiļu pilnas tiem acis, kad tie cits citam taujā, kas gan tur ārā notiek.

Kas notiek?

Tauta saodusi brīvības smaržu.

Notiek tas, ka guļošais milzis atdara acis un ar savām skropstām aizslauka veselu pasauli ar visiem lielajiem vīriem: jūs bijāt tikai sapņu tēli.

Lepnie kungi sēž neuzposusies, staltās dāmas staigā nekrāsojušās un bailīgi raugās uz logiem, ieklausās, kas notiek uz ielas, un sarunājas čukstus: ar ko gan beigsies šī diena?

Tuvojas vakars; istabās jau metas krēsla, taču nevienam nenāk ne prātā aizdegt lampas, logus tricina troksnis un šauteņu zalves. Katrs atnācējs atnes jaunas briesmu vēstis.

Varena auguma intendants, kas citkārt sabiedrībā tā komandēja, it kā būtu ģenerālis, tagad runā čukstus un ir noskuvis vaigu bārdu, lai notušētu savu kareivisko izskatu; resnais Medizinrath 56 sēž kaktā, stingi raugās tukšumā un saraujas ikreiz, kad kaut kur aizcērtas durvis; sekretārs extra statum57 skraida lejā uzzināt ko jaunu, bet ikreiz pēc brītiņa nāk atpakaļ, jo tālāk nav varējis tikt.

Beidzot ierodas kāds no āra —- policijas direkcijas sekretārs. Jau viņa izskats pauž par situāciju pilsētā. Viņš ģērbies nevis lepnajā formas tērpā, bet vecā frencī, kādus mēdz valkāt strādnieki, un seja viņam bāla kā krīts.

Kad noskaidrojās, kas slēpjas šai maskarādes tērpā, visi metas viņam klāt.

Nu, vai viņus atsita? — intendanta kungs steidzīgi apjautājas.

Nevar uzveikt, — uzrunātais drebēdams atbild, — nupat nāku no policijas direkcijas nama. Pūlis tanī ielauzies; nogāzuši no fasādes Iustitia statuju, izlauzuši logu restes, cenzūras kantorī visu saplēsuši. Man pašam izdevās izbēgt vienīgi šīs blūzes pēc.

Vai viņi laupa arī? — kaktā iečinkstējās vēderīgais Medizinrath, kurš rūgti apraudāja savu mājās pamesto naudas krājumu.

Ak dievs, vai tad nevar pret viņiem sūtīt vairāk karaspēka? — piaiTissimo balstiņā čukstēja citkārt skaļais orators.

Tur ir diezgan zaldātu, — policijas sekretārs viņus mierināja, — taču ķeizars nevēlas asins izliešanu. Viņš ir nemierā arī ar līdzšinējo.

Ak dievs, kāpēc tad jāprasa ķeizaram? Viņam ir pārāk laba sirds! Vajag paļauties uz zaldātiem!

Tad lūdzu, ejiet vien turp! — sekretārs viņu nikni mudināja. — Tie zaldāti jau šauj tā, ka no visas zalves netrāpa neviena lode. Pats savām acīm redzēju Mihela laukumā, ka artilēristi iemina degļus dubļos un pateica, ka nešaušot uz tautu.

Ak dievs, kas gan ar mums notiks?

Tieši tādēļ steidzos šurp, lai paziņotu jums, kas notiek. Man liekas, ka tautas dusmas apdraud atsevišķas mājas, un tādās es nevēlētos nakti pavadīt pat par Rotšilda miljoniem.

Vai jūs domājat, ka arī mūsu māja pieder pie tām? — Plankenhorstne jautāja.

Es katrā ziņā labāk iešu savu ceļu.

Un viņš devās projām.

Pārējiem tas bija slikts mierinājums.

Intendanta kungs sāka interesēties, vai mājā nebūtu dabūjams kāds civiluzvalks. Viņam nevarēja piedāvāt nekā cita kā sulaiņu drānas. Taču Plankenhorstu nama livreja būtu diezgan slikts passeparlout58 ceļojumā.

Ieradās vēl kāds apmeklētājs. Viņš nevis ienāca, bet krišus iekrita. Tikko varēja pazīt— tas bija valsts kanclera referents, smalks kā Taleirans, bet tagad zaudējis savu parasto aukstasinību. Viņa cepure bija saspiesta plakana kā bliņa, mētelim norauts stūris, uz muguras nepārprotams dubļainas plaukstas nospiedums, asiņaina skramba uz deguna liecināja par kādu indiskrētu tikšanos. Viņš bija galīgi bez elpas.

Kas ar jums noticis? — namamāte līdzjūtīgi jautāja.

Taleirana tipa valstsvīrs nebija zaudējis savu parasto karātavu humoru.

Nieki, mani mazliet gribēja nosist. Kāds bija mani pazinis, iesaucās: «Tas ari ir špions!» — un tad mana cepure kļuva plakana. Par laimi, daži studenti mani izpestīja, un es izbēgu caur kādu Durchhaus :i9.

Sakiet, lūdzams, — vai vēl nelaupa? — no sava kakta apjautājās Medizinrath.

Kur nu, pie velna! Viņiem drīzāk ir tāds kā dāvināšanas gars. Ejiet tik pie viņiem! I ūd/.u, cienītā kundze, lieciet man atnest kādu gabaliņu plākstera, ar ko aizlīmēt šo skrambu uz deguna. Tas man būs ļoti izdevīgi, vismaz uz ielas nebūšu tik viegli pazīstams.

Kā tā? Vai tad jūs atkal gribat iet projām? — satraukti jautāja Antoinette kundze, vadīdama mazo valsts- vīriņu uz savu buduāru, lai uzlipinātu viņam uz izbojātā profila plāksteri.

Es steidzos! — konfidenciāli čukstēja lielais sīka auguma valstsvīrs. — Jāpasūta valsts kancleram pajūgs un rezerves zirgi. .

Kā tā? Vai tad jau ir tik tālu?

Laikam gan.

Un jūs brauksiet viņam līdzi, vai ne?

Protams, šeit nepalikšu. Ieteicu arī jums ar jūsu skaistumu…

Tad jau redzēsim, — Antoinette kundze atbildēja pavisam mierīgi un ļāva aiziet sīciņajam kungam ar melnu plāksteri uz deguna.

Armijas intendants gribēja viņu aizturēt: «Neejiet, ja nu jūs nosit?»

Man prāta netrūkst. Es kliegšu visskaļāk: «Nost Meternihu, lai dzīvo «Aula»!» 60

Arā troksnis kļuva arvien stiprāks, istabās pamazām satumsa; intendanta kungs lūgšus lūdzās neiededzināt sveces, lai pūlis uz ielas domātu, ka te neviena nav mājās.

Te taču bija kopā viss sabiedrības zieds. Šis nams bija sakautās armijas pasaules centrs.

Kara padome puskrēslā apspriedās, ko iesākt. Bēgt vai palikt šeit? Bailīgie ieteica bēgt, un vēl bailīgākie neuzdrošinājās bēgt. Uz ielas taču jūra. Ļaužu jūra.

Atkal ieradās kāds cilvēks.

Par spīti krēslai, viņu pazina visi. Poligonālie sejas vaibsti un lepni izslietā galva ļāva jau pēc apveida pazīt Ridegvāri.

Viņa ierašanās izraisīja pārbiedētajā sabiedrībā tādu kā drošības sajūtu. Šis aukstasinīgais cilvēks imponēja visur, kur gadījās vājākas sirdis.

Kas no jauna, draugs? — pretim steigdamās, jautāja namamāte.

Jaunu ziņu diezgan, — viesis dzedri atteica. — Pirmā un svarīgākā tā, ka Meternihs atteicies.

Cst!

Pēc stundas tas būs zināms atklātībā. Es nāku no turienes. Viņa atteikšanās pieņemta, un šis dižais cilvēks šobrīd domā tikai par to, kā pārģērbties, kādā pajūgā un pa kādu ceļu laisties projām.

Pārģērbies! — čukstēja intendanta kungs, un mute viņam kustējās' vēl tad, kad viņš vairs nerunāja. Droši vien viņš stāstīja pats sev, cik laimīgs tāds, kam tagad atrodas vecs mētelis.

Vai vēl nelaupa? — dvesa resnais slimnīcas priekšnieks.

Laupīt nelaupa, toties bruņojas, un ieroču noliktava ir viņu rokās.

Vai nespēja nosargāt? — ķērkstēja resnais kungs.

Atvērta pēc ķeizara pavēles.

Nevar būt!

Man kabatā ir rīkojums, kas nosaka, ka studenti un pilsoņi apbruņojami, lai uzturētu kārtību.

Ridegvāri patiesi parādīja no kabatas izvilktu plakātu; visi klātesošie metas tam virsū un centās pa tumsu izburtot saturu.

Līdz šim apbruņoto studentu un amatnieku ir apmēram divpadsmit tūkstoši, — Ridegvāri turpināja ar nežēlīgu mieru. — Naktī varam gaidīt ielu cīņas un kaujas uz barikādēm.

Esmu pārliecināts, ka es negaidu, — burkšķēja intendants. — Labāk tālāk no tām.

Pārējie piekrita.

Kungi, dāmas! Sauve, qui peut!61

Ikviens cefitās pēc iespējas īsāk atvadīties no namamātes. Pagaidām ārā bija tikai lielus gāze, bet tuvojās arī pērkona negaiss. Katrs nosauca kādu vietu, kur, cerams, visi tikšoties.

Un kurp jūs dodaties? — Antoinette kundze jautāja stūrainajam kungam.

Es? Nekur! Palikšu Vīnē. Es par sevi nebaidos.

Viņš spieda kundzei roku un bija pēdējais, kas atstāja

viņas namu.

Tomēr iespējams, ka viņš bija pirmais, kas aizmuka no Vīnes, tikai nevēlējās nevienam izpaust, uz kurieni.

Diža auguma kungs tomēr li 'ja pie vārtsarga atrada vecu ielāpainu apmetni, kādu važoņa mēteli, kurā, samaksājis lielu naudu, ietina savu svarīgo personu un tādā izskatā devās uz ielas. Kas zina, kurp viņu aizskaloja ļaužu straume… Vēderīgajam Medizinrath nebija nekādas patikas uz šādu ekspedīciju. Paskriet viņš nevar, un, ja kaut kur tiks piespiests pie sienas, viņu sagaida briesmīga nāve. Cilvēkam, kas pasaulē aizņem trīs vietas, labāk nemaz nerādīties acīs tādā brīdī, kad ikviens meklē savu vietu uz zemes.

Mīļais draugs, — viņš uzrunāja vārtsargu, glāstīdams tam vaigu un ieziezdams viņa plaukstu ar banknoti, — šai namā ir izdodama pagraba istabiņa. Paslēpiet mani tanī. Un, ja tie asinskārīgie nāks un sāks visu pārmeklēt, sakiet viņiem, ka tur dzīvo nabaga drēbniek- meistars, uzzīmējiet ar krītu uz durvīm lielas šķēres. Sakiet, ka tur dzīvo nabaga badā pamiris drēbnieks un viņa sieva ir slima ar bakām. Tad viņi nenāks iekšā. Jūs izdarīsiet tā, vai ne, mīļais mājas inspektor?

Vārtsargs zināja labāku izeju.

Kas zina, cik ilgi tas vilksies. Man negribētos, ka jums tanī pagraba ūķī būtu jāgaida līdz beigām. Es izglābšu cienījamo kungu tā, ka ne matiņš no galvas nenokritīs, tikai uzticieties man.

Ak, glābiet, kā vien gribat! Tomēr es vēlētos zināt, kā. Jo, redziet, paskriet es nevaru. Kājas nenes. Un pajūgu nedabūs ne par miljonu.

Pajūgu nav, bet ir citas iespējas.

Ak kādas gan? Kur tās ir? Es maksāšu, cik būs vajadzīgs.

Tepat blakus krogā dzer divi līķu nesēji, nestuves noliktas pie durvīm.

Līķu nesēji?

Nu jā. No ambulances. Varas iestādes cilvēkmīlestības un piesardzības vadītas izsūtījušas viņus pa nemierīgākajām ielām, ja kādu sašauj, lai ņem augšā un nes uz slimnīcu. Tas ir skaisti izdomāts. Un tā kā šinī ielā neviens nav sašauts . ..

Tad man jāguļas uz nestuvēm?

Nu jā, tās ir pilnīgi segtas, neviens neuzzinās, ko tanīs nes! Par labu dzeramnaudu viņi aiznesīs jūsu godību uz slimnīcu, tur dabūs līķu ratus, kas jūs aizvedīs līdz muitas barjerai, no turienes varēsiet ceļot tālāk kādā patīkamākā veidā.

Resnajam kungam pie šīs domas pārskrēja šermuļi pār muguru.

Taču vairs nebija laika izvēlēties. No ielas otra gala jau vēlās pūlis, kura tuvošanos vēstīja gaviles, kas pārskanēja līdzšinējo troksni. Bija jābēg.

Viņš pieņēma priekšlikumu. Līķu nestuves ir briesmīga ekipāža, taču labāk tanīs gulēt dzīvam nekā mirušam.

Pavadījis viņu ceļā, vārtsargs smējās, vēderu turēdams.

Vai tad tur iekšā zālē nedzirdēja tuvojošās gaviles, ko pavadīja dīvaini knakšķi un sprakstoņa?

Izdzirdusi baigo troksni, Alfonsīnē izmisusi izskrēja no savas istabas pie mātes; pieskrēja klāt, bet neapkampa viņu, šīs dāmas nebija radušas apkampties.

Visi mūs ir pametuši!

Gļēvuļi! Muļķi! — Antoinette nicīgi sacīja.

Kurp lai mēs bēgam? — skaistā meita drebēdama jautāja.

Mēs? Nekur. Mēs paliksim tepat.

Kā tā? Tādās briesmās?

Mēs valdīsim pār šīm briesmām.

Alfonsīnē izbrīnījusies uzlūkoja māti. Domāja, ka tā zaudējusi prātu. Mātei uz to bija nosliece.

Antoinette kundze izrīkoja sulaiņus iedegt visas lampas un izlikt tās kopā ar svečturiem atvērtos logos. Tad norāva gultas baldahīna baltos atlasa aizkarus un lika tos kopā ar zeltītajiem turekļiem piestiprināt abās pusēs pie mājas balkona kā baltus karogus.

Tad viņa sakrokoja divas baltas lentas, piesprauda vienu sev, otru Alfonsīnei pie pleca un, kad pūļa kliedzieni no lejas skanēja visvētraināk, izvilka uz balkona sev līdzi pa pusei samaņu zaudējušo meitu, un spalgā, skanīgā balsī sauca pāri pūlim:

Lai dzīvo brīvība!

Pērkona dārdiem līdzīgi noskanēja pūļa tūkstoš balsīs sauktais: «Lai dzīvo!» Viņai māja gan ar lakatiem, gan cepurēm, un visi, kas gāja gar apgaismoto Plankenhorstu pili, jūsmīgi sauca vivat, bet pretējai mājai izdauzīja logus. Tās mājas saimnieks droši vien bija aizņemts uz barikādēm un nevarēja atnākt izlikt logos sveces; tātad tie jāsit ārā. — Bet Plankenhorstiem vivat\

Jene Baradlajs visu šo dienu pavadīja savā mājoklī. Viņam bija vāja nervu sistēma.

Viņš bija bailīgas dabas jau no bērnības, bot jaunekļa gadu dzīves veids, mūžīgā atkarība no citiem bija padarījusi viņu vēl nepatstāvīgāku. Viņš bija pieradis arvien pakļaut savu gribu kādai citai, vispirms vecāku, tad priekšnieku, beidzot savas mīļākās gribai.

Tagad vētra bija noslaucījusi visus balstus, pie kuriem viņš citkārt bija tvēries, monumentālās personības, kuru statujas bija Jenēs laies et penatesG2, izputēja kā pelavas; Jene jutās ari pats zaudējis savu vērtību.

Visu dienu viņš pavadīja drudžainā satraukumā un, ieslēdzies savā istabā, nemierīgi staigāja šurpu turpu. Viņš pārgrieza pat zvana auklu, lai neviens apmekletājs netraucētu.

Ielas troksnis, ieroču dārdi pastāvīgi plosīja ikvienu viņa nervu; galva bija noreibuši un nespēja domāt; viņš nejaudāja aptvert, kas tagad notiek.

Brīvības un jaunā laikmeta lielie saukļi viņu neaizrāva. Viņi taču nekad neuzvarēs.

Savā parastajā sabiedrībā viņš nekad nebija saticis ne vienu vienīgu jauno ideju draugu. Un tautai viņš neticēja.

Ielu cīņas troksnis lika manīt, ka tauta tagad kaut ko dara, taču viņš nezināja, ko īsti. Varbūt trako? Varbūt atriebjas? Varbūt pat uzvarēs. Bet viņam nebija nekādas nojautas, kur novestu šī uzvara.

Visu vētras laiku viņam bija viena vienīga doma — Alfonsīnē.

Kas ar viņu noticis? Varbūt paspējusi arī bēgt? Varbūt atradusi aizsardzību? Un ja nu ne?

Viņu gan ielenca visspēcīga sabiedrība, bet ja nu šī sabiedrība pati vairs nespēj aizstāvēties?

Brīžiem viņam gribējās iziet uz ielas un steigties uz Plankenhorstu namu. Tomēr ikreiz viņš nobijās. Karteču ugunis slauka ielas, no bruģa akmeņiem ceļas barikādes, kurp lai viņš iet ar saviem pārsmalcinātajiem nerviem, drebošo miesu un no bailēm slimo sirdi? Un ko viņš tur varētu palīdzēt? Viņš nekad nebija turējis rokā ieroci. Viņu nekad nelaida uz medībām kā brāļus. Viņš bija mācījies vienīgi zīmēt, spēlēt klavieres un glīti rakstīt, zobenu viņa roka nepazina.

Ko gan viņš spētu aizstāvēt?

Jo tālāk ritēja diena, jo pieauga troksnis uz ielas, un rūpes par Alfonsīni kļuva nepanesamas.

Deviņos vakajā viņš vairs nevarēja izturēt šīs mokas. Nolēma iet un uzmeklēt Alfonsīni.

Kaut arī nevarēs viņu aizstāvēt, vismaz ies bojā kopā ar viņu.

Ak, drosmīgie ar stipriem nerviem neaptvers, cik milzīgs heroisms vajadzīgs, lai tāds vājš cilvēks saņemtos doties briesmās, par kurām smejas spēcīgie, bet kuras vājajam sagādā elles mokas. Lauri pienākas nevis drosmīgajiem, bet bailīgajiem, kas trīc un dreb, dzirdot ložu svilpšanu, un tomēr iet — sava goda, savas mīlestības, dzimtenes un sievietes dēļ.

Jeni mīlestība raidīja briesmās, no kurām viņam stinga sirds.

Viņš izgāja uz ielas pavisam neapbruņots, pats nezinādams, kas notiks, kad viņš būs lejā.

Uz ielas ļaužu straume viņu tūdaļ uzsūca sevī un aizrāva līdzi.

Taču tā bija pavisam citāda straume nekā tā, ko viņš bija iedomājies savā noslēgtajā istabā.

Viņu apņēma nevis nikns asinskārs pūlis, bet līksma gaviļu jūra.

Veci un jauni,'kungi un algādži, tirgus sievas un dāmas, studenti un zaldāti, visi juku jukām, ķeras cits citam ap kaklu, skūpstās, raud, gavilē, auro, trako, līdz aizsmakumam kliedz brīvības vārdu. «Uzvara! Uzvara!» skan visās malās, skrejlapas iet no rokas rokā, gan vienu, gan otru oratoru paceļ uz pleciem, lai tas nolasa tautai visjaunāko valdības lēmumu, tad runātāju slāpē nost ar apkampieniem un skūpstiem un straume plūst tālāk, līdz nāk jauna vēsts, jauna runa, jauni prieka uzplūdi. Tauta apkampj zaldātu, kurš vēl pirms stundas ir sitis tai brūci, skūpsta apklusušu lielgabalu, sauc «lai dzīvo» tam, ko ienīst, — ja tik balta kokarde pie cepures, — un ar lieliem burtiem raksta uz namu sienām: «īpašums ir svēts.»

Jene ari pats noreiba šai gaviļu straumē. Tām jūtām, kas šobrīd vadīja pūli, nemaz nav vārda. Tas, kurš iekļuvis šai apburtajā ķēdē, jūt it kā elektrisko strāvu, un uzvaras reibums pārņem arī to, kuram te nebūtu nekādas daļas. Jene dzirdēja, ka pūlis ar prieka asarām un smiekliem sludināja tādu cilvēku krišanu, kuri līdzšinējā pasaules vēsturē izcēlās ar savu nemirstību, un, kad Jene dzirdēja, kā vislielākais milzis — tauta ar vienu plaukstas vilcienu noslauka mūžīgi varenos no vēstu r< . lappusēm kā krīta zīmējumu, arī viņu pārņēma tas noslēpumainais magnētisms, kam es nezinu nosaukuma.

Kas tas ir par siltumu, kam tādā mirklī nespēj pretoties jaunekļa sirds? Šīs lielās personības bija viņa elki, un tomēr viņam mutuļo asinis, dzirdot par viņu norietu.

Jene tikai klausījās, vai starp tiem vārdiem, ko tūkstoš- galvu pūķis pavadīja ar peieat63, neatskanēs arī Plankenhorstu vārds.

Viņš labi zināja, cik cieši Plankenhorstu vārds saistīts ar pārējiem še minētajiem.

Varbūt vēl nav pienākusi viņu kārta.

Visapkārt atkal un atkal pārspriež šis dienas varoņdarbus; kā tauta aplenkuši ienīsto varmāku namus, kā saplēsti gabalos nolādētie lielie protokoli. Tikai par Plan- kenhorstiem nebija dzirdams nekas.

Ļaužu straume nesa Jeni tālāk. Māju logos sāka iedegties gaisma, tumšos logus izsita.

Pagāja vairākas stundas, kamēr viņš aizkūlās līdz ielai, kurā atradās Plankenhorstu nams.

Jenem nemierīgi dauzījās sirds: vai tikai viņš neatradīs to drupās sagrautu, saārdītu kā visas pārējās vareno mājas?

Cik pārsteigts viņš bija, kad, pagriezies ap stūri, pamanīja Plankenhorstu māju laistāmies vienās ugunīs; uz balkona divi milzīgi balti zīda karogi, starp tiem jauns aulas loceklis teica tautas masām kvēlu runu.

Tagad Jene patiesi zaudēja prātu.

Tālāk viņu aizvadīja vienīgi sirds. Tā valdīja pār galvu.

Jene negāja, viņu nesa. Ļaudis viņu stūma augšup pa Plankenhorstu nama kāpnēm, kur pretim nāca vīri ar svinīgām sejām, vicinādami gaisā cepures ar baltām kokardēm un saukdami: «Lai dzīvo varonīgās brīvības cīnītājas!»

Arī Jeni iegrūda viņam tik labi pazīstamajā zālē.

Ko viņš tur ieraudzīja?

Pie galda stāvēja divas dāmas, kuru starojošās sejas tik tikko Java pazīt Antoinette kundzi un Alfonsīni.

Un ko šīs damas darīja?

Antoinette no balta zīda gatavoja rozetes, un Alfonsīnē tās sprauda pie tautas varoņu krūtīm un cepurēm un sēja viņiem ap rokām baltas lentas; viņi kļuva vēl pārgalvīgāki, skūpstīja viņai roku, lentu un šķēres, kas to grieza. Un abu dāmu sejās staroja.

Jeni tīri mehāniski piestūma klāt.

Alfonsīnē, viņu ieraudzījusi, priecīgi iekliegdamās, metās pretim; iepleta rokas, apkampa Jeni, krita viņam ap kaklu, skūpstīja un šņukstēdama teica:

— Ak, mīļais draugs, kāda prieka diena!

Un viņa vēlreiz noskūpstīja Jeni visu cilvēku un mātes klātbūtnē. Kundze piekrītoši smaidīja, ļaudis kliedza «lai dzīvo», un visiem tas likās pavisam dabiski.

No šiem saucieniem Jenem skrēja aukstas tirpas pa visu miesu, taču skūpsts patika.

Visiem likās tik dabiski, ka šodien cilvēki skūpstās. Ar skūpstu taču var izteikt daudz ko: prieku, atbrīvošanos, pateicību, mīlestību; tanī dienā tika dalīti daudzi pārpratuma skūpsti, daudzi ilgi glabāti skūpsti; daudz sen solītu, velti gaidītu, parādos ieskaitītu skūpstu šai dienā tika laisti apgrozībā un samaksāti ar procentiem; šinī tautas gaviļu dienā tika šķiesti gan laimīgas dzīves pirmie, gan šķiršanās atvadu skūpsti. Taču, ja starp šiem saldajiem, reibinošajiem skūpstiem bija arī kāds Jūdasa skūpsts, tad tas droši vien bija tas, ko tagad visas pasaules acu priekšā visskaistākās dāmas medus un rožu lūpiņas uzspieda Jenes Baradlaja lūpām.

Likās, ka zeme izlēkusi no savas orbītas un kāds labdabīgs trieciens to aizsitis par piecpadsmit miljoniem jūdžu tuvāk saulei, tur, kur riņķo Venēra un tās laimīgie iedzīvotāji priecājas par sauli.

Siltums, magnētiskais spēks un gaisma bija pakļāvuši visu pasauli. Ikviena sirds plūda pāri.

Bija noticis brīnums, bet visiem cilvēkiem šis brīnums likās dabisks ikdienišķs notikums; tādam tam jābūt.

Jenem Baradlajam likās pats par sevi saprotams, ka nākošajā un aiznākošajā dienā viņš varēja gan rītā agri, gan vakarā vēlu, kad vien gribēja, nelūgts un nepieteikts ierasties Plankenhorstu namā, kur atrada priekšā veselu baru studentu, demokrātu, tautas oratoru dubļainos zābakos un lietū izmirkušās cepurēs, ar gariem šķindošiem zobeniem un vēl garākām, līdz pat papēžiem, spalvām pie cepurēm; un pats Jene kļuva viņiem līdzīgs.

Arī tas viņam likās dabiski, ka Alfonsīnē katrā laikā pieņēma viņu, tērpusies rīta kleitā, izspūrusi, nefrizētiem matiem, vienmēr viņu apkampa, paziņu un svešinieku klātbūtnē pieplaka viņam pie plera un, kad viņi uz brītiņu palika vienatnē, ļāva ņemt sevi klēpī. Šais laikos viss ir atļauts. Zeme tuvojas saulei.

Ikviens var izteikt visu, kas viņam uz sirds. Vislielāko noslēpumu. Kurš ir nīdis varenos, izkliedz savu naidu uz ielas, kurš kādu slepenībā mīlējis, skūpsta savu iemīlēto uz ielas.

Zeme vēl arvien tuvojas saulei.

Pienāca piecpadsmitais marts. Konstitūcijas pasludināšanas diena. Preses brīvības diena.

Reizē parādījās kāds simts jaunu laikrakstu; skanīgi virsraksti, lepni saukļi, kurus tautai sludināja cerību pilnā jaunatne un avīžu pārdevēji ielas zēni. Miljoniem skrejlapu gāja no rokas rokā, visos ielu stūros tās lasīja sapulcējušies cilvēki.

Tālu saskatāmajā Stefana tornī vējā plīvo milzīgs karogs, lielās vācu nācijas trīskrāsainais karogs: zelts — sarkans — melns. Ja vēl kāds izbrīnā jautā, ko tas nozīmē, tam paskaidro, ka tāds karogs plīvojot arī pie ķeizara pils vārtiem.

Trokšņainie svētki nepārtraukti maina savu seju. Ikvienai stundai pietiek krāšņuma. Agri no rīta fanfaru skaņu pavadībā pa ielām drāžas jātnieki, vēstīdami par izdoto konstitūciju, tautas triumfa saucieni apslāpē gan vēstījumu, gan fanfaru skaņas.

Tad nāk svinīgais gājiens. Ķeizars un ķeizariene brauc kopā ar tautu, viņus nepavada ne miesassargi, ne militārā apsardze, bet vienīgi tautas bezgalīgā mīlestība. Kariete neripo, bet peld ļaužu jūrā, to nes uz priekšu nevis zirgi, bet tautas pleci.

Pēcpusdienā prieka gaviles uz ielām nomaina sēras. Apglabā aizvakardienas cīņu upurus; tagad ļaužu jūra nes vainagiem klātus zārkus, prieka saucienu vietā skan sēru maršs, kustīgo klusumu pārtrauc elsas. Sēru gājienam gandrīz nav gala.

Un seko atkal jauns skats.

Sīs gaviles ir skaļākas par visām iepriekšējām. Skaļākas par kaujas saucieniem, priecīgākas par triumfa «ozi- anna». Abi kopā! No Požoņas64 ieradusies ungāru tautas sapulces delegācija.

To prieku, to sajūsmu! Tie sveicieni, tie brāļu skūpsti! Visas ielas vīriešu pilnas, no visiem logiem smaida dāmu sejas. Gvarde un aulas biedri stāv goda sardzē. Uz atbraucējiem gāžas vesels lēvenis ziedu un trīskrāsainām lentām rotātu vainagu.*Ir satikušās divas mīlošas sirdis, divu zemju sirdis: jaunība.

Varbūt tas bija tikai sapnis?

Taču mēs bijām tur klāt un visu redzējām, tas notika mūsu acu priekšā, mēs jutām skūpstus, draugu un jaunu dāmu skūpstus, sirds vēl tagad it kā jūt to saldumu; un tomēr tas bija sapnis! Nesaki nekā, jauno lasītāj, tev stāsta dzejnieks to, ko sapņojis pirms trejdeviņiem gadiem.

Jene un Alfonsīnē bija visur klāt.

Kad uz ielas atskanēja saucieni, daiļā jaunkundze nedomāja, kā viņa ir apģērbusies, tanī pašā mājas tērpā, šalli ap kaklu, uzmeta uz izirušajām matu cirtām cepuri, satvēra Jeni aiz rokas un drāzās lejup pa kāpnēm; labi, ja māte atrada pavadoni, kam pieķerties pie rokas (parasti atrada), un paspēja tikt viņiem līdzi, ja nepaspēja, ari tā labi; ļaužu straume tā kā tā viņus atrāva citu no cita, satikās viņi tikai mājās, bet kam nu nāktu prātā par to lauzīt galvu.

Jene pastāvīgi drebēja. Tās bija bailes aiz prieka. Laimīgās dienas, kad viņš varēja kļaut pie krūtīm sievieti, ko līdz šim bija iztālēm pielūdzis; tā piederēja viņam ar miesu un dvēseli, nekādas atturības, slēpšanās, šaubu. Alfonsīnē kļāvās pie viņa visā sievišķīgajā atdevībā, uzticīgi un bez noteikumiem. Kā viņš avarēja nebūt laimīgs šinīs vispārīgas līksmes dienās?

Un vēlā nakts stundā laimīgajā pilsētā pēkšņi ieplūst saules gaisma, tūkstošiem lāpu apgaismo ielas, uz palodzēm izliktās lampas apspīd visus logus, pilis un transparentus; un šai gaismas straumē atskan Rākoci maršs, kas spēj atmodināt pat mirušos, un, šo svēto skaņu pieteikti, uz gaišākajiem balkoniem cits pēc cita iznāk ungāru sapulces slavenākie vadoņi un uzrunā tautu.

Tas bija sapnis!

Arī Jene no ielas vēroja šo skatu, desmitiem tūkstošu satrauktu cilvēku vidū; un Alfonsīnē viņam zem rokas, viņas saldais noslēpumainais rokas spiediens pauž brīnumainu atzīšanos, uz viņa pleca jaunās dāmas pietvīkusi seja, un Jene jūt viņas karsto elpu. Kā toreiz viņam sita sirds!

Un starp tiem cēlajiem vīriem, kas pārmaiņus no bal- -kona uzrunā tautu, viņš pēkšņi ierauga savu brāli Edenu.

Arī viņš ir šeit. Arī viņš ir viens no tautas sapulces oratoriem un tagad kopā ar pārējiem apsveic tautas brīvības svētkus.

Viņa runa aizrauj. Ikvienam, kas to klausās, sirds sāk sist straujāk; Alfonsīnē māj ar lakatu.

Vienīgi Jenem caur nerviem skrien saltas aizkapa tirpas. Ieraugot brāli, viņam sāk drebēt katra dzīsliņa.

Kas gan viņam zemapziņā izraisa šīs šausmas? Kāds pareģojums, kāda nojauta spēlē uz dvēseles stīgām disharmoniju? Kas viņam saka, ka par šīs dienas prieku kādam būs jāsamaksā?

Varbūt viņš zina kaut ko, kas tas ir par balkonu?

«Otrais pakāpiens uz to zināmo paaugstinājumu.»

Mīlas pūri noguruši pārrodas mājās pēc šīs satraucošās dienas klaiņojuma. Uz apakšējā pakāpiena Jene vēl saņem zagšus sniegtu skūpstu, bet pat tas viņu vairs nesa- silda, mājās viņš cauru nakti svaidās drudzī un nespēj aizmigt.

Turpretim Alfonsīnē, palikusi vienatnē ar mati, šķe- bīgi, ar nepatiku iemet kaktā nacionālām krāsām rotāto cepuri un nogurusi atlaižas uz kušetes.

— Ak, kā man apnikusi visa pasaule!

Medaļas otra puse

Jenem cauru nakti acu priekšā rēgojās fenomenālais skats, uz nakts melnā audekla ar drosmīgām liesmu strēlēm gleznota aina. Kad ielu troksnis jau bija apklusis, viņam vēl ausīs skanēja pūļa kliedzieni, triumfa vētra, un, ja izdevās uz brītiņu iesnausties, viņu ikreiz pamodināja Edena balss. It kā brālis kliegtu: skanēja kaut kādi briesmīgi, nesaprotami, tomēr baigi vārdi.

Vai Jene baidījās no Edena vai arī varbūt tieši par viņu? Viņš baidījās no tikšanās.

Viņš baidījās, ka šis bīstamais cilvēks viņu pierunās, aizraus sev līdzi.

Jene atstāja savu dzīvokli tik agri, cik vien spēja piecelties, sulainim pateica, ka mājās būšot tikai vakarā.

Viņš bija nolēmis pabūt pie Plankenhorstām, tur Edens viņu neatradīs.

Plankenhorstu zāles bija atvērtas jau no pulksten astoņiem. Jaunatnes vadoņi staigāja iekšā un ārā.

Tagad pie stūres bija jaunatne.

Sīs zāles pildīja aY trīskrāsainām plecu lentām apsējušies ļaudis tumšzilās uniformās un Kalabrijas cepurēm galvās; viņi pārrunāja dažādus neparastus jautājumus.

Kas kuram uz sirds, tas uz mēles.

Kurš gan turētu aizdomās Plankenhorstas? Divas sievietes?

Ja viņas būtu ienaidnieces, sen būtu aizbēgušas tāpat kā vīrieši. -

Jene bēga no sava brāļa uz šo revolucionārās jaunatnes pulcēšanās vietu.

Taču viņš bija izvēlējies sliktu slēptuvi.

Izrādījās, ka Plankenhorstu zāles pat nakti nav pilnīgi tukšas. Tur notiek kādas pastāvīgas komitejas sēde. Tanī piedalās arī pati Antoinette kundze.

Sveicināts, mēs patlaban par tevi runājām, — rīta agrumā Jeni apsveica šīs komitejas referents Fricis Gold- ners.

Ar ko varu būt jums noderīgs? — Jene jautaja aulas biedru manierē.

Zini, draugs, ka brīvībai draud lielas briesmas!

To Jene zināja jau no paša sākuma.

Mums jābūt modriem, — turpināja jaunatnes orators. — Reakcionāri centīsies uzveikt taisnību, izmantojot salašņu izdarītos likuma pārkāpumus. Viņiem uzdots brīves dienu slavu aptraipīt ar pretīgu izvirtību. Brīvības viltus draugi, maskējušies tumsonības cīnītāji ir izkustinājuši viszemākos tautas slāņus, lai aptraipītu un apkaunotu brīvības uzvaras dienu. Tagad mums sāksies visgrūtākais darbs. Mums, progresīvajai jaunatnei, vajadzēs doties pretim maldinātām tautas masām un ar savu garīgo spēku ievadīt revolucionāro kustību atpakaļ īstajā gultnē. Nedrīkst zaudēt ne mirkli, mums tūdaļ jādodas pretim un jāizrauj viņiem no rokām aptraipītais karogs. Slava tev, ka nāc mums palīgā mūsu grūtajā cīņā! Nāc līdzi! Stāsimies straumei ceļā un aizturēsim to ar pašu augumiem.

Jenem tikai tā vien trūka.

Ar paša augumu apturēt skrandaino proletariāta armiju, mesties priekšā piedzērušiem salašņām un zem saniknotu zaldātu raidītām zalvēm, lai tur aizietu bojā!

Uz to viņam nebija ne mazākās patikas.

Jene atbildēja savam draugam Fricim, ka esot ar mieru, lai ejot vien citi jau projām, viņš ai/skriešot uz māju pēc zobena un pistolēm un tad pajūgā panākšot pārējos.

Jenem nebija dūšas Alfonsīnes klātbūtnē atzīties, ka viņam gluži vienalga, kā beigsies cīņas Vīnē.

Notvēris pirmo važoni, Jene nolīga, lai tas viņu visu dienu vadā, kur vien pašam tīk, lai nekur neapstājas, vienīgi pusdienlaikā pie kādas nomaļas viesnīcas, un vēlu vakarā lai aizved viņu uz mājām.

Viņš nevēlējās piedalīties cīņās. Viņam bija sveša visa to būtība.

Mājās iet viņam nebija dūšas, lai nebūtu jāsatiekas ar brāli, un pie Plankenhorstām atgriezties viņš neuzdrīkstējās, lai kāds fanātisks brīvības Cīnītājs nevestu viņu līdzi savaldīt baskājainos.

Fanātiskie brīvības cīnītāji, protams, negaidīja viņu atgriežamies, bet, sadalījušies pulciņos, izgāja uz apdraudētajām vietām pretim no sliedēm izsistajām cilvēces padibenēm, kas laupīdami, iznīcinādami, dedzinādami nāca iekšā no pilsētas nomalēm, kamēr iekšpilsētā svinēja uzvaru mirdzošie ideāli.

No Granihšteta Spirta fabrikas bija atlikušas tikai kūpošas drupas, mašīnas salauztas; mucas ripināja ārā uz ielas, izsita tām dibenus un izlijušo spirtu aizdedzināja; tas dega pa visu ielu kā Flegetons65. Tā bija liela laime Brigitas jaunavu klosterim otrpus ielas, jo, kamēr ceļā liesmoja degošais spirts, pūlis netika uz priekšu.

Taču izskatījās, ka viņi steidzas tikt tālāk. Pavisam likumsakarīgi liesmojošā spirtā sāka mest smiltis, pelnus, dubļus un būvēt ceļu cauri šai elles jūrai, lai tiktu uz priekšu un nebūtu jāmirst apskaužami skaistā nāvē šais krambambuļa liesmās.

Klostera ieeju jau agri no rīta bija ieņēmusi kāda huzāru vienība.

Viņu komandieris bija kapteinis Rihards Baradlajs.

Nu jau kāds gads, kopš viņš pārnācis dzīvot no pilsētas uz kazarmām pie muitas līnijas.

Rihards ir kļuvis par nopietnu karavīru. Viņš neklaiņoja pa pilsētu, negāja uz ballēm, neskrēja pakaļ sievietēm. Viņš dzīvoja kopā ar zaldātiem, pavadīja laiku viņu sabiedrībā dalījās ar viņiem kazarmas dzīvē un bija viens no centīgākajiem virsniekiem.

Pilsēta bija viņa acīs zaudējusi visu pievilcību. Agrāko sabiedrību viņš bija pametis. Vienīgi brāli reizēm apciemoja — un arī tikai tādēļ, lai apjautātos par Edīti, un katrreiz dzirdēja vieitu un to pašu ziņu: Edīte vēl esot tanī pašā pansionātā, kurp Plankenhorstne viņu nosūtījusi otrā dienā pēc tam, kad Rihards lūdzis Edītes roku.

Rihards ar to apmierinājās.

Ikvienā audzināšanas iestādē Edīte būs drošākā vietā nekā krustmātes mājā. Kad būs pienācis laiks precēties, bildinās viņu; līdz tam nav ko jaukt bērnam galvu.

Viņam gan gribējās zināt, kur Edīte atrodas, bet Jene arvien aizmirsa to pavaicāt, un Rihardam bija iemesls brālim visos sīkumos neuzticēt savus noslēpumus.

Šinīs dienās Rihards visas ziņas ieguva tikai no jaunākajām avīzēm. Viņš pats redzēja tikai otru pusi tai medaļai, ko cildināja avīzes, stāstot par brālīgiem skūpstiem un lentām nacionālās krāsās; Rihards un viņa zaldāti no visa tā manīja tikai piedzērušas tirgus sievas un sapuvušu kartupeļu zalves pa muguru.

Rihards trīs dienu laikā bija no dažādām pusēm saņēmis sešas dažādas pavēles.

Pirmā deva norādījumu katrā gadījumā, kad tauta mēģina sapulcēties, izklīdināt cilvēkus.

Otra pavēle ziņoja, ka pirmās izdevējs atstādināts no amata, tautu vajagot žēlot un pasargāt no visām sadursmēm.

Trešā pavēle pastiprināti steidzināja tūdaļ apvienoties ar pārējo karaspēku uz Jožefvārošas dambja; bet, kad viņi jau bija apseglojuši zirgus, pienāca ceturtais rīkojums, kurā pulka komandieris pavēlēja neatstāt kazarmas, aiz- barikādēties un aizsargāt savas pozīcijas uz dzīvību un nāvi.

Piektā pavēle pienāca no kāda līdz šim pavisam nedzirdēta kunga, kurš pilnvaroja rīkoties pēc saviem ieskatiem un vienlaikus uzdeva rūpēties par mieru un kārtību sava rajona ielās un laukumos.

Sestā pavēle ziņoja, ka pirmo piecu izdevēji atkāpušies no amata un viņiem vienalga, kas notiks ar pasauli.

Tātad kapteinis Rihards varēja izvēlēties, kuru pavēli pildīt.

Visu nakti viņš kopā ar zaldātiem bija sēdējis seglos, pārbaudījis ielas un, plakaniski pielietojot zobenu, izklīdinājis dažu labu pulciņu, kaut gan tās bija veltīgas pūles, jo tanī pašā laikā kvartāla otra pusē cita grupa postīja un laupīja pēc sirds patikas, un, kad Rihards, sārto liesmu signāla pievilināts, auļoja turp, laupītāju pūlis izklīda uz visām pusēm, pametot izlaupītas un degošas mājas. Ja arī zaldāti notvēra kādu marodieri, ko ar viņu iesākt? Nebija varas iestāžu, kam nodot, un pašiem paturēt arī nekādas jēgas.

Pie Brigitas jaunavu klostera Rihards priekšpusdienā satikās ar marodieru galvenajiem spēkiem. Liesmās tītās ielas gaisma viņu atsauca no kvartāla otras puses, kur viņš jau, kā pašam šķita, bija tautu nomierinājis.

Huzāru kungus šīs izpriecas jau bija sakaitinājušas.

Cauru nakti jādelēt pa ielām, klausīties svilpienus un lamu vārdus, dzenāt skrandainus cilvēkus, ļaut sevi apmētāt ar dubļiem, akmeņiem un kartupeļiem un nelaist darbā zobenus; sakauto pretspēku it visur atrast sev aiz muguras; tas viss galīgi izsmēla huzāru pacietību, kas jau tā nav diez cik liela.

Laime, ka viņus šķira degošā degvīna jūra, tā ka pretinieki nevarēja tūdaļ mesties cits citam virsū.

Rihards redzēja, ka nemiernieki grib uzbrukt klosterim, tādēļ nostādīja savus ļaudis otrpus ielas pie vārtiem.

Uzbrucēji aši dzēsa uguni, mezdami tanī dubļus un smiltis, un draudīgi auroja; garā kārti uzsprausts plīvoja pusapdedzis, skrandains sarkans karogs.

Rihards klusēdams vēroja, kā viņi tuvojas.

Pāla kungs! — viņš uzrunāja huzāru, kas sēdēja aiz viņa. — Vai jūsu pīpe deg?

Lūdzu! — sacīja Pāla kungs, sniegdams kapteinim savu pīpi.

Piesmēķēsim, puiši! — Rihards uzaicināja. — Un paskatīsimies, ar ko tas beigsies.

Pa to laiku no malas pa brīvo ietvi steigšus tuvojās kāds apbruņojies cilvēks.

Tādu mundieri Rihards līdz šim nebija redzējis.

Melns mētelis ar sarkani dzelteni melnu plecu lentu, tādas pašas svītras uz apkaklītes, taisns zobens ar vara rokturi; ķiveres veida kalabriešu cepure ar lielu, melnu strausa spalvu, pašam bruņiniekam smaila spāņu bārdiņa un plānas ūsiņas; gaita un izturēšanās droša un jautra, bet ne kareiviska.

Atnācējs steidzās tieši pie Riharda.

Esi sveicināts, biedri! Lai dzīvo kārtība, lai dzīvo konstitūcija!

Rihards piekrit^: lai dzīvo!

Jaunais bruņinieks sniedza roku sveicienam, un Rihards to paspieda.

Es esmu Fricis Goldners, — jauneklis uzreiz stādījās priekšā. — Aulas otrā bataljona kapteinis.

Ak tā? Tad mēs esam vienāda ranga oficieri.

Abi divi valsts un troņa zaldāti, vai ne?

Ceru, ka tā.

Tātad lai dzīvo brālība!

Un viņi otrreiz sniedza viens otram roku.

•— Ko labu vēstīsi, draugs? — Rihards jautāja.

Uzzināju, ka samusinātās tautas masas te strādā tādus darbus, kas apēno brlvibas triumfu, un ierados klusināt vētru.

Rihards izbrīnā grozīja galvu.

Viens pats? Neprāts, es jau trīs dienas trīssimt puišu pavadībā nepārtraukti klusinu, bet vētra kļūst arvien stiprāka.

Jaunais bruņinieks lepni izslēja galvu ar spalvu rotātajā kalabriešu cepurē.

Jā gan! Viens pats! Ar visvarenā gara spēku. Esmu to jau izmēģinājis, draugs. Esmu redzējis, kā tauta, izdzir- dusi manu saucēja balsi, ceļas no savas guļuvietas kā viens vienīgs varens milzis un metas pretim lielgabaliem un durkļiem; esmu redzējis, kā tā pati tauta atsaucas uz vienu nieka vārdu; kad es saku: tagad smejies, tagad priecājies, apkamp savus ienaidniekus, apklusti, — tā smejas, priecājas, apkampjas, apklust.

Nu, to man gribētos redzēt.

Tu to redzēsi. Viens jūsmīgs vārds šeit paveiks vairāk nekā vesela baterija lielgabalu. Tādēļ, lūdzu, atkāpies tu ar saviem brašajiem karavīriem un ļauj man darboties vienam.

Es tev, draugs, atļauju darīt, ko vien tu vēlies, bet no šejienes neatkāpšos, jo atpakaļ tikt nebūs tik viegli.

Tad paliec neitrāls skatītājs, draugs! Lūdzu, pasaki, kā tevi sauc!

Rihards Baradlajs. ✓

Ak, esi sveicināts! Ar tavu brāli esam labi draugi. Iepazināmies nupat uz barikādēm.

Ar manu jaunāko brāli? Ar Jeni? Uz barikādēm?

Jā gan; viņš visur bija klāt, jūsmīgs jauneklis, viens no mūsu Plankenhorstu nama galvenā štāba vadītājiem.

To dzirdēdams, Rihards pieliecās no zirga, lai varētu ielūkoties runātājam acis.

Galvenais štābs Plankenhorstu namā?

Ak, draugs! Tu to vēl nezini. Abas šīs sirsnīgās dāmas ir viskvēlākās brīvības cīnītājas. Viņas sniedz mums vislabākās idejas. Viņas mūs iepazīstina ar reakcijas intrigām, viņas zina mūsu ienaidnieku vājības un viltību. Šīm divām dāmām pieder vislielākie nopelni mūsu uzvarā.

Tagad Rihards nokāpa no zirga, pameta Pāla kungam pavadu un, paņēmis Frici aiz rokas, pagājās kopā ar viņu līdz pat klostera durvīm.

Tātad abas Plankenhorstu dāmas ir palikušas šeit? Un tagad viņas ir brīvības cīņu iedvesmotājas? Vai jūs pazīstat šīs sievietes?

Fricis ar pašapmierinātu smaidu atbildēja:

Paļaujies uz mums, draugs. Mēs zinām viņu pagātni. Tagad viņas noteikti ir mūsu pusē. Par to nav nekādu šaubu. Brīvības reibums visdrīzāk skar sieviešu krūtis. Taču mēs nevienam neuzticamies akli. Arī brīvības nometnei ir sava slepenpolicija. Katru viņu soli uzmanīgi novēro; un, ja viņas tiksies kaut ar vienu vienīgu cilvēku no tiem, kas; agrāk piederēja pie viņu sabiedrības, ja viņas uzrakstīs tikai vienu vēstuli kādam no viņiem, mēs to uzzināsim tanī pašā brīdī, un viņas būs. pazudušas. Mūsu nometne ir labi organizēta.

Nu labi, ticu. Vai mans brālis Jene arī ir kopā ar' jums?

Pirmajās rindās.

Vai arī viņš staigā ar tādu kalabriešu cepuri, lielu plīvojošu spalvu, zobenu pie sāniem, pistoli pie jostas?

Tieši tā. Plecu lentu pagatavoja pati Plankenhorstu Alfonsīnē un pati to piesprauda. Viņš mums ir goda jaunākais leitnants.

Rihards neticīgi purināja galvu.

Nu tad tu tūdaļ viņu redzēsi. Mūsu ir vairāk, mēs esam sarunājuši nākt uz ārpilsētu apskaidrot tautu par kustības cēlajiem mērķiem, ar savām plaukstām apsegt vulkānu. Arī Jene tūdaļ būs klāt. Es laikam būšu izvēlējies visīsāko ceļu, jo pārējie vēl kavējas.

Nē, draugs, — Rihards sacīja, purinādams jauno aulistu aiz pleciem, — tam, ko tu līdz šim stāstīji, es vēl ticēju, bet tam, ka Jene nāks šurp, tam es ticēšu tikai tad, kad viņu redzēšu, un arī tad vēl lāgā neticēšu.

Pa to laiku ļau^u bars pamazām pieveica degošo zemi, un, kad pāri apslāpētajām zili zaļajām liesmām un pelēki sarkanajiem dūmu mutuļiem varēja samanīt atsevišķu cilvēku apveidus, jaunais aulistu vadonis lēnām sāka aptvert, kāds uzdevums viņu sagaida.

Ak nē, tie nav jūsmīgie brīvības cīnītāji; tas ir brīvības seno naidnieku uzkūdītais ganāmpulks.

Līdzko degvīnā liesmojošā iela kļuva pārejama, salašņu bars gāzās uz laukumu pie klostera.

Kloākas straume, kurā baismi iemērkt spalvu, lai to aprakstītu.

To, kurš pirmoreiz tiekas ar viņiem, pārņem izbrīns, kur gan civilizētās pasaules vidū gadījies tik daudz mežoņu. Tik daudz noplīsušu, skrandās tērptu cilvēku? Tik daudzos veidos netīrība, trūkums, riebums pret gaismu. Kur viņi slēpjas klusā laikā? Vai viņi dzīvo starp mums? Kā viņi dzīvo? Darba tikumu pie viņiem nevar saskatīt. Tie ir lielpilsētu parazīti: ubagi, zagļi, no cietuma izbēgušie, ielasmeitas un degvīna veikalu upuri. Visi kopā vienā maisā. Kā viņi tikuši kopā, kas viņus savācis pūlī? Kas viņus satrauc, kas kūda uzbrukt mierīgo pilsoņu mājām? Kas viņiem māca, ka viens .cilvēks ir nabags tikai tāpēc, ka otram kas pieder? Kas ir devis viņiem rokās sarkano audeklu, kad plīvo baltie brīvības karogi?

Pilsonis, savas tautas pārstāvis, nepazīst nevienu vienīgu no viņiem.

Kad viņi lauzās uz priekšu cauri dūmiem un apslāpētajām liesmām, izbijās arī pats Fricis Goldners.

Tas nebija tas milzis, kas cēlās augšā, kad viņam teica: «Tagad celies!» — un kas nomierinājās, ja viņam teica: «Tagad esi rāms!»

Pūlī izcēlās kāds varens milzis, tikpat skrandains kā pārējie; seja viņam nokvēpusi melna, rokā asi gara dzelzu runga, ko viņš griež ap galvu kā niedres spieķīti; viņš pirmais pārgāja liesmojošo spirta lāmu, un pēc katra soļa viņa pēdās palika degoši plankumi. Viņš drāzās tieši uz priekšu.

Pamanījis, ka iepretim stāv huzāri, viņš atkāpās, apstājās un pagaidīja savu karapulku, tad, rādīdams ar pacelto dzelzs rungu uz klosteri, necilvēcīgā aizsmakušā balsī ierēcās:

Mūķenes ugunī!

Pūlis asinskāri pievienojās viņam.

Taču šo rēcienu pārskanēja kavalēristu trompetes pūtiens, pavēle būt gataviem, un tas atvēsināja pūli.

Es tevi lūdzu, draugs, — jaunais aulists uzrunāja Rihardu, — nedod signālu cīņas uzsākšanai. Iztiksim bez asins izliešanas. Mēģināšu griezties pie tautas sirds.

Nu tad runā, — Rihards atbildēja. — Es palikšu tev blakus.

Viņš pat zobenu neizvilka, negāja atpakaļ pie sava zirga, tikai mierīgi sūca tālāk savu cigāru.

Nāc stājies man blakus! — Fricis aicināja. — Lai tauta saprot to brālību, kas saista pilsoņus un zaldātus. Te blakus man tu stāvi drošā, svētītā vietā.

Rihards gāja kopā ar Frici līdz klostera vārtiem, kur veda četri pakāpieni, un slieksnis noderēja Fricim par tribīni.

Brāļi! — Fricis sāka runāt.

Viņš stāstīja daudz ko skaistu par brīvību, par konstitūciju, par pilsoņu pienākumiem, reakcijas viltību, dzimteni, valdību, slavas dienām.

Tomēr tanī svētītajā vietā viņu dzīvības nebija pilnīgā drošībā: pāri viņu galvām lidoja gan kartupeli, gan ķieģeļu gabali, klausītāji tā izteica savus uzskatus par runu. Ari Rihardam daži trāpīja pa ķiveri.

Jaunā oratora runu apslāpēja daudzbalsīgas klaigas, tā ka bija jābeidz.

Man, draugs, jau to kartupeļu pietiek, — Rihards sacīja jaunajam aulistam, — runā ar saviem brājiem, ja vari, jo tūdaļ ar viņiem runāšu es. Es to protu.

Stāvoklis ir smags, — Fricis atbildēja, sviedrus slaucīdams, — tauta ir saniknojusies uz garīdzniekiem. Ligu- riāņus jau padzinuši un tagad domā noārdīt visus klosterus. Nav diez cik pateicīgs darbs aizstāvēt mūķenes, bet jāņem vērā, ka viņas ir sievietes, un pieklājību pret sievietēm saglabā arī revolūcija.

To es redzu, — Rihards sacīja, skatīdamies uz klostera logiem. Tie visi jau bija izdauzīti. Par laimi, telpas no iekšpuses aizsargāja slēģi.

Pūlis sāka apmētāt ari huzārus; zirgi kļuva nemierīgi.

Kad Fricis atsāka savu runu, viņi runāja jau divatā — Fricis un milzenis ar dzelzs rungu, un nemierīgais pūlis vairs nedzirdēja neviena vārda.

Tagad pa ietvi zaldātu pusē tuvojās kāds cilvēks, kuru pamanot Goldnera sviedriem noplūdusi seja atplauka.

Ak, beidzot viņš nāk!

Kas nāk, kas nāk? Kāda savāda, dīvaina būtne. Arī students, ārkārtīgi izstīdzējis, pie viņa cepures trīs lielas strausa spalvas, seja gluda, vāja, ar lielu, sarkanu degunu; pār plecu trīskrāsaina lenta plaukstas platumā, un pie tās piesiets mazs zobens tieši padusē. Garie mati plīvo.

Minētais cilvēks skriešus metās pie Riharda un Friča un ar vienu lēcienu atradās viņiem blakus.

Lai dievs jūs svētī, draugi! Esmu klāt, nav ko baidīties. Hugo Mausmans, kolēģa kungs. Otrā leģiona vecākais leitnants. Jūs esat ķezā? Protams, mans draugs Fricis ir lielisks orators. Tomēr viņš ir traģisks orators. Kā traģiķis

viņš ir savā vietā. Publika jāpazīst. Te vajadzīgs nevis Šillers, bet Hanss Zakss. Uzvarēs tas, kurš spēs sasmīdināt tautu. Gan redzēsiet. Kad es sākšu runāt dzejā, kā viņi brīnīsies, mutes pavēruši, aplaudēs un beigās smiesies, pn tad mēs varēsim vest viņus, kurp vien gribēsim.

Nu tad stājieties klāt, kolēģi, sasmīdiniet savu publiku, citādi es to piespiedīšu kaukt.

Hugo Mausmans pagājās uz paaugstinājuma malu un, garās rokas papletis pret pūli, ar komisku patosu māja, lai ļaujot viņam runāt.

Izvilcis no kabatas tabakas dozi, atdarīja to un mazliet iešņauca; šis dīvainais ievads tā pārsteidza satracināto pūli, ka tas uz brīdi apklusa.

Tagad Hugo Mausmans varēja sākt savas nebeidzamās vārsmas, ko pats mēdza saukt par runu dzejā, cita pēc citas birtin bira atskaņas: «Briider» — «Gūter», «die Frei- heit» — «sich freut heut», «Metternich» — «schmetter nicht», «Minister» — «hin īst er», — kamēr pie atskaņas «brave Kavalleristen», kam sekoja «hocta iszten»66 im- provizators pēkšņā aizrautībā spieda pie krūtīm huzāru kapteini, lai uzskatāmi parādītu brālības jūtas.

Draugs, viņiem pat par to nenāk smiekli, — sacīja Rihards, kuru visvairāk pārsteidza tas, ka orators, sniegdams viņam brālīgo skūpstu, bija piegrūdis seju pie degoša cigāra un pats to nemaz nejuta.

Hugo turpināja lasīt pantus, bet viņu vairs nevēlējās uzklausīt.

Nost mācītāju aizstāvjus! Mūķenes ugunī! — skanēja no visām pusēm, un pūlis atkal svieda visu, kas vien gadījās pie rokas.

Pēkšņi pa oratora degunu trāpīja ola, tā ka viņam piešķīda pilnas acis un mute.

. — Lasi nu savus pantus, Bruder!

Tagad viņi sāka ^smieties, bet tie bija brutāli uzvaras smiekli par zaudētāju. Par viņu smējās, kā nežēlīgs va-, zaņķis mēdz smieties par komediantu, kas nokritis no virves un nespēj vairs piecelties.

Šie uzvaras smiekli bija satracinātā briesmoņa pēdējais brīdinājums. To, kurš Jauj sevi izsmiet, tūdaļ arī saplosīs.

Kapteinis Rihards nometa cigāra galu un devās pa kāpnēm lejā.

Fricis stājās ceļā, apkampa viņu un nelaida tālāk.

Draugs, brāli, nedari tā! Nesāc asins izliešanu! Es nedomāju par tām asinīm, kas līs, bet par to naidu, kas no tām izaugs. Mēs nedrīkstam cits citu ienīst. Tavs zobens nedrīkst izjust mūsu tautas asins garšu.-Mums ir kopīgs altāris, neziedosim uz tā cits - citu. Vēl varam izlīdzēties miera ceļā.

Kā tas būs?

Ej pie mūķenēm, runā ar klostera priekšnieci. Viņas ir kristīgās, svētās jaunavas, viņas nevēlēsies, lai viņu dēj līst simtiem cilvēku asinis un sākas divu zemju, divu nāciju cīņa. Nē, mēs negribam, ka viņas mirst mocekju nāvē, bet lai viņas pazūd no šejienes. Sānu durvis tavi huzāri ir nosargājuši, pa tām viņas var bēgt uz iekšpilsētu. Nekādu dārgumu viņām nav; to, kas viņām saglabājams, viegli var paņemt līdzi. Un, kad klosteris būs pilnīgi tukšs, mēs paši tanī ievedīsim tautas pārstāvjus. Parādīsim viņiem, ka tur nav neviena, kam atriebties, un nav nekā, ko ņemt par trofeju. Pati ēka pieder valstij. Uzrakstīsim uz sienām, uzrakstīsim uz vārtiem, ka tas ir valsts īpašums. Un viņi to nesagraus. Drīz vien ieradīsies pārējie mūsu draugi, mēs iesim pūlī, skaidrosim viņiem, mierināsim viņus, remdināsim viņu dusmas. Pie svētajām debesīm, lūdzu tevi, nevelc no maksts liktenīgo zobenu. Ej runā ar mūķenēm. Mēs ar Mausmanu paliksim te un stāsimies ar miesu un dvēseli pretim tautas dusmām. Kamēr tu atgriezīsies, mēs stāvēsim starp divām ugunīm.

Rihards paspieda studentam roku.

Jūs esat braši zēni, drosmīgi puiši! Labi. Pieņemu tavu padomu. Runā tu ar saviem brāļiem, es tikmēr ru- nāšu ar savām māsām.

Rihardam iedvesa respektu apbrīnojamā drosme, kas lika diviem tādiem jauniešiem mesties satrauktajā pūlī un ar vārdiem, ar skaistām runām censties novērst liktenīgo sadursmi. *

Rihards nolēma palīdzēt viņiem sasniegt cēlo mērķi.

Vecais vārtsargs pa durvīm vēroja notikumu gaitu un ielaida Rihardu, kad viņš bija nosaucis savu vārdu.

Vecais aizslēdza durvis un paskaidroja, pa kurām kāpnēm, pa kuru gaiteni iet, lai atrastu priekšnieci.

Augšup kāpdams, Rihards pārdomāja, ko runāt ar klostera priekšnieci. Kā paskaidrot viņai par draudošajām briesmām? Kā izskaidrot, kāpēc tauta žēlojama. Kāpēc vajadzīgs tāds upuris, — gudrākais padodas.

✓

Mazliet bija kauns, — viņam, karavīram, jāatzīstas sievietēm, ka nedrīkst izvilkt zobenu, lai viņas aizstāvētu. Dažkārt viņš to bija vilcis ārā viena greiza skatiena dēļ. Dažā labā divkaujā pretinieks ir dabūjis ievainojumu par kādu apvainojumu kpntrdejas laikā. — Un viņš mierināja sevi ar to, ka mūķenes nav sievietes, bet kaut kādas bezdzimuma būtnes.

Viņš aizgāja līdz pat gaiteņa galam, nevienu nesaticis.

Visas mūķenes bija sapulcējušās refektorijā67. Refek- torija logi atradās ielas pusē, no iekšpuses slēģi bija aizdarīti, tā ka zāli apgaismoja vienīgi pa vaļējām durvīm ieplūstošā gaisma.

Kad Rihards apstājās uz sliekšņa, ko vēl nebija skārusi vīrieša kāja, viņš kļuva par satraucoša skata liecinieku.

Zāles vidū gulēja mirstoša mūķene. Viņa jau ilgi bija slimojusi ar kādu nervu kaiti, šīs dienas šausmas atnesa viņai nāvi. Izbailes, dārdoņa un aurošana uz ielas izraisīja nervu lēkmi. Biedrenes pulcējās ap viņu, mierinādamas un sniegdamas palīdzību.

Un šai kapličas puskrēslā starp jaunavām, kas bija nometušās ceļos ap mirstošo mūķeni, Rihards pamanīja kādu pazīstamu seju, kuru ieraugot viņam saviļņojās ik asins piliens.

Tā bija Edīte.

Radinieces viņu bija nosūtījušas uz šo klosteri pavadīt saderināšanās gadu.

Arī meitene pazina iemīļoto, un viņas skatiens kavējās pie staltā jaunekļa sejas ar tādu prieku, ko varētu izjust tikai no elles atbrīvotais.

Klostera priekšniece, slaida, stalta, lepna, ar stingru skatienu nāca kapteinim pretim un mierīgā, nesatraucamā balsī jautāja:

— Ko jūs vēlaties?

Rihardam šai brīdī bija izbirusi no galvas visa sagatavotā runa.

Viņš atbildēja priekšniecei nevis iepriekš rūpīgi pārdomāto, bet gluži ko citu:

—- Esiet mierīga, priekšniece! Zvēru pie dieva, ka padzīšu no šejienes to salašņu pūli!

Pret logu slēģiem jau kā krusas gāziens dārdēja akmeņu zalve.

Riharda acis vēlreiz sastapa Edītes izbaiļu pilno skatienu. Dusmas pārspēja visu; viņš redzēja, kā uz marmora grīdas krampjos raustās mirstošā jaunava; redzēja, kā mīļotā ar izmisumu acīs stiepj uz viņa pusi savas saņemtās rokas; dzirdēja, kā uz ielas rēc asinskārais briesmonis, un sašutums ņēma virsroku.

Atbildi negaidīdams, viņš pagriezās un skrēja lejup pa kāpnēm, atrāva klostera durvis, aizgrūda pa labi un kreisi abus aulistus, kas gadījās ceļā, drāzās pie sava zirga, uzlēca seglos un metās pretim pūlim, izvilcis zobenu — labo Al-Bohacenu.

Viņš pameta acis uz klostera logiem, un viņam likās, it kā viens no slēģiem tiktu pavērts un kāds lūkotos ārā. Ja nu Edīte?

Nu, ja tā ir viņa, tad lai paskatās, kas tas par vīru, kurš viņu mīl!

Rihards pateica pūlim tikai divus vārdus:

— Pazūdiet, salašņas!

Par atbildi skanēja neapvaldīta mežonīga rēkoņa.

Tad Riharda zobens pazibēja augstu virs galvas. Taures skaņas aicināja straujā uzbrukumā, un Rihards drāzās tur, kur tautas niknums kvēloja visstiprāk: tieši virsū kūdītājam tautas oratoram.

Milzis vicināja dzelzs rungu tā, ka tā švīkstēdama šķēla gaisu.

Rihardam likās, ka no pusatvērtā klostera loga negaisā ieskan sirdi plosošs kliedziens.

Dzelzs runga švīkstēdama gāzās bruņiniekam virsū.

Rihards briesmīgo triecienu sagaidīja, dūri pastiepis uz priekšu un sasprindzinājis roku.

Lai slavēts Al-Bohacena tērauds, bet slava pienākas arī tai dūrei, kas to turēja, — abi briesmīgie tēraudi saskūpstīdamies izšķīla dzirkstis, bet Al-Bohacens izturēja pārbaudi un pat nesaliecās.

Milzim nebija* laika vēlreiz pacelt dzelzs rungu, tai pašā mirklī viņš jau bija notriekts zemē.

Pēc piecām minūtēm iela bija tukša.

Saniknotais pūlis bija izklīdis pa visiem vējiem, kad kavalēristi iebruka nemiernieku barā, tas pameta ieročus un karogus, un ikviens klusēdams bēga un slēpās kur prazdams, neviens vairs nekliedza, pat tie, kas sabruka ievainoti, izlikās par mirušiem un cieta klusu.

Tālīnās ielās klusumu pārtrauca vienīgi kavalērijas zirgu pakavu dima. Bēgošā pūļa balss bija apklususi.

Rihards ar saviem kavalēristiem dzinās pakaļ pa garu ielu līdz pat muitas līnijai, kamēr vien redzēja sev priekšā cilvēkus, līdz visas dzīvās radības nozuda savos midzeņos, no kurienes tās bija izlīdušas.

Tad viņš griezās atpakaļ.

Riharda straujajam zirgam vienība netika līdzi. Viņš jāja viens, ar lepno skatienu meklēdams pretinieku, aiz viņa uzticamais bruņinieks, tad taurētājs, pūzdams trauksmi, tālāk labi iepakaļ visa grupa.

Kad viņš otrreiz jāja gar klosteri, uz laukuma nebija ne dvēseles. Vienam klostera logam slēģis bija vaļā, un caur aizrestojumu Rihards vēlreiz pamanīja Edīti.

Kāpēc nenāk pretim vēl kāds ienaidnieks!

Vajadzēja tikai vēlēties, un tas jau nāca.

Tikko huzāri pulcējās kopā no padzītā pūļa vajāšanas gar muitas līniju, no pretējās puses atkal jauns troksnis pildīja ielu; tuvojošos ļaužu pulka troksnis.

Tas, kurš šī trokšņa būtību nepazīst, pats no sevis nevar uzminēt, kas tas ir.

Pirmkārt, tā ir karavīru soļu duna.

Bez tam sērīga dziesma ar marseljēzas melodiju.

Brīžam tai pievienojas dobja bungu rīboņa.

Tam visam cauri aužas mīļo ielas puiku sīkās balstiņās sauktie vivat.

Pavasara vēju uzkultie putekļi neļauj samanīt, kas īsti tur tuvojas, — redzama tikai durkļu ziboņa, un pāri tiem plīvo balts karogs, kura trīskrāsainās lentas plandās pa gaisu, it kā pretodamās kaut kam.

Tātad tuvojas kāda regulārā karaspēka vienība.

Vai ienaidnieks? Vai sabiedrotais? To nevar zināt. Vējš mežonīgi jauc putekļus un gružus un sviež tos nācējiem acīs, bet, kad tas ir nodejojis savu putekļu valsi, abas bruņotās vienības ierauga viena otru simts soļu attālumā.

Tagad Rihards patiesi nezina, kas tie tādi.

Bruņoti vīri soļo armijas ierindā un solī, viņiem uz pleciem šautenes ar durkļiem, pie sāniem munīcijas somas, bet zaldāti tie nav. Katrs savādāk ģērbies, katram savādāka cepure: gan cilindri, gan naģenes, gan ceļa ķiveres; cits frakā, cits mētelī, bet visiem kreisā roka pārsieta ar baltu lentu. Tas nav sadumpojušos salašņu pūlis.

Kas jūs tādi esat? — kapteinis Rihards, pajājis uz priekšu, uzrunāja bruņoto vienību.

Nacionālā gvarde, — pašapzinīgi atbildēja pilnīga auguma cilvēks vienības priekšgalā, jādomā, vienības majors.

Ko jūs gribat? — Rihards jautāja.

Tas bija dīvains jautājums. Tautas gvardes majors, kas vispār bija lielisks safjānādas izstrādājumu meistars, uzreiz pat neprata atbildēt.

Bet turpat kolonnā aulistu grupiņas priekšgalā jau bija arī mūsu draugi Goldners un Mausmans, kas atbildēja, noskandinādami iepriekš dzirdētajā marseljēzas melodijā kādu tiešām miermīlīgu pantiņu, kurā ieklausoties varēja uzzināt, ka šai brašajai vienībai nav nekādu citu nolūku kā plivināt brīvības un kārtības karogu, ar ieroču spīdumu aiztriekt atpakaļ midzeņos tumsības hidras un aicināt tautas brālīgi apkampties.

Rihards noklausījās līdz galam kora dziesmu, ko Fricis ar saviem draugiem dziedāja viņam par atbildi.

Tomēr tagad es vēlētos arī prozā noklausīties, kādās gaitās jūs iedami.

Majors atrada atbildi uz grūto jautājumu.

Nodibināt mieru un kārtību.

Nu tad, lūdzu, —Rihards sacīja sasodīti flegmātiski.

Cilvēcīgais tautas gvardes virsnieks apmulsis lūkojās

apkārt. Ko nozīmē šis «lūdzu»? Kā lai viņš saprot šo vārdu, ja visā ielas platumā viņam priekšā stāv huzāru vienība. Pāri pārlidot viņiem nevar. Vajadzēja apspriesties ar saviem virsniekiem, ko tagad atbildēt.

Virsniekam piere bija vienos sviedros. Viņš nekad nebija komandējis vienību citādi kā svētku parādēs.

Jā gan. Ziniet ko, kapteiņa kungs! Es domāju tā, ka sadarbojoties ar jums.

Ak tā? Vai jums ir kāda pavēle par to?

Nu, tāda jautājuma vien vēl trūka, lai kautrajam majoram pavisam zus^u patika uz kara darbību. Fricis un Mausmans steidzās "Viņam palīgā un čukstēja ausīs, ko atbildēt. Protams, ir. No aulas un no nacionālās gvardes virspavēlniecības.

Es tos kungus nepazīstu.

Tagad majors saskaitās.

Kapteiņa kungs!

Neuztraucieties, majora kungs, šis jautājums mums jānoskaidro; ja mums jāsadarbojas, tad vai nu es būšu jūsu rīcībā, vai arī jūs būsiet manā rīcībā, un par to mums jāsaņem rīkojums no kāda, kam esam padoti abi.

Ko tad lai iesākam?

•— Lūdzu, nosūtiet kādu vai nu pie armijas virspavēlniecības, vai arī uz kara ministriju ziņot par pašreizējo stāvokli un atnest man rīkojumu, pēc kā vadīties. Līdz tam paliksim uz vietas — mēs savos seglos, jūs ierindā.

Šo priekšlikumu vajadzēja pieņemt.

Majors uz abām nosauktajām vietām nosūtīja divus izdarīgākos puišus; Mausmanu pie armijas virspavēlniecības, Goldneru pie kara ministra, lai viņi pēc pašu ieskatiem ziņo par pašreizējo stāvokli un saņem darbības plānu kapteiņa kungam.

Pēc pašu ieskatiem un pašu saprašanas!

Taču paša uzskati var būt stipri atšķirīgi cits no cita, tāpat kā caur divējām brillēm skatās divi dažādi acu pāri. Nedrīkst aizmirst, ka Goldners bija ideālists, jūsmotājs, cēlu principu cilvēks, turpretim Mausmans ielas dzejnieks, kas, visskaistāko dzeju lasot, saņēmis no publikas kā atzinību vanckaru, un tas ir viens no viņa visnepatīkamākajiem iespaidiem.

Kamēr abi vēstneši atradās ceļā, abas vienības apmetās turpat uz laukuma pie klostera katra savā pusē.

Rihardu caurstrāvoja doma, ka viņa zobens apsargā ikkatru Edītes matiņu.

Ja nebijis šīs domas, viņš droši vien būtu itin viegli atļāvis tautas gvardei apsargāt klosteri. Tā viņš būtu atbrīvojies no atbildības. Lai tad tautas gvarde parāda, vai apsargās un kā apsargās mūķenes.

Bet tur bija Edīte!

Nevienam Rihards neatdc .> tiesības apsargāt šos vārtus!

Aizritēja krietnas pāris stundas, kamēr atgriezās vēstneši.

Abi divi bija atveduši Rihardam aizzīmogotas vēstules. Vispirms Rihards izlasīja vēstuli, ko bija atvedis Mausmans no armijas virspavēlniecības.

Ak, cik viņa ekselence bija aizkaitināts! Kā sadeva kapteinim par līdzšinējo mīkstulību un pielaidību. Kāpēc neesot iejaucies tūdaļ? Kāpēc atļāvis nemieriem aiziet tik tālu? Viņa pienākums bijis tūlīt šaut, cirst, visus sabradāt.

Rihardu darīja atbildīgu, lai turpmāk šie noteikumi tiktu stingri ievēroti. Nekādas žēlastības!

Tā nu būtu pirmā.

Ielūkosimies otrajā: kas teikts kara ministra vēstulē?

Tanī Rihardam bija izteikts rājiens par vējagrābslību, kādēļ gan viņš par agru meties pūlī, kādēļ pielietojis asins izliešanu, ja būtu varējis nemierniekus savaldīt ar vienkāršu ieroču demonstrāciju. Huzāri saņēma stingru rājienu. Turpmāk šādos gadījumos vajagot vairāk prāta un takta. Kautiņu nedrīkstot uzsākt, kaut vai eņģeļus aiz kājām rauj no debesīm zemē.

Kapteinis Rihards iebāza abas vēstules azotē. Tad viņš satvēra savu zobenu, labo Al-Bohacenu, ar vienu roku aiz spala, ar otru aiz smailes un salieca lokā, klusām piebilzdams:

Mīļo zobentiņ, ja tu nebūtu mans pēdējais, vienīgais draugs, laikam tagad pārlauztu tevi.

Rihards jāja pie tautas gvardes virsnieka.

Mans kungs! Kārtība ir nodibināta. Lūdzu, uz-tu- riet to!

Un, zirgu apgriezis, viņš deva saviem huzāriem signālu atkāpties.

Žēl gan! — Pāla kungs ducināja ūsās. — Viens divi, bfltu sakāvuši šitos arī.

Tie, kas patiesi mĪl

Katrs skaists sapnis kādreiz beidzas.

Mostamies, nakts jau sākusies!

Pretīga melnum melna nakts.

Lielpilsēta, kurā pusnakts,stundā nedeg neviena lampa, nav apgaismots neviens logs. Katrā ielā tikai akla tumsa; milzīgo daudzstāvu māju labirintā orientēties tikpat grūti kā mūžamežu biezoknī. Arī debesis ir melnas un kā velve liecas pāri šim briesmīgajam labirintam — cietumam, kura slēgtās durvis šķiet vedam nevis mājās, bet katakombās.

Šo klusumu nepārtrauc pat soļu dima.

Tikai reizēm pēc gariem divu stundu starplaikiem no visaugstākā torņa smailes paceļas sarkana raķete un iezīmē debesīs liesmainu jautājuma zīmi; kas zina, kam domāta šī jautājuma zīme?

Baigā aina nav fantāzijas radīta; šī pilsēta ir Vīne.

Ir oktobra pēdējās dienas, pilsēta ielenkta no trim pusēm.

Daļa iedzīvotāju aizbēguši, pārējie atrodas uz barikādēm, pilsētā slapstās vienīgi tie, kas kaut kā aizkavējušies;

gāzes vadi izpostīti, nav ar ko apgaismot un nav ari vērts. Nīnive naktī pirms bojā ejas.

Var iet tālu, tālu, kamēr pilsētas ielās kādu satiek, un labi, ka ir tumšs un nevar redzēt, ka ielas pilnas dakstiņu un stiklu, namu sienas karteču apdauzītas, jumti un šur tur pat vairāki stāvi bumbu ielauzti.

Kaut kur garas ielas galā mūsu ceļu aizšķērso liels, blīvs krāvums. Tā ir barikāde.

Uz barikādes plīvo divi karogi, tagad nakts arī tos padarījusi melnus; bet īstenībā tie bija tik skaisti!

Barikādi ielenc kareivīgu vīru bars. Ugunskura nav, valda tumsa un klusums.

Ir tādi, kas var gulēt, un tiem granīta klucis zem galvas labi noder par spilvenu.

- Tie, kas nakti pavada nomodā, klusām runājas.

Divi jaunekļi sēž uz lielgabala lafetes un kavē laiku tērzēdami.

Vienam no viņiem ir tikai viena roka, otru viņš jau kaut kur pazaudējis.

Klau, Mausman, — saka vienrocis, — man šķiet, nebūtu brīnums, ja rīt es savu roku atrastu.

Viņa draugs nespēj atteikties no sava labā paraduma atbildēt atskaņās.

Varbūt, ja tevi blakus tai apraktu.

Man kāds čukst: tev beigas, Fridrik.

Tavai darbībai, kas policijai netīk.

Draugs, man žēl mīļotās.

Es priecājos, ka šeit nav tās.

Apsoli man kaut ko.

Vienalga, ko.

Ja man jākrīt šai vietā . ..

•— Tā būtu viegli spējama lieta.

Pasaki, ka miru ar viņas vārdu uz lūpām.

Jā gan.

Un ja mežonīgs zaldāts man sirdi zobenu trieks.

Tev būs gan klāt vizītkarte — tāds nieks.

Gribētos raudāt; tev atskaņas sokas.

Tad izteic tai dāmai savas mīlas mokas.

Vācies pie velna ar savām rīmēm! Parunāsim nopietni!

Es klausos!

Aiznes Alfonsīnei manu pēdējo vēstuli.

8*

Protams, ja tiksim vēl ielūgti.

163

Kaut nebūtu tik tumšs, es varētu uzrakstīt kādu vārdu uz vizītkartes.

Re, granāta nāk, kāds sātans to nes?

Pret barikādes akmeņiem nodārdēja no tālienes atlidojusi granāta, kas nokritusi vēl kādu bridi nepārtrauca savu ugunīgo apsveikumu un apspīdēja iztraucēto grupu ar asiņainu gaismu.

Mausmanam arī tagad atradās atskaņa.

Tev lampu atsūtīja nu. Raksti mīļai sveicienu.

Šīs sprakstošās liesmas gaismā Fricis uzrakstīja uz vizītkartes: «Es jūs mīlu, adieu.»

Pie pēdējā vārda granāta sprāga, un nokaisušās šķembas aizlidoja pāri abiem jaunekļiem.

Viņiem nekas ļauns nenotika.

Tas bija ikdienišķs joks, kas vairs nevienu nesatrauca.

Fricis nodeva vizītkarti Mausmanam.

Mausmans pēc brītiņa sacīja:

Vai zini, Frici, ko es tagad domāju?

Vai man jāatbild dzejā?

To es darīšu pats. Nez vai mūs nebūs nodevuši tie eņģeļi.

Kā tev tas ienāca prātā.

Pretējā pusē uzzina visu, ko mēs slepenībā plānojam.

Viņiem ir labi spiegi.

Man liekas, ka šīs Plankenhorstienes ir viņu labākie spiegi.

Tas nav iespējams. Tu zini, ka viņu vārtsargs ir mūsu cilvēks un ziņo par visiem, kas tur iet nakti vai dienu. Viņas satiekas vienīgi ar mūsējiem, ne ar vienu citu. Sveši pie viņGm neiet. Vienīgi no Brigitas klostera pa svētdienām mtjdz piestaigāt soror68 Remigia, kas aizved Edītes jaunkundzi paciemoties pie krustmātes. Bet klostera māsas ar politiku nenoņemas, bez tem viņas mums ir pateicību parādā, mēs viņas vairākkārt aizstāvējām pret tautas masu uzbrukumiem.

Nu, bet man jāsaka, ka nevajadzēja sievietes iesaistīt mūsu darīšanās. ■

Nekļūsti nepateicīgs, Mausman! Atceries demokrātisko sieviešu apvienību, cik tā daudz darīja sabiedrības labā, kā kopa mūsu ievainotos, kā vāca mums naudu, kā iedvesmoja cīnītājus. Ak, draugs, bez sievietēm nevar būt brīvības cīņas!

■— Blēņas.

' — Atkal tu fabricē atskaņas.

Tas nekas.

Nepateicīgais. Tik daudz nepelnītu skūpstu tavs neglītais purns saņēmis no visskaistākajām sievietēm.

Un tālāk?

Un tomēr tu gāni sievietes.

Kā nu to ņem. Tā bija līdz šim. Tu, puis, vēl redzēsi, ja mūs pieveiks, viņas tāpat apkamps mūsu pretiniekus kā mūs, — un uzvarētāji, ja nekā cita neatradīs, klās gultas uz mūsu novītušajiem vainagiem; tas, draudziņ, itin skaidri matāms.

Bet mūsu acīm nebūs skatāms, — atteica Fricis; šoreiz arī viņam bija izdevies atrast atskaņu.

Ieradās sardzes maiņa. Viņi varēja iet gulēt. Sagrautās cukura fabrikas mūros viņus gaidīja mitru salmu guļasvietas. Vajadzēja krāt spēkus rītdienas cīņām.

Pa tumšo ielu kā spokaina planēta virzās kariete ar divām laternām. No šīm laternām tik vien labuma, ka tās padara vēl tumšāku apkārtējo piķa melno nakti.

Kariete apstājas pie Plankenhorstu nama, kučieris pats nokāpj atvērt vārtus, tad iegriež pajūgu pagalmā.

No karietes izkāpj divas sievietes, mūķene un jauna meitene. Abas steidzas augšup pa kāpnēm, ko tagad neapspīd lampas gaisma, pati mājas saimniece ar divzaru svečturi rokā rāda viņām gaismu.

Mājas kundze noskūpstīja mūķeni, pasniedza jaunajai meitenei roku skūpstam; meitenei noslīdēja no galvas kapuce, un parādījās Edītes mūžam priecīgā sejiņa.

Jūs atsūtījušas pašas debesis, soror Remigia, — čukstēja kundze.

Patiesi man bija nepieciešama debesu palīdzība, lai šinī briesmīgajā naktī atkultos no klostera. Nekur nevienas laternas, ielās viscaur uzlauzts bruģis.

Debesis sūta eņģeļus, lai izredzētie savas kājas neapdauzītu pret akmeņiem.

Patiesi, mums ik dienas jāpateicas brīnumam, ka vēl dzīvojam. Bet kur tā meitene atkal aizskrēja? Jāgana kā kazlēns.

Aizskrēja uz zāli izdibināt, kas pie mums jauns; iztaujāt Alfonsīni. Nu, šodien es viņai izstāstīšu tādas vēstis, ka visam mūžam būs gana.

Antoinette kundze veda soror Remigia uz ēdamistabu, kur jau gaidīja klāts galds, auksts cepetis, labi vīni, char- treuse69. Tējkannā vārījās ūdens.

Alfonsine, lūdzu, aizej uz virtuvi, lai kalpone nenāk istabā.

Edīte gribēja steigties pirmā.

Es aiziešu.

Palieciet vien tepat, mīļā. Jūs šeit esat viešņa. Jūs zināt, ka mums jūs jāžēlo.

Edīte spītīgi paraustīja plecus par šo zobgalīgo maiguma izpausmi un atļāva krustmātei sevi apkalpot. Antoinette pati nolika Edītes apmetni.

Lūdzu, sēdieties pie galda!

Antoinette kundze nosēdināja soror Remigia uz dīvāna pie apaļā galda, Edīte apsēdās viņai blakus.

Pēc tam kad Antoinette kundze vēlreiz pati personīgi bija pārliecinājusies, ka blakusistabās neviena nav, viņa aizslēdza durvis un, uzdevusi Alfonsīnei sagatavot visiem tēju, apsēdās cieši blakus Remigijai.

Ko ziņo ģenerālis?

Rīt būs izšķirošais uzbrukums visās līnijās, — čukstēja soror Remigia, bailīgi lūkodamās apkārt: vai nedzird sienas, gleznas, statujas.

Vai viņam ir zināms, ka draud nelaime?

Kāda?

Nemiernieki rēķinās ar to, ka viena no grupām, kas piedalās aplenkumā, pievienosies viņiem. Goldners man izstāstīja visu plānu. Es teicu, ka esmu noraizējusies, kas notiks ar mums, ja pilsētu ieņems. Te mums bija tik svarīga loma, vai gan uzvarētāji mūs žēlos. Tas vientiesīgais zēns mierināja, lai nebēdājoties nenieka. Ja jau viss būšot zaudēts, esot labi izplānots bēgšanas projekts tiem, kas nedrīkstētu te palikt. Starp Mariahilfes un Lerhenfeldas kapsētām aplenkuma līnijā stāv kāda huzāru nodaļa. Aula jau sen brāļojoties ar šo nodaļu un tagad domā, ka briesmu brīdī tie ne vien ļaušot izbēgt, bet arī palīdzēšot un segšot atkāpšanos. Tādā ceļā mēs varētu izbēgt uz Galīcijas vai Ungārijas pusi. Šī plāna izpildīšanu kavē vienīgi kapteiņa spītība. Tas ir kapteinis Rihards Baradlajs.

Ahā, tas pats, kurš pie klostera izklīdināja pūli.

Par to jūs varat pateikties Edītes skaistajām acīm.

Cik man zināms, kapteinis nebrāļojās ar aulu un tautas vadoņiem.

•— Viņš bija nepieejams. Līdz šim tie nespēja viņu iesaistīt savos plānos. Ierindnieki jau ir sagatavoti, bet ļoti mīl savu kapteini; ja viņš teiks — «cīnīsimies», tad viņi cīnīsies pat pret pašu tēviem. Bet tagad viņiem gadījies negaidīts jauns palīgs.

Nu?.

Kāda sieviete.

Sieviete?

Bīstama, pārgalvīgi drosmīga sieviete — Baradlaju

māte.

Ak tā! Kā viņa tikusi cauri aplenkumam?

Ar drosmīgu un gandrīz neiespējamu paņēmienu. Fricis mums visu izstāstīja. Šī izlutinātā virsišpāna kundze Švehatā pie sakņu tirgotājas nopirkusi putekļu mēteli un kopā ar šo tirgotāju kājām pārnākusi pāri aplenkuma līnijai ar sīpolu un kartupeļu grozu uz muguras, pa ceļam pārdodama zaldātiem dārzeņus un degvīnu, un tā iekļuvusi pilsētā. Te viņa Singerštrāsē apmetusies tās pašas dārzeņu tirgotājas noliktavā, septiņpadsmitajā numurā.

Apbrīnojama drosme tādai kundzītei! Un ko viņa te grib darīt?

Grib izvest no šejienes savus dēlus.

Pie šiem vārdiem abu jauno meiteņu acis sazibsnījās. Vienās atspīdēja naids, otrās lepnums.

Grib izvest savus dēlus? — jautāja izbrīnījusies mūķene.

Jā. Grib viņus pierunāt atgriezties Ungārijā un stāties turienes valdības dienestā 70.

Vai viņa jau ir runājusi ar saviem dēliem?

Par laimi, vēl nav paspējusi. Viņa ieradās tikai šodien pēc pusdienas. Goldners ar viņu runājis. Viņš neieteica otrreiz nakti pāriet aplenkuma līniju; tātad rit no rīta viņa runās ar vienu dēlu, ar kapteini. Lai runā vien. To viņai vajag atļaut — aiziet turp un atnākt atpakaļ. Ja viņa būs tikusies ar savu dēlu, tad droši, ka viņš būs pierunāts. Priekšniece lai to paziņo ģenerālim. Tātad rītvakar, kad paredzēts pārraut aplenkumu, lai ģenerālis liek ielenkt visu huzāru vienību. Kas tur ir tuvumā?

Oto Palvics ar savu nesalaužamo pulku.

Tas būs labs. Riharda jaunkungu nošaus un no hu- zāriem katru desmito arī.

Un Edītei tas bija jādzird.

Kāpēc to vajadzēja runāt Edītes klātbūtnē? Kādreiz uz stāsta beigām sapratīsim, kādēļ aukstais aprēķinātājs saprāts to stāstīja mīlošas līgavas klābūtnē, bet pagaidām ticēsim, ka tas bija nežēlīgs, akls naids, ka prieks par cita ciešanām lika teikt šos briesmīgos vārdus, Edītei dzirdot, ka šī sieviete gribēja tīksmināties par otras sievietes sirds mokām.

Taču viņai neizdevās par tām papriecāties.

Edītes sejā neviens vaibsts nenodeva, ka viņu šis plāns kaut kādā veidā varētu interesēt.

Viņa dūšīgi ēda.

Kad bija runa par viņas mīļotā nošaušanu, viņa bāza mutē tādu šķiņķa šķēli, ka pat vaigs izspiedās, un vēl palūdza etiķi pie galerta, kas bija uz viņas šķīvja.

Alfonsīnē vai plīsa aiz dusmām par šo vienaldzību. Viņa nevarēja nociesties, ar rāpuļa vēso naidu nepiemeti- nājusi:

Tev, mīlulīt, nemaz nebojā ēstgribu ziņa, ka tavu līgavaini nošaus.

Edīte uzdūra uz dakšiņas galerta gabalu un, ar pikantu kustību pagriezusi to pret Alfonsīni, atbildēja:

Labāk miris līgavainis nekā dzīvs aprakts.

Un apēda uz dakšiņas uzdurto kumosu.

Indomptable71, — Antoinette kundze izspieda caur zobiem.

Soror Remigia, acis pret debesīm pacēlusi un rokas uz krūtīm salikusi, ar sejas izteiksmi centās apliecināt, ka Edīte ir nesalaužams, velnišķīgi ļauns radījums. yiņas sirdi nekas nespēj aizkustināt.

Edīte nemaz nemanīja, ka trīs baziliski72 cenšas viņu pārvērst par akmeni. Viņa pastūma mazo glāzīti tuvāk Al- fonsīnei.

Lūdzu, ielej man no tā chartreuse\ Ja kļūšu par mūķeni, man būs piektā jāpierod.

Alfonsīnē pastūma tuvāk visu pudeli un skatījās, ko Edīte darīs.

Edītei netrīcēja roka, lejot glāzē zaļo liķieri. Viņa vēl' pielēja līdz malai arī soror Remigia glāzi.

Dzersim, soror Remigia, mums taču arī ir vajadzīgs kāds iepriecinājums, — meitene sacīja ar nerātnu humoru balsī.

Soror Remigia mazliet pretojās, ka būšot par daudz, taču viņai ļoti garšoja chartreuse, tas bija viņas vājība.

īsts velnēns šī meitene!

Antoinette kundze vēl nebija beigusi savus norādījumus.

Neaizmirstiet, soror Remigia, Baradlajnes adresi: Singerštrāse septiņpadsmit, dārzeņu noliktavā; tā sieviete nāks atpakaļ, lai pierunātu un aizvestu mājās ari otru dēlu. Mēs nedrīkstam viņu izlaist no rokām. Rit no rīta kā parasti paziņojiet ģenerālim, bet lai viņi nepārsteidzas, citādi kapteinis Rihards var iepriekš saost pulvera smaku. Tam cilvēkam jāmirst! Un, kaut arī eņģeļi sargātu katru viņa matiņu, viņš mirs.

Ko darīs Edīte?1

Briesmīga meitene!

Viņa lūdz gabaliņu fromage de Brie73 un dzer chart- reuse un dzirda soror Remigia.

Varbūt viņa grib piedzerties? Iemesls ir.

Nabaga meitene!

Cik daudz varonības vajadzēja, lai spētu ēst un dzert; tēlot izsalkušu un izslāpušu, klausoties ko tādu, no kā dvēsele stingst.

Vajadzēja šo lomu spēlēt. Lai tic, ka, lūk, viņai jau iepatikusies klostera dzīve; viņu neinteresē nekas cits, nepriecina nekas cits kā paradīze viņsaulē un labi klāts galds šai saulē.

Drīz vien likās, ka viņa cīnās ar miegu un nespēj valdīt savus plakstiņus. Viņas galva noslīga uz krēsla atzveltnes un acis aizdarījās. Tomēr garo zīda skropstu aizēnotās acis vēroja ikvienu seju.

Viņas ticēja, ka Edīte aizmigusi. Tagad radinieces vairs neskatījās uz viņu ne ar izsmieklu, ne ar naidu. Viņu skatienos drīzāk bija lasāma indes jaucēju noteiktība.

Vai viņa vienmēr ir tāda? Plankenhorstne jautāja soror Remigia.

Slinkums ir viņas galvenā īpašība, — mūķene atsaucās, acis pavērsusi uz augšu. — Ja nemodinātu, tad viņa gulētu līdz pat pusdienai un vakaros ap šādu laiku viņa ir tik tikko noturama nomoda. Viņu neinteresē ne darbs, ne lasīšana, laiskoties vien gribētu. Vienaldzīgs radījums. Tikai ēst un gulēt.

Ļaujiet viņai vaļu. Lai jūtas tur omulīgi. Uztura naudu maksāsim visu mūžu. Noteikti. Ja viņa atgrieztos mājās, te viņai būtu jāstrādā.

Tātad Rihards Baradlajs uzskatāms par pazudušu?

Katrā ziņā. Vai nu vienādi, vai otrādi. Ja viņš runās ar savu māti, droši vien viņa pierunās Rihardu ar visu vienību bēgt uz Ungāriju. Vienu dēlu viņa jau ieveda paša ugunī. Viņš tagad ir valdības pilnvarotais un vervē armijas daļas. Baradlaju pirmdzimtais! Turpretim, ja Rihards nesatiksies ar māti, ja neatļaus savai vienībai pāriet pretinieku pusē, tad izšķirošajā brīdī atradīsies pielādētas pistoles, un viņam gals tā kā tā. To man pateica Fricis. Viņa paša vienībā esot divi cilvēki, kas gatavi šaut uz viņu.

Un izšķirošais brīdis ir jau tuvu.

Ja arī uzbrukums atkārtosies, tie te iekšpusē nenoturēsies ilgāk kā līdz vakaram. Naktī viņi lauzīsies ārā uz Lerhenfeldas pusi, kur zina esam Baradlaja vienību. Tātad atlikusi tikai viena diena. Ja jaunskungs runās ar savu māti, tad rītvakar viņš būs gūstā, parīt no rīta miris. Ja nerunās, tad viņu nogalinās jau rītvakar. Man vienalga. Es viņam nenovēlu tieši karātavas, kaut gan viņš ir pelnījis manu naidu.

Un pēc divām dienām viss būs beidzies.

Šī komēdija būs beigusies.

Un mēs atkal varēsim smieties.

Ha-ha-ha!

Viņas sāka smieties jau priekšlaikus.

Un Edīte ne ar vaibstu nedrīkstēja nodot, ka visu to dzird, jūt, pārdzīvo! Viņas sejiņai vajadzēja tēlot mierīgu miegu, laiskuma un reibuma miegu.

Pēc tam viņai vēl bija jānoklausās, kā trīs sievietes sačukstas par rītdienas notikumiem. Kara plāni, pēc kuriem noasiņos simtiem un tūkstošiem cilvēku; tie paši ar smaidiem, skūpstiem un apkampieniem sagaidītie labie draugi; putekļos iemīti karogi, apdziedātie, vainagiem vītie, pašu maigajām rokām izšūtie karogi. Tie vīri, kurus šodien sauca par varoņiem, draugiem, brāļiem, rīt būs nodoti, saņemti gūstā, iekalti važās, atdoti bendes rokās. Sievietes to visu pārsprieda aukstasinīgi kundziskā mierā.

Meitene pat drebēt neuzdrīkstējās, lai sevi nenodotu. Ar visiem dvēseles spēkiem viņa valdīja savus nervus, lai pēkšņi nesāktu raustīties, lai drudzis negūtu varu pār viņas locekļiem, lai nesāktu klabēt zobi kā bērniem, kad tie dzird atskanam ugunsgrēka zvanu.

Beidzot bija pienācis laiks doties projām.

Edīte juta, ka vēsa roka kā auksta čūska pieskaras viņas sejai. Viņa nedrīkstēja satrūkties.

Lai rausta, lai modina, kamēr pamazām dabūs viņu pie sajēgas. Tad miegainais bērns žāvādamies un staipīdamies piekļausies soror Remigia pie krūtīm un tā viņu novedīs pa kāpnēm līdz karietei.

Antoinette kundze viņas pavadīja līdz pat karietei.

— Visā mājā nav neviena vīrieša, kas aiztaisa vārtus, — baroniete sacīja. — Visi vīrieši uz barikādēm, arī mūsu vārtsargs un sulainis. Esam palikušas pilnīgi vienas. Nebijis vecais kučieris klibs un kurls, viņi būtu aizrāvuši arī to.

Tomēr viņa pavadīja viešņas līdz karietei tikai tādēļ, lai savām acīm pārliecinātos, ka soror Remigia aizved Edīti sev līdz.

Un ja nu tomēr? Aizdomas neguļ nekad.

Kad Edīte jau sēdēja karietes stūrī un tūdaļ snaudienā nolieca galvu, Antoinette kundze mierīgu prātu atgriezās istabā.

Smagnējā dzimtas kariete lēni vilkās pa tumšajām ielām ar vietvietām uzlauzto bruģi; droši vien arī kučieris bija aizsnaudies.

Tikko viņi iegriezās tumsā, Edīte tūdaļ atvēra acis.

Kur viņa skatījās? Ko redzēja? Par ko domāja?

Viņai bija tikai viena doma.

Bēgt!

Bēgt, kaut arī tūkstoš velnu apsargātu karietes durvis, kaut arī visu šodien mirušo dvēseles spokotos tukšajās ielās.

Viņa sāka vērot savu ceļabiedreni.

Tā jau gulēja.

Pēc bagātīgajām vakariņām miegs bija aizdarījis nevis Edītes, bet uzraudzes acis.

Kad kariete izbrauca no iekšpilsētas uz dambja, kas gāja gar cietokšņa mūri, soror Remigia jau krāca. Chart- reuse bija darījis savu.

Meitene to vairs tikko manīja, viņa klusiņām atvēra karietes durvis un ar vienu lēcienu bija ārā.

Kučiera dēļ viņa varēja darīt, ko gribēja, tas bija pakurls un droši vien arī aizsnaudies.

Edīte skrēja pa dambja gatvi atpakaļ uz pilsētu tik ātri, kā viņu nesa mīlestība.

Sasniegusi pirmās tumšās ielas stūri, viņa pameta acis atpakaļ un redzēja, ka vientuļā laterna pie krustmātes karietes kā ceļojošs jāņtārpiņš lēni lien tālāk.

Kaut tikai dzestrais nakts gaiss nebūtu pamodinājis mūķeni! Bet tādā gadījumā viņai dzītos pakal.

Edīte steigšus iegriezās sānieliņā un devās iekšā mēmā, melnā nakti.

Tumsā ap pusnakti neapgaismotā, milzīgā pilsētā jaunava, bērns, bez sarga, bez pavadoņa iet meklēt tādu ielu, tādu māju, kur nekad nav būts, un šai mājā nekad neredzētu sievieti.

Vienīgi bezgalīga mīlestība, kas tāda bērna sirdi spēj pāraugt par dievišķu, varēja dot spēku šādai domai.

Kurp lai iet? Jāprot tumsā orientēties.

Milzīgais Svētā Stefana tornis noderēja par ceļa rādītāju.

Singerštrase atrodas viņpus torņa. Tatad jātiek līdz baznīcai. Varbūt tur atradīsies kāda godīga un laba sirds, kas parādīs ceļu tālāk.

Tagad jau varēja drebēt visi locekļi, katrs sirds nervs. Tagad neviens to neredzēja.

Trīcēdama kā drudzī, tvīkdama no steigas, viņa skrēja pa ielām, kas veda uz lielā gotiskā torņa pusi. Ielas bija nedzirdīgas un klusas. Likās, ka viņa iet pa pasakainiem apakšzemes labirintiem. Iekšpilsētas šaurajās ieliņās starp daudzstāvu namu rindām nakts likās vēl tumšāka. Šodien ar nolūku bija izslēgts katrs apgaismojums, lai aplencējiem nekur nebūtu mērķa.

Kam pietiek drosmes palikt pilsētā, tie ir ārā pie vārtiem, pie barikādēm, kam bailes dzīvot, tie salīduši savās velvētajās slēptuvēs un tic, ka bumba tās nespēj sagraut. Iela ir tukša.

Meitene skrien tik klusiņām, ka nedzird pat savus soļus. Viņa baidās no nakts, no vienatnes, viņu māc šausmas, bet mīļotajam draudošās briesmas un no tām smeltā drosme valda pāi* bailēm tāpat kā paroksisms' pār drudža murgiem. Drudža slimnieki mēdz lēkt no gultām, bēgt pa logiem, basām kājām skriet pa asiem oļiem, lēkt upē, uzbrukt stipriem cilvēkiem — aiz bailēm, aiz šausmām.

Viņa apstājās tikai tad, kad sita pulkstenis. Skrējiena laikā pulkstenis sita jau otrreiz. Tātad viņa ir ceļā jau pusstundu, bet Vīnes iekšpilsētai pusstundas laikā, var iziet cauri, sevišķi skriešus. Droši.vien būs apmaldījusies. Kaut kur ielu krustojumā nepareizi nogriezušies.

Viņa atkal sameklēja Stefana torni, tagad tas bija palicis jau pa labi.

Tomēr viņa nebija apmaldījusies!

Singerštrāsei jābūt uz to pusi. Bet kā lai salasa ielas nosaukumu, mājas numuru, ja visapkārt tāda akla tumsa?

Edīte apstājās uz kāda ielas stūra un apsēdās uz akmens. Viņa bija nogurusi.

Te viņa trešo reizi saklausīja Stefana torņa pulksteņa cienīgo balsi. Sita divpadsmit.

Kad pulksteņa sitieni bija izskanējuši, no torņa, sarkanu gaismu plaiksnīdama, pacēlās signālraķete un uzzīmēja melnajās debesīs jautājuma zīmi; kas zina, no kāda tāla drauga gaidīja atbildi.

Edīte raķetes gaismā steigšus meklēja uzrakstu uz mājas stūra.

Viņas sirdī ielija gaišs prieks. Tieši virs galvas bija lasāmi stūraini burti: «Singerstrasse».

Sirdī atgriezās ticība. Sargeņģelis bija turējis viņu aiz rokas un vadījis šurp. Sī salda ticība viņu nomierināja. Tā nebija nejauša laime, bet providence! Ja sākums tik labs, tad arī beigām jābūt labām.

Nu jau pavediena gals bija rokā. Raķete izira, un nakts atkal kļuva melna, bet Edīte jau zināja, ka mājai, pie kuras viņa sēž, ir pirmais numurs. Tātad šai pusē ir nepāra numuri. Jāsaskaita vārti, lai atrastu septiņpadsmito.

Un viņa devās tumsā meklēt.

Acīm likās, ka pēc raķetes apdzišanas nakts kļuvusi vēl daudz tumšāka. Viņa virzījās, taustīdamās kā neredzīga.

Katras durvis vajadzēja aptaustīt ar roku, lai nesajauktu vārtus ar velvētajiem portāliem. Tā viņa gāja, mājas skaitīdama. Trīspadsmit. Piecpadsmit. Tagad būs septiņpadsmit.

Kas tur ir? — viņa šausmās iespiedzās, septiņpadsmitā numura vārtu velvē uzgrūdusies kādai dzīvai būtnei, ko tūdaļ satvēra ar abām rokām, jo briesmas bija devušas viņai mežonīgu spēku.

Jēzus Marija, svētā Anna! —'savukārt kliedza šī dzīvā radība. — Kāda prātā jukusi!

Edīte bija paklupusi pār kādu veceni.

Nē, nē, piedodiet! — elsoja meitene, palaidusi vaļā sievietes drānas. — Bet es tā izbijos no jums.

Es no jums vēl vairāk. Ko jūs te gribat, mamzel?

Es meklēju septiņpadsmito numuru.

Ak tā? Un kas jums tanī mājā vajadzīgs?

Man tā jāatrod.

Ar ko jums tur darīšanas? Tik vēlu naktī, mamzel?

Ar kādu sievieti.

Kādu sievieti?

Ar dārzeņu tirgotāju, kas ieradusies šovakar kopā ar kādu citu tirgussievu.

Kas jums par darīšanām ar viņām? Ja pateiksiet, aizvedīšu.

Ak, nejautājiet, krustmāmiņ; ja ticat dievam, tad ticiet man, ka te ir runa par cilvēka dzīvību, nē, par divu cilvēku dzīvībām; ak dievs, par daudzām, daudzām dzīvībām un nāvēm. Ja jūs zināt, kur viņa dzīvo, aizvediet mani turp.

Tā māja ir te man aiz muguras, — vecene atbildēja, — ja jūs, mamzel, gribat nākt man līdzi.

Edīte nedomāja, ko atbildēt.

Iesim iekšā.

Man ir vārtu atslēga, — sieviete teica, atvēra šaurās durtiņas un, palaidusi meiteni pirmo, atkal tās aizslēdza.

Tikai tagad Edīte sāka aptvert, ko ir izdarījusi. Svešā nepazīstamā mājā pusnakts stundā nodevusi sevi nekad neredzētas svešinieces ziņā.

Šaurā gaiteņa galā vējš plivināja zemē nolikta gaismekļa liesmu.

Resna vecene ar sarkanu seju pacēla gaismekli augstāk un apbrīnoja atnākušo meiteni, pamanījusi viņas tērpu, izbrīnā sastomījās:

Augstais dievs, klostera audzēkne!

Šai brīdī viss Edītes augums un saspringtie vaibsti pauda kaut kādu dižciltīgu cēlumu, kas nepazīstamajai sievietei iedvesa neapzinātu cieņu. Viņas priekšā stāvēja mocekle, svētā. *

Tātad jūs vēlējāties runāt ar dārzeņu tirgotāju, jaunkundz?

Nevis ar viņu, bet ar to sievieti, kas pie viņas viesojas.

Ko jūs zināt par šo sievieti?

■— Visu.

Vai jūs zināt, ka, tā runādama, jūs rotaļājaties ar savu dzīvību?

Zinu.

Tad nāciet man līdzi!

Vecā sieva ar plīvojošo gaismekli gāja tālāk. No šaurā gaiteņa meiteni ieveda vēl šaurākā pagraba ieejā un palaida tur pirmo.

Edīte nevilcinājās. Ar roku atbalstījusies pret drēgno sienu, viņa devās lejup pa koka kāpnītēm un domāja, vai nu tas sargeņģelis, kas atvadījis šurp, tagad neapsegs viņu ar savu mirdzošo burvju apmetni, ja šai neizzināmajā pazemes midzenī viņai draudētu visas vārdā nesaucamās briesmas, ko vien grēks spējis izdomāt. Sī sieviete un citi, kas te dzīvo, tagad var darīt ar viņu, ko vien vēlas; var nogalināt, var tepat aprakt, to nekad neviens neuzzinās.

Tomēr viņa klusām kāpa lejup. Sieviete ar kaulainu, spēcīgu plaukstu satvēra viņu aiz elkoņa: varbūt, lai vadītu, varbūt lai meitene nekluptu?

Leja viņas nokļuva piesmakušā ejā.

Pa labi! — vecene čukstēja.

Edīte ļāva sevi stumt pa ejas pagriezieniem un līkumiem; beidzot viņas nokļuva pie kādām noplukušām koka durvīm, pa kuru spraugu spiedās cauri sveces gaisma, par spīti tam, ka durvis bija aizslēgtas no ārpuses.

Sieviete atslēdza durvis un izņēma no cilpas atslēgu.

Iesim iekšā, jaunkundz!

Durvis vēl nebija vaļā, kad Edīte jau zināja, ka ir nokļuvusi īstajā vietā. Pretim plūda apvītušu dārzeņu smarža. Meitene uzelpoja vieglāk. Nebūtu ticējusi, ka burkānu un seleriju dvaka reiz sveiks viņu kā ambrozijas smarža.

Tā bija dārzeņu tirgotājas noliktava.

Uzmanieties, te vēl ir kāpiens uz leju, — tirgone brīdināja meiteni un, kad tā bija jau iekšā, atkal aizvēra durvis un pati palika ārpusē.

Edīte atradās velvētā telpa, kuras kakti bija aizkrauti ar kartupeļiem un rāceņiem, sienas klātas ar sīpolu pīnēm.

Pagraba telpas vidū bija divi salmu krēsli; uz viena dega tauku svece, uz otra sēdēja kāda sieviete nacionālā tērpā, kādus valkā pilsētas tirgotājas.

Sieviete klusēdama paskatījās uz ienākušo meiteni. Šī seja nebija radusi paust pārsteigumu. Tai nemēdza pavēlēt nervi.

Turpretim meitene strauji metās pie sēdošās sievietes, nometās ceļos, satvēra tās roku, un šausmu pilnās acis pauda ātrāk nekā mute spēja.

Baradlaja kundze! Jūsu dēlu grib nogalināt!

Sieviete sarāvās, bet kliedzienu apslāpēja lūpās. Taču viņas sirdi šis vārds iedūrās.

Rihardu? — viņa čukstēja pusnemaņā.

Jā, jā, — meitene steidzīgi stāstīja. — Rihardu, jūsu Rihardu. Ak, kundze, atbrīvojiet viņu!

Edīte bija apvijusi rokas ap Baradlajnes ceļiem.

Baradlajne pētījoši lūkojās meitenes sejā.

Vai tu esi Edīte?

Meitene izbrīnā pacēla acis.

Vai jūs esat šo vārdu jau dzirdējusi?

•— Zinu no dēla vēstulēm. No tavas sejas, no tavas valodas saprotu, ka tu nevari būt neviena cita kā Riharda līgava.

Ak, kundze, es esmu kapa līgava, kapličas un baznīcas mūra saderinātā. Es zinu, manā klātbūtnē runāja, ka manam līgavainim jāmirst. Viņam jāmirst briesmīgā, nekad neizlīdzināmā nāvē! Soda vietā vai no slepena slepkavas rokas. Tāpēc es skrēju pie jums. Jūs esat viņa māte. Izvēlieties viņam kādu labāku nāvi.

Kā tu zini to visu? Ka es esmu šeit? Kas es esmu? Kas Rihardam draud?

Es jums izstāstīšu. Jūs esat nodota. Vislabākie sabiedrotie — jautri, bezrūpīgi jaunekļi — izstāstījuši noslēpumu viltīgām dāmām, kas tēlo mīlētājas un brīvības cīnītājas, bet īstenībā ir ienaidnieka uzticības personas. Viņas manā klātbūtnē pārrunāja, ka jūs un jūsu dēls jau rīt būšot nodoti; ja jūs tikšoties ar Rihardu, tad viņu ņemšot ciet un varas iestādes ar viņu izrēķināšoties; ja netikšo- li< s, tad viņu noslepkavošot viņa padotie. Kāpēc to stāstīja manā klātbūtnē? Lai salauztu man sirdi. Es nezinu, kāpēc mani grib samīt, likt zaudēt prātu.

Meitene šņukstēja, bet tikai mazu brītiņu, tad atkal kļuva elektrizēti dzīva.

Viņas ir kļūdījušās. Viņas domāja, ka es jau esmu samalta, jau mirusi; bet es izslīdēju viņām no rokām, aizbēgu, aizskrēju, izskrēju cauri visai pilsētai; bija tumšs, tomēr es atradu ceļu; dievs mani sargāja, bija ar mani, atvadīja šurp. Un vadīs mani arī tālāk.

Jaunās meitenes satrauktajā runā skanēja tāds diženums, ka Baradlajne aizkustināta apkampa viņu ap pleciem un, apbrīnas pārņemta, ielūkojās viņai sejā.

Cik ļoti viņa mīl Rihardu!

Atjēdzies, bērniņ, parunāsim mierīgi! Redzi, es esmu mierīga. Tātad tavā klātbūtnē sacīja, ka rīt mēs tiksim nodoti?

Skaidri zinu.

Tad mums vēl ir puse nakts, lai aizsteigtos viņiem priekšā.

Vai jūs iesiet pie sava dēla?

TūdaJ.

Meitene lūgdamās salika rokas.

Ņemiet mani līdzi!

Sieviete brītiņu apdomājās.

Labi. Nāc līdzi arī tu.

Tagad meitene priekā sasita plaukstas. Tāds bērns viņa bija.

Padomā, ka mēs liekam uz spēles savas dzīvības.

Ak, par to es priecājos!

Arī tev vajadzēs pārģērbties, ja gribi nākt mums līdzi.

Baradlajne iesauca ārā palikušo tirgotāju.

Frau Bābi! Mums tūdaļ jāiet.

Labi, — vecene atbildēja.

Šī meitene nāks lidzi.

Tā arī? Tad jau viņai arī vajadzēs kostīmu?

Vai ir dabūjams?

Visādiem augumiem gana.

Frau Bābi pacēla kādas vecas lādes vāku un sameklēja jaunai meitenei piemērotu tērpu. Tur bija citādi arī.

Bet tagad, Frau Bābi, to garderobi vajadzētu iesaiņot un aizsūtīt uz citu vietu, jo mūsu apmetne jau zināma arī tādiem, kam to nevajadzētu zināt.

Es arī tā domāju.

Tirgones tērpu Frau Bābi lika Edītei uzvilkt virs klostera drānām; virsū vēl uzsēja rūtainu vilnas seģeni, bet galvā uzlika vienu no tām tirgoņu modes salmu cepurēm, kas ļauj saskatīt vienīgi deguna galu.

īsta maza tirgussieva. Tagad vēl somu uz muguras. Tādu jūs vēl nekad neesat nesusi. Nebaidieties, es sameklēšu tādu vieglāku somu, tikai no audekla un klūdziņām, un iekšā liksim tikai bulciņas, tad būs vieglāk nest. Mēs abas stiepsim arī kartupeļus un sīpolus.

Edītei tas likās kā joks. Viņa paņēma uz muguras ar bulciņām piekrauto somu.

Jā gan, balodīt, ja gribam izgrozīties starp zaldātiem, tad jāņem līdzi ēdamais, citādi viņi domās, ka mums kādas nelāga gaitas staigājamas.

Tad viņa palīdzēja cienīgajai kundzei uzlikt somu un vissmagāko paņēma pati sev.

Un tagad, vai zināt, kā mūs sauc? Cienīgajai kundzei es esmu Frau Bābi; jaunkundzei — Frau mām. Jaunkundze man un kundzei būs — Lēni. Cienīgā kundze jaunkundzei — Frau Godi. Cienīgā kundze man — Frau Midi. Nu kā tad būs?

Viņas atkārtoja katru uzrunu. Šī lomu mācīšanās vēl likās jocīga.

Tagad tikai kreuzlidel74 visas trīs. Baidīties nav brīv. Jo vairāk kādai bail, jo jautrākai jābūt. Un runāsim, cik var gmoan75. Un vienmēr tikai kreuzlidel — tā kā es. Dariet tik tā kā es. Galu galā tam zaldātam jābūt īstam velnam, kas mani neizlaidīs caur Lerhenfeldas kāpostu laukiem pāri aplenkuma līnijai, kur vien es gribu. Vienmēr tikai kreuzfidel.

Edīte apsolījās visu izpildīt; taču, iznākusi uz tumšās ielas, atkal sāka drebēt. Frau Bābi, kas viņu turēja aiz rokas, veltīgi stāstīja viņai Vīnes asprātības un jocīgus izteicienus, Edīti uzjautrināt nebija iespējams.

Ai, Lēni! Ja tu tā trīcēsi, tad labāk vajadzēja palikt mājās. Tu nodosi, kādās gaitās ejam. Saņemies, Lēni! Kur tava zemnieciski labā oma? Lēni, Lēni!

Edīte solījās saņemties, taču nespēja atrast īsto zemnieciski labo omu.

Frau Bābi tagad veda viņas pa tādu ielu, ko Edīte pazina pat tumsā. Šai ielā atradās arī Plankenhorstu nams.

Šeit Edīte sāka vēl vairāk drebēt.

Kad viņas bija tikušas pret Plankenhorstu namu, Edīte palūkojās logos. Divos logos spīdēja gaisma. Tur bija viņas radinieču guļamistabas, ko apgaismoja naktslampiņas.

Kas tev noticis, ka tu tā trīci? — Frau Bābi jautāja meitenei. — Tu, Lēni, jau trīci kā tāda jūtīga jaunkundzīte.

Tūlīt es vairs netrīcēšu, Frau mām, tikai iedodiet man no savas somas divus kartupeļus, tādus labi lielus.

Kāda velna tev kartupeļus?

Tūlīt pateikšu.

Edīte kartupeļus tūlīt dabūja un ietrieca pa vienam katrā logā. Nograbēja plīstošie stikli.

Tad Edīte laidās bēgt līdz pat ielas galam.

Protams, arī abām pārējām sievietēm pēc šī nedarba vajadzēja skriet projām. Viņas tikko spēja tikt līdzi.

Kāda velna pēc tu, Lēni, tā darīji! — Frau mām ņēma priekšā meiteni. — Vai tu esi prātu zaudējusi, ka sāc logus dauzīt un mums ar Frau Kodi jāskrien tev pakaļ? Tu narrische Kredll

Edīte pieķērās Baradlajnei pie rokas un aizelsusies sacīja:

Tur dzīvo abas ļaunās krustmātes, kuru dēļ mēs tagad esam ceļā. Kā viņas izlēca no gultām! Lai nu uzmin, kas viņām novēlēja labu nakti! Ha-ha-ha!

Baradlajne nevis ņēmās meiteni rāt, bet paspieda viņai roku. Viņa saprata visu. Kāds brīnišķīgs bērns!

Nu, Frau mām! — Edīte sacīja, kad viņas bija iegriezušās šķērsielā. — Nu man ir zemnieciski laba oma. Varbūt uzdziedāt kaut ko?

Viņa nemaz negaidīja atbildi, bet sāka skaistā, dzidrā balstiņā dziedāt tautas romanci:

Und ewig kennt das Vaterland und nennt Die letzten zehn vom vierten Regiment,78 Lia, lia, lia, lia, lai

Viņa pat jodelēja kā īsta tirgotāja meita.

Debesis kļuva vēl tumšākas, sāka rasināt lietus.

Ak tu vai, to nu gan es būtu atlikusi uz rītu, — norūpējusies dudināja Frau Bābi.

Neizmirksim vis! — jautri mierināja Edīte. — Lietus mūs labāk nosegs, Frau mām.

Tu, Lēni, nejaucies vienmēr pa vidu! Man nevajag nekāda aizsega, lai būtu neredzama. Bet tagad pasteigsimies, kamēr nav sācis līt pa īstam.

Viņas steidzās vēl ātrāk. Tirgotāja reizēm uz brītiņu apstājās pajautāt kundzei, vai tā vēl nav piekususi. Kundze neatbildēja, tikai pamāja: ejam tālāk. Šodien viņa jau bija nogājusi vismaz četras jūdzes ar smagu nastu uz muguras.

Brīnums, ko sieviete var izturēt — sieviete māte, māte, kas mīl savu dēlu un dzimteni.

Edītei nebija jājautā, vai nav piekususi. Viņa gāja pirmā un dejoja ar somu uz pleciem.

Pils torņos pulkstenis patlaban nozvanīja divi, kad pārģērbušās sievietes iznāca uz Kaizerštrāses.

Pie Lerhenfeldas ceļa barikādēm nebija neviena, pat sarga ne.

Aplenktie tīšām bija pametuši barikādi šķietami neapsargātu. Aiz līnijas bija apmetušies daži aplencēju vienības kavalēristi, pārējie bija pie Svehatas; kavalēristi barikādei neuzbruks. Turpretim mājas ap barikādi bija pil- num pilnas ar bruņotiem vīriem, kas tur klusām paslēpušies gatavi uzbrukumam.

Vislielākā māksla bija cauri aplenkuma līnijai nokļūt līdz kapsētai.

Tie, kas pārzina tolaiku Vīni, atcerēsies, ka starp Šmelcu un ^ernalsu tolaik vēl bija vaļējs grāvis, kas uztvēra no kalna plūstošo lietus ūdeni, kādu gabalu tas bija izlikts ar akmeņiem, tālāk izklāts ar dēļiem. Nekāda patīkamā vieta nebija, bet pietiekami dziļš tam, kas nevēlējās tikt pamanīts.

Labajos, pilsoniski mierīgajos laikos būtu bīstami naktī kulties pa dziļo grāvi, tur bija sastopams tikai izmisumā kritis zaglis, bērnu slepkava vai bez saimnieka palicis suns.

Taču negaiss izslauka tīras arī tādas atkritumu bedres.

Tagad nav ne zagļu, ne slepkavu: ir karš.

Tirgotāja veda savas ceļabiedres pa dziļo grāvi, kura dibenu klāja kupla zāle, jo mēnešiem ilgi nebija lijis lietus.

Kādā vietā, kur grāvja mala bija iegruvusi, tirgotāja izrāpās ārā, vispirms palūkojās apkārt, tad čukstus sacīja:

Esam īstajā vietā.

Vispirms viņa lika padot augšā somas.

Tās mēs pagaidām atstāsim tepat. Pietiks manējās. Tur ir apmetušies huzāri.

Divsimt soļu no grāvja bija redzami divu huzāru augumi, ko apspīdēja ugunskura gaisma. Tālāk varēja redzēt vēl kādus piecus sešus ugunskurus, tur atradās kapsēta, vienības apmetnes vieta.

Neesam maldījušās. Tagad jau Frau Midi pirmā. Es vairs neesmu vajadzīga.

Baradlajne paņēma Edīti aiz rokas un gāja tieši pie ugunskura. Sargs viņas redzēja, bet nekliedza. Viņām ļāva pieiet pavisam klāt. Tikai tad viens no jātniekiem dobjā balsī viņas uzrunāja:

Kas nāk? Stāt!

Savējie, — Baradlajne atbildēja.

Paroli!

Seglo un pagriezies!

Huzārs, paroli izdzirdīs, nolēca no zirga, piegāja pie pārģērbtās sievietes un, uz ceļiem nometies, maigi un ar cieņu skūpstīja viņai roku, pats tai nepieskardamies ar

savējo.

Mēs jūs gaidījām, kundze!

Tu mani pazini, Pāl? Labo vecīt!

Paldies dievam, jūs tomēr esat šeit!

Kur mans dēls?

Tūdaļ aizvedīšu pie viņa. Un tā mīļā skaistulīte? — Pāls jautāja, rādīdams uz Edīti.

Viņa nāks man līdzi.

—1 Saprotu.

Vecais huzārs padeva pavadu savam biedram un kājām vadīja abas dāmas uz kapsētas pusi.

Maza, balta mājiņa, agrākais kapu sarga dzīvoklis, tagad bija Riharda kara apmetne. Viņš mitinājās mazā istabiņā ar logu uz pilsētas pusi.

Rihards patlaban bija atgriezies no nakts apgaitas, atslēdzis durvis, iededzis sveci un tagad nikni uzsita ar dūri pa galdu.

Atkal tās ir te! ļ

Kas tās bija?

Uz galda bija kārtīgi izklātas jaunākās Peštas avīzes. Un daži raksti tanīs pasvītroti ar sarkanu zīmuli.

Ugunī!

Tomēr viņš nespēja tās iemest ugunī nelasījis.

Un vēlāk, kad bija sācis lasīt, viņš nespēja tās iemest ugunī. Kas zina, varbūt tās no pelniem atdzimtu.

Rihards atbalstījās pret galdu, atspieda plaukstā drūmo pieri, atkal un atkal pārlasīja atzīmētās rindas, un viņa piere apmācās vēl vairāk.

Nav tiesa! Tas nevar būt! — viņš kliedza, pats ar sevi cīnīdamies. ,— Liekuļo, melo visi! Sai saulē tas nav iespējams.

Kāds nāk. Rihards steidzīgi saburza saujā savu lasāmo.

Ienāk Pāla kungs.

Rihards viņam nikni uzbrūk. — Kas man atkal zagšus ir nolicis šīs infamis77 avīzes uz galda?

Pāla kungs ar nesatricināmu omulību atbild:

1— Es saprotu, ja kādam ko nozog. Bet tas man jaunums, ka zagšus ko atnes.

Pa aizslēgtām durvīm man diendienā iestiepj saini avīžu! Kas to dara?

Es nemaz nezinu, kas tas ir — avīze! Es tak nemāku lasīt.

Melo! Nelietis! It kā es nezinātu, ka tu jau trīs mēnešus mācies lasīt, vecumdienās dulls palicis. Kas tevi mācīja lasīt?

Lūdzu, to nemeklējiet. Tas tieši vakar nomira. Taurētājs, Nabaga izslēgts students, jau sen kapsētas suņi rēja pēc viņa. Es saciju: «Neņem, draugs, savu gudrību līdz uz viņsauli, pamet man kādu nieciņu no tās.»

Un kādēļ tu mācījies lasīt? — kapteins Pālu stingri pratināja.

Vecais bruņinieks palaida vaļīgāk apkaklīti un stingri atbildēja:

—- Uz šo jautājumu man būtu viegli atbildēt ko citu, nevis skaidru patiesību, ja gribētu melot. Es varētu sacīt, ka vēlētos kļūt par apakšoficieri, tādēļ mācījos lasīt. Bet es tā neteikšu. Pateikšu, ka mācījos lasīt tālab, lai uzzinātu, kas notiek dzimtenē.

Tātad tu esi lasījis arī šīs te? Kur jūs tās dabūjat?

Lai nu paliek uz citu reizi. Man ir raports. Divas dāmas vēlas runāt ar kapteiņa kungu.

Dāmas? Kā tās te nokļuva? No kurienes ieradās?

Atnāca no pilsētas puses.

Kāpēc sardze tās ielaida?

Viņas zināja paroli.

Tie nu atkal ir meli. Es tik tikko mainīju paroli; pilsētā to vēl neviens nevarēja uzzināt. To vēl neviens nevarēja būt izpaudis.

Pāla kungs drūmi, spītīgi, flegmātiski pateica taisnību:

Viņas atnāca ar citu paroli.

Ar citu paroli? Vai tad šeit bez manas paroles ir vēl kāda cita parole? Tā taču ir sazvērestība! Bet es to izjaukšu. Likšu abas nošaut.

Rihards bija saskaities un sita zobenu pret grīdu; Pāla kungs skatījās uz viņu tik mierīgi kā labs, omulīgs vectēvs uz untumainu mazdēlu.

Viena no tām dāmām ir kapteiņa kunga māmiņa.

Pāla kungam tas bija lielisks gandarījums — noskatīties, ka saniknotais kapteinis pēc dusmu vētras pēkšņi

Bailēs sastingst. Jaunekļa acis apstulba, mute palika vaļā, roka ar pacelto zobenu — gaisā.

Kad vecais kalps atvēra durvis un no nakts tumsas parādījās vispirms viena mierīga mīlā starojoša sievietes seja, tik cienījama, tik pielūdzama, un aiz tās otra, no kuras staroja bērna sirds un eņģeļa mīlestība, abas pārģērbušās, izmirkušas, dubļainas, pārgurušas, Rihardam likās, ka viņš sapņo.

Aizliegtā pasaka, neticamais sapnis, viss, ko Rihards pirms brītiņa bija lasījis tanīs sasodītajās avīzēs, tagad stāvēja viņam pretim. Te stāvēja divas no tām dāmām, ko asinskārs, mežonīgs pūlis nakts laikā vajā ar lāpām un cirvjiem, kuru vīrus un brāļus slepkavo viņu klātbūtnē, kuras brīnumainā veidā izglābjas, bēgot svešās drānās, kājām, pa dubļiem, skrandainas, bez apaviem skrien projām no degošajām mājām, kā rēgi parādīdamās pie paziņām citos apvidos. Tādu skatu viņš redzēja.

Ne vārda neteicis, Rihards metās pie mātes, apkampa viņu, skūpstīja viņai seju un rokas. Cik izmircis viņas apmetnis! Cik auksta seja un rokas. Viņš vairs nevaicāja nekā.

Uz Edīti viņš skatījās nedroši. Viņam likās, ka tā nav viņa. Varbūt ir vēl kāda seja, kas līdzīga viņai? Nav ticams, ka šai brīdī te varētu būt viņa. Rihards baidījās uzzināt, kas šī meitene ir.

Neviens nerunāja ne vārda, bija dzirdama vienīgi kāda klusa skaņa, kas saucās — elsas. Tā izteica vairāk nekā vārdi.

Rihardam tik neizsakāmi sāpēja sirds, redzot un apkampjot māti, ka viņš vairs nespēja valdīt sevi, pagriezās pret galdu, kur vēl gulēja ļaunu vēstošās avīzes, un rūgti jautāja:

Vai tas viss ir taisnība?

Māte ielūkojās avīzēs.

Tā ir tikai tūkstošā daļa no patiesības! — viņa atbildēja dēlam. — Zvēru tev pie tās mīlestības, ko mūždien nēsāju savā sirdī.

Nezvēri, māt. Tas, ka tu esi šeit, man ir ticamāka liecība nekā jebkurš zvērests.

Un viņš sāka ar dūri dauzit galdu.

Tagad man vairs nepavēlēs ne dievs, ne cilvēks. Vienīgi tu man vari pavēlēt, māt! Ko tu vēlies no manis?

Baradlajne satvēra Edīti aiz rokas un pievilka Rihardam tuvāk.

Lūk, te ir tā, kas man pastāstīja, ko vēlēties no tevis. Pirms stundas es vēl nebūtu zinājusi tev pateikt.

Edīti — Rihards apjucis čukstēja, taustīdams pasniegto mazo rociņu, kas bija mitra no izmirkušā apmetņa. — Tā ir Edītes roka, tā ir Edītes seja. Bet kā tas iespējams? Un kas vēl sagaidāms, lai es pilnīgi zaudētu prātu?

Lielo pārvērtību laiki, mans dēls! — Baradlajne sacīja. — Mēs visi esam kļuvuši citi cilvēki. Tagad katram akmenim ir sirds, un tā Sāp. Bija domāts, ka tiem, kas nes ieročus, sirds nedrīkst būt. Durkļu mežam arī ir māte, to sauc par Dzimteni. Taču šī mūžīgā māte ir mēma, tā nevar kliegt! Tas bija zināms. To var pātagot, mocīt, gabalos plēst, tā nevar pasaukt: dēls, palīdzi! Bet tas bija piemirsts, ka ikvienam zobena nesējam mājās ir māte; un, ja div- simttūkstoš mātes sāks palīgā saukt, gan dzirdēs lielais bērns. Mēs saucām! Nabaga sievas un lielkundzes, gājām, rakstījām un runājām visur, kur vien bija mūsu dēli. Un mūsu vārdus sadzirdēja. Tā bija briesmīga pavēle. Mātes pavēlēja dēliem atgriezties mājās. Un dēli pārnāca. Vienīgi tu mūs nesadzirdēji.

Es klausos, māt. Klausos katru vārdu.

•— Redzi, te ir jauna meitene, klostera audzēkne. Viņa dzirdēja slepenu sarunu, kā pazudināt viņas mīļoto. Viltīgu, velnišķīgu plānu.-Slepkavība notiktu tā vai tā. No vienas puses jau ir dota pavēle tevi apcietināt, no otras — jau slepkavam pret tevi pistole pielādēta. Un šī jaunā meitene nedomāja, ko darīt. Viņa neraudāja, nekrita izmisumā. Viņa tēloja jautrību; pusnaktī izbēga saviem sargiem, nakts vidū aizskrēja tumsā, melnā naktī izskrēja cauri pilsētas spokainajām ielām, lai atrastu sava mīļotā māti, lai mestos tai pie kājām un teiktu: «Kundze, tavu dēlu grib nogalināt šausmīgā, zemiskā nāvē! Steidzies viņu meklēt! Izvēlies viņam kādu labāku nāvi!»

Edīti — Rihards čukstēja, spiezdams pie pieres meitenes auksto roku.

Es to izvēlējos, dēls.

Saki, māt!

Ir vēl kāds lauks, kur mātes neraud par saviem dēliem, kas upurējušies; tik vien kā prieka asaras.

Ko man darīt?

Mācies no saviem ierindniekiem. Nometnes parole, ar kuru mēs tikām garām taviem posteņiem, ir: «Seglo un pagriezies!» Ja pateiksi šo paroli, uzzināsi, kurp doties. Kā tu tur nokļūsi? To zinās tavs zobens un dievs!

Tā tas būs.

Rihards gāja uz durvju pusi. Tur stāvēja sardzē Pāls.

Ej, — Rihards viņam klusām pateica, — paziņo apakšoficieriem jauno nometnes paroli: «Seglo un pagriezies!»

Vecais huzārs nekā neatbildēja, viņš jau skrēja.

Kauliņi ir mesti, — Rihards atgriezies sacīja mātei un iemīļotajai. — Bet kas tagad notiks ar jums?

Kas to var zināt. Dievs mūs sargās.

Jūs tagad nevarat atgriezties uz pilsētu. Rīt tai uzbruks no visām pusēm. Briesmas būs it visur. Es nekavējoties dodos cejā. Vai nebūtu labāk, ja jūs nāktu kopā ar mani līdz tuvākajam ciemam, tur varētu nolīgt pajūgu un bēgt uz Ungārijas pusi. Edīti ņem līdzi, māt!

Abas dāmas protestēdamas kratīja galvas.

Es, dēls, iešu atpakaļ uz pilsētu.

Māt! Domā par to, ka rīt pilsēta būs ieņemta, un tu esi nodota.

Nedomāšu nekā. Man tanī pilsētā ir vēl viens dēls, un es iešu pēc viņa; arī tad, ja pilsēta būs ugunīs un liesmās un pilna ar ienaidniekiem; tomēr savu dēlu no turienes izvedīšu, viņiem nepametīšu!

Rihards ar roku aizklāja seju.

Ak, māt, cik sīks es esmu salīdzinājumā ar tevi.

Un viņš sāpīgi uzlūkoja Edīti, it kā jautādams, kas notiks ar šo vējā pasviesto ziediņu. Kurp tu iesi? Kur atgriezīsies? Kas tevi sagaida?

Edīte saprata šī mēmā jautājuma sāpīgo valodu un atbildēja. Līdz šim viņa bija klusējusi.

Manis dēļ, Rihard, neuztraucieties. Jūsu māte pavadīs mani līdz klosterim. Es atgriezīšos tur. Nerūpējieties par mani. Brāziens būs, bet mani nenogalinās. Un pēc tam es tur būšu drošībā. Gaidīšu jūs, kamēr uzvaras vainagots atnāksiet pēc manis un ņemsiet pie sevis. Gaidīt būs laime. Ja nu debesis būs jums lēmušas atrast par mani skaistāku sievieti, to, kuru pielūdzēji sauc par «skaistu nāvi», tad es vismaz zināšu, par ko lūgt dievu, uz aukstiem akmeņiem ceļos nometusies.

Šos vārdus noklausījusies, Baradlajne reizē maigi, bet stingri pievilka jauko bērnu pie sava dēla krūtīm, un, kamēr tie šai sāpīgajā apkampienā zvērēja mīlestību, māte, trīcošu roku pret debesīm pacēlusi, uzdeva dievam, ja vien viņš skatās no debesīm, neatstāt šo solījumu neredzētu.

Arā dunēja zirgu pakavi, jātniekiem stājoties ierindā.

-— Laiks aizrit. Steidzies, dēls! — mudināja Baradlajne.

Rihards noslaucīja asaras; apkampa māti un, apmetni uz pleca uzsviedis, izgāja ārā kopā ar savu mīļo.

Vēl arvien lija.

Huzāru vienība jau stāvēja ierindā aiz kapsētas žoga.

Rihards uzlēca zirgā un izjāja priekšgalā.

Kad abas sievietes gāja kavalēristiem garām, viņi visi reizē nevis sauca, bet čukstus, ar klusu «lai dzīvo!» sveica abas sievietes. Tā bija kā vēja pūsma, kā meža šalkas, šī klusā nopūta «lai dzivo» no simtiem un simtiem krūšu.

«Seglo un pagriezies!» — skanēja klusa parole, un vienība devās ceļā. Taurētājs bija miris, vienībai nebija vairs vajadzīgas taures skaņas. Viņi izgaisa kā spoku vienība.

Pāla kungs pavadīja abas dāmas līdz sargu ugunskuram, kur viņas gaidīja tirgotāja. Pāla kungam ar otru sardzes vīru vajadzēja līdz rītausmai palikt tur, lai patruļām nerastos aizdomas, un tad drāzties pārējiem pakaļ. Lietus vēl arvien lija.

Varētu taisīties atpakaļ, — Frau Bābi ļoti neapmierināti sacīja. — Šis lietus mums nenāk par labu. Pa to ceļu, kur nācām, atpakaļ tikt nevaram, grāvis būs pilns ar ūdeni.

Mēģināsim tāpat, kā vakar iekļuvām Vīnē, — Baradlajne viņu mierināja. — Iesim tieši bivouac78 pašā vidū kā tirgotājas, kas pārdod ēdamo un dzeramo.

Kas vakar bija labs, tas būs labs arī šodien; tikai vakar mēs bijām divatā. Un divas tādas cienīgas kundzes kā mēs abas var staigāt pa nometni krustām šķērsām. Bet tagad mums līdzi ir viņa!

Tirgotāja rādīja uz Edīti.

■— Mūs jau neviens neaiztiks, sevišķi, ja rādīsim niknas sejas; bet pie šitā jaunā sievišķīša aizķersies kāda nolādēta acs. Nekāda nelaime jau ar viņu nenotiks, ja ari dosimies pašā lāģerī iekšā, bet man bail, ka tāds maigs un neparasti jauks radījums neliek manīt, ka ir jaunkundze, ja kāds palaidņa zēns mazliet iekniebj vai arī sāk ap viņu lakstoties.

Ak, nebaidieties par mani, Frau mām! — meitene viņu drošināja. — Esmu audzināta kā kalpone.

Un viņai ienāca prātā iepazīšanās ar Rihardu.

Nu tad, Lēni, meitiņ, esi prātīga. Tikai kreuzlidel. Tikai recht gmoanl

Viņas uzcēla plecos somas. Pa kanāla dibenu vairs nevarēja iet, pa labo krastu arī ne, jo tas bija stāvs. Viņas pa laipiņu pārgāja uz otru krastu un tur tika uz taciņas. Frau Babi apgalvoja-, ka tālāk jāejot pa to, viņa pazīstot šo ceļu, tas vedot pa sakņu dārziem, kur jau varot pa dēļiem tikt pāri.

Lija lietus, un bija tumšs. Bija trīs vai četri pēc pusnakts. Orientēties nebija iespējams. Viņu vienīgais ceļa rādītājs bija lietus, pirmīt tas kapāja viņu muguras, tagad sitās sejās.

Pēkšņi lietus apstājās, mākoņu klāsts saira, un bēgošās sievietes redzēja, ka nokļuvušas vienā no galvenajām aplenkuma nometnēm. Nakts tumsā bija labi saskatāmi zirgos sēdošo kirasieru baltie apmetņi.

Bija par vēlu griezties atpakaļ.

Kādus divdesmit soļus no viņām atradās krodziņam pielāgota lauku māja. Tanī bija apmetušies omulīgie kavalēristi. No mājas skanēja leijerkastes mūzika. Varbūt tur arī dejoja?

Pie mājas durvīm stāvēja pulciņš zaldātu.

Pamanījuši trīs sievietes, daži veikli zēni paskrēja pretim un ielenca viņas.

Ej nu, muļķi, ej, — Frau Bābi uzbrēca pirmajam, — neēd tik nost.. Vecā māte nāk ar kartupeļiem.

Bruņinieku kungiem bija varen labs noskaņojums, un viņi nemaz nebija bēdīgi par vecenes vaibstīšanos, bet aplenca arī jaunākās. Kāda ļauna acs bija pamanījusi, ka te ir arī skaista meitene.

Ienāciet pie mums, padejosim!

Baradlajne pačukstēja Edītei:

Nu esam pagalam.

Ko nu par mums! — čukstus atbildēja Edīte. — Bet Rihards. Te ir Oto Palvica pulks. Viņam ir rīkojums slepeni kontrolēt Riharda vienību. Kad lietus piestās un uz- ausīs gaisma, viņi pamanīs, ka Riharda vienība nozudusi, un sāks to vajāt. Mans dievs! Mums kaut kas jādara.

Edīte pēkšņi atgrūda dedzīgo puisi, kas viņu, aiz drānām satvēris, vilka uz krodziņa pusi, nometa no pleca somu un ar pavēlošu skatienu uzrunāja vecāko seržantu, teikdama izmeklēti kundziskā balsi:

Seržanta kungs! Pieteiciet mani pulkvedim! Kur ir pulkvedis Oto Palvics? Mūs sūtīja pie viņa. Sakiet viņam, ka te ir no Brigitas klostera.

Ko tu dari? — Baradlajne čukstus jautāja.

Tagad atstājiet visu manā ziņā. Vai nu izdosies, vai arī būsim pagalam.

Narrische Kredl! — pie sevis pukojās Frau Bābi, kam aiz bailēm bija zudusi visa kreuzlidel. — Viņa mūs visas nogādās uz elli.

Seržants tūdaļ izklīdināja ap sievietēm sapulcējušos puišus un, pavēlējis stāt goda sardzē, veda viņas pa kailu zobenu gatvi līdz; tuvējai mājiņai un ielaida tur visas trīs. Tur viņš tās pameta priekšistabā un pats iegāja pie pulkveža.

Pēc brītiņa viņš atgriezās.

Brigitas māsas var nākt iekšā.

Baradlajne un Edīte iegāja istabā.

Virsnieks bija viens. Stalts, spēcīgi noaudzis vīrs ar cietiem sejas vaibstiem, viņa sejā raksturīgi izcēlās neparasti garais deguns; iekritušajās acīs bija lasāmas aizdomas, lūpu kaktiņos — izsmiekls.

Vispirms viņš labu brīdi apskatīja abas sievietes, tad uzrunāja viņas.

Ko jus te meklējat?

Edīte steidzās atbildēt:

Pulkvedi Palvicu.

Palvics ir tikai apakšpulkvedis, — virsnieks piezīmēja.

Vakar vakarā paaugstināts par pulkvedi.

Šie vārdi lika bargajai sejai atmaigt. Viņa aizdomas mazinājās.

No kurienes jūs nākat?

No Jērikas.

Kas jūs sūta?

Rahabs.

Pie kā?

Pie Jozua.

Virsnieks piekrītoši pamāja ar galvu. Tie bija vārdi, ko Plankenhorstne tika mācījusi soror Remigia, lai sūtne gūtu uzticību aplencēju nometnē. Toreiz viņas domāja, ka Edīte piedzērusies un guļ.

Ko ziņo?

Gibeons savienojas ar Emoreusu.

•— Skaidrs! Iet vai nāk?

Nāk.

Es būšu tur.

Oto Palvics savam palīgam otrā istabā deva pavēli nostādīt pulku ierindā. Un devās projām arī pats.

Abām dāmām viņš piedāvāja apsēsties, kamēr pats atgriezīsies.

Ko tie vārdi nozīmē? Ko tu viņam sacīji? — Baradlajne čukstus jautāja, kad viņas bija palikušas vienatnē.

Jērika — Vīne; Rahabs — klostera priekšniece; Jozua — ģenerālis; Gibeons un Emoreus — huzāru vienība un aula.

Tu esi viņus nodevusi!

Kuš! Viņus jau sen novēro. Tikai nezināja, ko grib Gibeons — iet uz Jēriku vai arī uz Kanaanu. Es ziņoju, ka viņi nāk.

Baradlajne vēl arvien nekā nesaprata. Viņai aiz šausmām bija notirpuši visi locekļi.

Oto Palvics nāca atpakaļ. Viņa nevarēja Edītei vairs nekā jautāt.

Ejam, manas dāmas, — viņš pieklājīgi uzrunāja abas sievietes. Tās atkal cēla plecos savas somas.

Ko liksiet pavēstīt atpakaļ? — Edīte jautāja.

Sveiciens Rahabam. Pie vārtiem gaidīšu Gibeonu.

Tad viņš izvadīja ārā abas dāmas un norīkoja viņām

līdzi divus kājniekus. Tie viņas vadīja pieklājīgā attālumā, kamēr tirgotājai bija piekomandēts trešais kavalieris, kas jo dedzīgi brīdināja, lai cienīgā kundze neskatoties atpakaļ, citādi viņai varot iziet kā Lata sievai.

Visi trīs atstājās tikai tad, kad jau bija aizvadījuši viņas gandrīz līdz Lerhenfeldas vārtiem.

Kad viņas apstājās uz brīdi atpūsties pie tukšās barikādes un nolika savas somas uz akmeņu krāvuma, Baradlajne jautāja Edītei:

Kas tagad notiks?

Palvica kirasieri līdz rītam turēs noslēgtu Rihardam ceļu uz Vīni, un, kad pamanīs savu kļūdu, Rihards būs ieguvis četras stundas un viņu vairs nevarēs panākt.

Braša meitene! — Baradlajne sacīja, apkampusi

Edīti. — Kā ticu dievam debesīs, tāpat ticu tam, ka pienāks laiks, kad es Baradlaju nama vārtos pasniegšu tev savu ceļgalu, kur kāju uzlikt, no ratiem izkāpjot. Bet cik garš ceļš mums visiem trim lidz tam jānostaigā.

Dodamies ceļā, kundze.

Kāpēc tu nesaki — «māt»?

Neteikšu. Esmu māņticīga. Man liekas, ka priecāties tad, kad būtu jāskumst, ir tāds pats grēks kā baznīcā smieties. Lai man līdz tam laikam nebūtu prieka! Kas zina, varbūt tai brīdī, kad es jūs nosauktu par māti, jūs vairs nevarētu būt man māte, jo jums nebūtu dēla. Ļaujiet man palikt pie savas māņticības, pavadiet mani līdz klostera durvīm.

Abas sievietes pavadīja Edīti līdz klostera vārtiem, un, pirms viņu tur ielaida, Frau Bābi iebāza savā somā Edītes somu un drānas un abas ar cienīgo kundzi steidzās projām.

Mājās pārnākušo Edīti refektorijā sagaidīja briesmīgs noskaņojums.

Viss personāls augu nakti nebija ne aci aizdarījis, tā visus bija satraucis gadījums, kad soror Remigia viena iebrauca klostera pagalmā, un viņi to ieraudzīja pa vaļējām karietes durvīm un jautāja, kur palikusi Edīte.

Šausmas vēl sakāpināja tas, ka šai laikā pat nevarēja sacelt trauksmi uri meklēt meiteni.

Jau ausa gaisma, kad viņa atgriezās. No visām malām metās viņai pretim. Kur viņa bijusi? Kur pazudusi?

Vakarā izstāstīšu, agrāk ne.

Nedzirdēta bezkaunība.

Kad vairs nepalīdzēja klaušināšana un draudi, tika pielietots miesas sods. Edīte ļāva tam notikt.

Tikumīgās jaunavas bija šausmās, kad, Edīti izģērbjot, viņas drānas izrādījās dubļainas un saplēstas, it kā viņa būtu klaiņojusi aft: pilsētas. Bet neviena nespēja izdibināt, kur Edīte bijusi.

Ņēma gan žagarus, gan pātagu, bet nelīdzēja ne rīkstes, ne pogainās siksnas. Kad jaunavīgo miesu līdz asinīm šaustīja pazemojošās rīkstes, meitene sakoda zobus un pie katra sitiena klusībā sacīja: — Mīļo Rihard! — Tā viņa domāja, kamēr aiz sāpēm zaudēja samaņu.

Edīte atmodās jau savā gultā, aplipināta ar plāksteriem. Viņai bija drudzis.

Par spīti drudzim, viņa pamanīja, ka saule jau slīgst pret norietu. Viņa bija nogulējusi visu dienu.

Tagad es pateikšu, kur biju! — viņa sacīja apkārtējām. — Biju huzāru nometnē. Tur es pavadīju laiku sava mīļākā — huzāru kapteiņa istabā. Nu tad lūdzu, stāstiet to tālāk!

Klostera priekšniece sasita rokas pēc šā briesmīgā atklājuma. Kur nu to kādam stāstīt. Šo notikumu tā noklusēja, ka ne skaņa netika no klostera ārā. Ja kāds uzzinātu, ordeņa labā slava pagalam.

Taču tagad priekšniece varēja uzzināt arī to, kāpēc pulkvedis Palvica kungs rītā septiņos izsūtītajai mūķenei licis pateikt tādu glaimojošu izteicienu, lai pērkons sasperot visu klosteri.

Kad soror Remigia informētā sūtne pateica pulkvedim jau zināmos paroles vārdus un brīdināja, ka drīz nākšot pārģērbusies Gibeona māte pierunāt savu dēlu, lai pamet aplencēju nometni, Palvics bija nikni iekliedzies:

Ka velns saspēris visu to būšanu! Tad viņas jau ir aizbēgušas. Es pats atvēru ceļu un pavadīju pretinieka spiedzes līdz vārtiem. Kaut tikai uzzinātu, kas bija tas mazais velnēns brunčos, kas mani vazāja aiz deguna.

Protams, to viņam nekad neviens nepateica.

Asiņainais riets

Saule laižas uz rietu, debesis ap to klāj asinssārti mākoņi.

Izskatās, ka tur viļņojas kvēlojošas lavas okeāns.

Starp sarkanajiem mākoņiem vīd mazs debess gabaliņš. Gaiši zaļš debess gabaliņš.

Kas zina, kāpēc tanī vieta debesis ir pavērušās skatienam? Kas zina, kāpēc patlaban šī debesu strēmelīte ir zaļa? Varbūt tam ir arī kāds optisks izskaidrojums; bet droši var teikt, ka šai stundā tūkstošiem dvēseļu, šķīrušās no zemes, meklē caur mākoņiem ceļu uz debesim, varbūt šie bālie gari dod debesīm topāza krāsu.

Tikai vienu mākoni saule nespēj apzeltīt, lielu, melnu mākoni, kas uzmutuļo no zemes un met ēnu uz sarkanā fona. Tie ir degošas baznīcas dūmi.

Smagā, melnā masa prasa sev vietu pie debesīm, un rieta saules apspīdētās ielas aizmuguri padara krēslainu un drūmu. Tur, kur krīt namu ēnas, ir jau pavisam tumšs.

Un valda klusums.

Ir sākusies klusā stunda, kas iestājas kaujas laukā, kad triumfam seko sakāve. Uzvarētājs vēl atpūšas, vēl sakārtojas un izstrādā jaunu taktiku; uzvarētais ir aizbēdzis un cenšas paslēpties. Starp abiem izveidojas skrējiena attālums, stundu ilgs nāves klusums.

Visā ielas garumā redzami izmētāti ieroči. Lai ienaidnieks vāc tos kopā! Tie, kas līdz šim nesa šos ieročus, ir sabēguši pa vaļējiem māju vārtiem pie radiniekiem, paziņām, labsirdīgiem svešiniekiem pārģērbties, nomazgāt kvēpus un asinis, apkopt brūces, lai tad, kad dzelžainais uzvarētājs nāks meklēt, varētu sacīt: «Es tur nebiju!»

Ir izskanējuši lielgabalu dārdi un šauteņu spraksti; vīrišķīgās cīņas troksnis it visur noklusis.

No tumšās ēnas, ko met degošās baznīcas melno dūmu mākonis, pa ielu nāk kāds vientuļš stāvs. Jauns cīnītājs no aulas leģiona.

Viņam ir tikai viena roka, un arī tā vairs netur zobenu; roka spiež pie krūtīm salocītus svārkus, ar tiem viņš sedz durkļa cirstu brūci, kas vēl pat nesāp. Ik uz soļa aiz viņa paliek, asinis.

Viņš cenšas izbēgt, pirms vajātāji tikuši viņam uz pēdām. Norūpējies viņš atskatās uz asins lāsēm, kas paliek aiz muguras, vai pa tām viņu nesadzīs rokā.

Viņam nav jāiet tālu. Tur pie Plankenhorstu nama lieveņa jau plīvo pazīstamais trīskrāsainais karogs. Tikai līdz turienei viņam jāaizvelkas. Tur maigas kopēju rokas apsies brūci; paslēps viņu no ienaidnieka acs, noliegs viņa klātbūtni. Sievietes gan zina, kā to darīt! Un, ja arī būs jāmirst, tomēr skaisto acu zilgme ļaus nojaust, kāda būs paradīze; varbūt viņš ar pēdējo elpas vilcienu spēs pateikt: «Es jūs mīlu.»

No visiem logiem karogi jau nozuduši, bet, lūk, uz Plankenhorstu rfhma lieveņa tas plīvo vēl tagad. Ak, viņas ir uzticīgas līdz pēdējam brīdim, līdz pēdējam elpas vilcienam. Bet jauneklim vēl daudz reižu jāapstājas, lai atbalstītos pret sienu, uzkrātu spēkus.

Katrā atpūtas reizē viņš skaitīja, cik asins pilienu nokrīt uz bruģa. Tas bija viņa laika mērs.

Katru atpūtu viņš pagarināja par vienu pilienu.

«Divdesmit viens, divdesmit divi, divdesmit trīs.»

Pie divdesmit trešā viņš sasniedza vārtus.

Vārti bija aizslēgti.

Neiedomājami. Padome taču bija izdevusi rīkojumu, ka

visiem vārtiem jābūt vaļā, lai ievainotie un bēgošie varētu paslēpties. Kā var būt slēgti Plankenhorstu vārti?

Vienrocis sāka klauvēt pie vārtiem.

Troksnis atbalsojas tukšā priekšnamā, bet nevienu ne- pamodina.

Alfonsīnē, Alfonsīnē, — kunkst ievainotais.

Neviens viņu nedzird.

Tagad krūtīs sāk smelgt kaujā gūtā brūce.

Sirdi jau dzalsta nāves vēsums. Kaut kas sāp, velk pie zemes. Gribētos dzīvot.

Prātā nāk īsā jaunība, neizteiktā mīlestība, sapņi.

Tas viss viņam sāp.

Viņš sabrūk zemē.

Un atkal sāk klaudzināt pie aizslēgtajiem vārtiem.

Čukst savu vārdu.

Te ir Goldners! Tas esmu es. Friģešs, varonis ar vienu roku.

Neviens viņam neatbild.

Varbūt arī viņas aizbēgušas? Varbūt neviena nav

mājā? Varbūt.

Tad viņš vismaz grib nomirt uz sliekšņa.

Brūce deg, smadzenes reibina miglainp sapņu tēli.

Pacēlies uz elkoņa, viņš atbalstās pret nama stūri.

Un stingi skatās un iedomājas: šis trīskrāsainais karogs, kas nokarājas no balkona un lēni plīvo novakara vējā, atvieglo viņa ciešanas.

Saule aizslīd aiz nama sienas un laižas lejāk, ir klāt vakars, kļūst gaišāka iepriekš aizēnotā pasaule, melnais dūmu mākonis pamazām krāsojas ugunssarkans un veļ uz pelēko debesu pusi kvēlojošus mutuļus. Mirstošais jauneklis redz tikai vienu: trīskrāsaino karogu. Vai tas ir aizmirsts? Cik labi būs mirt tā paēnā.

Viņa nopūtas un kunkstus vairs neviens nedzird. Pielūgtās dāmas vārti ir aizslēgti.

Pēkšņi viņš pamana, ka trīskrāsainais karogs sāk lēni celties augšup. Kāda neredzama roka velk karogu iekšā.

Tātad viņas tomēr ir mājās.

Tikai viņam jātic, ka nav mājās.

Viņa apziņu pārņem nāves rūgtums. Tagad jau katra asins lāse ir piliens no šķīstīšanas ugunim.

Viņas ir mājās un neatver viņam durvis.

193

Dzird viņa vaidus un neapžēlojas par viņu.

1 — M. Jokajl

Ai, cik sievietes var būt cietsirdīgas!

Pēc pāris minūtēm viņš redz, ka no tā paša balkona lejup līkst cits karogs; tas pats nāves krāsas karogs, pret kuru viņš vēl pirms stundas tika cīnījies, no kura saņēma šo nāvīgo brūci, kurš prasīja par upuri viņa jauno dzīvību, tagad tas attinas pie pielūgtās būtnes loga, lai segtu viņa nāves mokas, un met savu ēnu uz viņa sejas.

To redzēdams, vienrocis noņem roku no krūtīm un, neizsakāmās sāpēs iekliegdamies, paceļ seju pret debesīm, tad uzspiež savu asiņaino roku uz mājas sliekšņa, lai tur paliktu zīme, pēc tam nokrīt ar seju uz bruģa un mirst.

Mākoņi aizklāj rieta spožumu, un tagad ielu apspīd degošās baznīcas uguhs gaisma.

Daudzi to neredz — tie, kas krituši.

Trešais

Jene Baradlajs pēdējās dienās katru brīdi pavadīja kopā ar Plankenhorstu dāmām. Viņš bija pilnīgi pārcēlies turp. Kambarsulainis bija aizgājis pie cīnītājiem, viņa tukšo istabu iekārtoja Jenem, kurš tagad varēja palikt arī pa nakti.

Tādos nemierīgos laikos daudzas neparastas situācijas kļūst saprotamas un pieļaujamas. Kad nakti apgaismo raķešu aizdedzinātas pilis, kad bumbu sprādzieni izgaiņā sapņus, tad gan neviens nevaicās, vai etiķete pieļauj neprecētam jauneklim pavadīt briesmīgo nakti ģimenē, kur nav tēva, lai drošinātu un atbalstītu vājās sievietes, kas aiz bailēm tuvu nesamaņai, lai mājas jaunkundzi stundām ilgi auklētu un drošinātu, piekļāvis sev pie krūtīm; katrreiz, kad sprāgst bumba, skaistā meitene nodreb un ciešāk piespiežas jauneklim.

Jene sāka ticēt, ka viņa noslēpums — jūtas pret Alfonsīni — vairs nav noslēpums, viņš šai mājā jutās kā saderināts līgavainis. Viņš mātes klātbūtnē gan kļāva meiteni sev pie krūtīm, gan atvadoties skūpstīja. Mātes klusēšana nozīmēja svētību un piekrišanu. Bija atlicis vienīgi šīs attiecības kaut kā noformēt.

Kad būs pienākuši labāki laiki.

Pagaidām vēl šausmas uzbango ikvienā sirdī tādus viļņus, ka tie varētu noslīcināt bāku.

Cik brīnišķi būtu citkārt apzināties, ka trīs dienas, trīs naktis iespējams pavadīt pielūgtās dāmas tuvumā! Aiziet pie viņas — vienalga, kurā brīdī, vienalga, kādā stāvoklī. Uzmodināt viņu no miega un reizēm ļaut viņai sevi modināt. Kļūt par pielūdzamās dāmas elku, kuru viņa dievina, kuru ik brīdi vēlas redzēt, par kura atnākšanu gavilē, kuram aizejot skumst. Redzēt viņas pieķeršanos un jūsmu, just klēpī viņas drebošos locekļus, viņas asaras uz savas sejas, lūkoties viņas acīs. Un dažreiz, ja kara troksnis uz kādu stundu pierimst un šai klusumā vajātais miegs pieveic daiļo meiteni, kas saļimst jaunekļa klēpī un noliec galvu, — turēt Viņu šai stundā un apjūsmot miegā smaidošo seju un, kad atkal sāk tālumā dunēt lielgabalu dārdi, ar maigu skūpstu modināt mīļoto, lai kāds skarbs bumbas sprādziens viņu rupji nesatrauktu.

Kāda idilliska laime, ja ikviens nervs nebūtu briesmu, trīsu un raižu varā.

Taču šo līdz malām pildīto dievišķās laimes kausu spēj darīt rūgtu viens vienīgs vērmeļu piliens: viena vienīga doma —- kas notiks rīt.

Saisas aizkara79 noslēpumam ir tūkstoš mēļu; tik daudz atbilžu tas var dot jautātājam.

Un tomēr var gadīties, ka tūkstoš pirmā, kas būtu īstā, vēl nav pateikta.

Arī Jene noklausījās atbildes uz saviem rūpju raisītajiem jautājumiem:

Ko nesīs rītdiena?

Varbūt sacelšanās uzvarēs?

Un ja to sakaus?

Varbūt ielas ieņems ar triecienu? Pie vārtiem, zem lieveņiem un logiem notiks cīņas?

Un tad netiks žēlotas ne sievietes, ne tie, kam nav

ieroču.

Varbūt viņu nogalinās kopā ar mīļoto?

Vai pilsēta padosies? Vai noliks ieročus?

Un atgriezīsies izraidītie varasvīri?

Vai viņi žēlos vai arī atriebsies?

Kāds liktenis tad sagaida Plankenhorstu ģimeni?

Vai varenajiem jau zināma viņu svarīgā loma revolūcijā?

Varbūt to varētu noliegt?

Varbūt to varētu izskaidrot ar apstākļiem?

Varbūt kara tiesneši izprot psiholoģiju, idiosinkrāziju un neaprēķināmo sieviešu nervu ietekmējamību?

Varbūt nopelnu lielāko daļu varētu novelt uz kritušajiem vai aizbēgušajiem?

Vai nebūtu iespējams, ka starp senākajiem draugiem atrastos daži, kas viņas aizstāvētu?

Bet ja nu tieši viņi izrādītos visnežēlīgākie vajātāji?

Un ja nu viņas sauc tiesas priekšā? Ja piespriež sodu? Apcietina? Varbūt pat nogalina?

Jene maz domāja par to, kas notiks ar viņu pašu, ja Vīne kritīs.

Viņš vienīgi lika atnest uz Plankenhorstu nama mazo istabiņu savu cilindru un fraku, bet savu kalabriešu cepuri un citus bruņinieka tērpa piederumus lika nodot uz sveša vārda savas mājas sētniekam.

Viņu noteikti neviens neievēros.

Viņš taču visu laiku nekā netika darījis.

Viņš tikai bija līksmojies kopā ar tiem eksaltētajiem jaunekļiem, kas bija dedzīgi sacelšanās dalībnieki.

Viņu nopietni interesēja vienīgi skaistās jaunavas nopūtas.

Un, ja arī viņam būs jāizcieš tas pats, kas viņa mīļotajai, par to viņš nebēdā. Ja būs kopā jāmirst, arī tas būs brīnišķīgi.

Šīs domas reizēm sažņaudza Jenes krūtis, kad viņš skaidri iztēlojās šo iespēju; taču viņš tūdaļ nomierinājās.

Pēdējos mēnešos Plankenhorstu zālē uz galda bieži bija redzamas grāmatas par žirondistiem; Jene tanīs bija lasījis par gadījumiem, kad meitene un jauneklis, līgava un līgavainis kopā izkāpj no sodīto ratiem un kopā kāpj uz ešafota, saukdami vive la liberte.

Viņš jau pieradināja savu sirdi pie šā skata.

Un viņa apņemšanās bija tik nopietna, ka viņš nebūtu pārdzīvojis, ja Alfonsīni vienu piemeklētu nelaime.

Ja Alfonsīni apcietinās, viņš izkustinās ik akmeni — vienalga, cietuma sienā vai cilvēka sirdī, lai atbrīvotu savu mīļoto. Viņš lūgsies, raudās, uzņemsies aizstāvību, ja tas nelīdzēs, tad uzpirks cietuma priekšnieku un sargus, lai viņa varētu izbēgt.

Un, ja piepildītos visļaunākais, ja plūstu Alfonsīnes dārgās asinis, lai plūst arī viņējās. Pistole ir pielādēta, lodē ir iegravēts Alfonsīnes vārds, lai sirds zina, kas to sveicina, kad lode pieklauvēs pie tās durvīm.

To visu Jene pārdomāja klusajās pamiera stundās, kad lielgabali kādu laiciņu klusēja un viņa mīļotā pret savu gribu bija uz bridi noliekusi uz krūtīm miega pievārēto galvu un iesnaudusies,

Trešās dienas vakarā kaujas bija beigušās.

Pilsētas aizstāvju lielākā daļa bija padevusies. Atsevišķas mazas grupiņas vēl cīnījās izklaidus pa milzīgās pilsētas savrupām ielām, kad pa iekšpilsētas maģistrālēm mūzikas pavadībā jau soļoja uzvarētāju kara pulki.

Plankenhorstu zālē bija tikai trīs cilvēki: abas dāmas un Jene.

Aizvakarējie apmeklētāji bija nozuduši, aizgājuši.

Kad pirmo vienību mūzika bija aizskanējusi gar logiem, Jene izdzirda uz kāpnēm steidzīgus soļus. Nāk. Nāk tieši šurp. Notika tas, ko viņš nebija iedomājies.

Vecie paziņas, Plankenhorstu viesību senākie dalībnieki, nāca cits pēc cita smaidīdami, triumfējošām sejām, un saimnieces ikvienu no viņiem sagaidīja ar rokas spiedieniem; un smējās un priecājās, kā sen neredzējušies draugi priecājas cits par citu, atgriezušies mājās pēc pārdzīvotām nedienām; viņi sāka runāt par saviem pārdzīvojumiem visi reizē, nesakarīgi, priecīgi, uzvaras aizrautībā jokodami un lielīdamies, un saimnieces uzreiz tā iedzīvojās šai kņadā, it kā astoņi briesmu mēneši būtu tikai vienas nakts sapnis starp vakardienu un šodienu.

Par Jeni neviens nelikās zinis.

Viņi nemaz nemanīja, ka arī viņš ir pasaulē, un pat nepajautāja, kas tas tāds.

Neviens no atnācējiem nepalika ilgi, viņi vienīgi vēlējās parādīties, ka ir dzīvi un laimīgi. Aizgājušo vietā ieradās citi. Visa senākā sabiedrība sekoja ienākušajai armijai pa pēdām.

Pēkšņi Jene redzēja parādāmies tādu paziņu, kas bija diezgan žēlīgs pamanīt arī viņu.

Tas bija Ridegvāri kungs.

Viņš ieradās visai skaļi, jau iztālēm apsveica dāmas, ar abām rokām kratīja pasniegto roku un, pārmijis pāris vārdu ar Antoinette kundzi, ar acīm uzmeklēja arī Jeni, kurš, elkoni atbalstījis pret palodzi, klusēdams vēroja šo izrādi. ^

Tikko ieradās jauns apmeklētājs, kas piesaistīja dāmu uzmanību sev, Ridegvāri devās Jenem klāt un oficiāli laipni uzrunāja viņu:

Sveicināts, brālīt! Labi, ka atradu tevi te. Man būs ar tevi ļoti svarīga saruna, kas attiecas uz tavu turpmāko dzīvi. Esi tik laipns, ej mājās un gaidi mani.

, Jenes sirdī pietika drosmes pieklājīgā veidā noraidīt šo mājās sūtīšanu.

Esmu jūsu ekselences rīcībā. Nepūlieties doties uz manu dzīvokli. Tagad es dzīvoju šinī mājā. Mana istaba atrodas trešajā stāvā pa labi no kāpnēm.

A! To es nezināju! — viņa ekselence izbrīnījies iesaucās. — Tātad vari mani gaidīt uz pāris nopietniem vārdiem.

Un viņa ekselence atgriezās pie dāmām, bet Jene visai nelabprāt atstāja zāli un kāpa augšā uz mazo istabiņu, kur jau pāris dienu jutās kā mājās.

Kad viņš pēdējo reizi bija mazajā istabiņā atpūsties, šīs četras sienas ietvēra elli un paradīzi, kuras kāda ārprātīgā rokas bija sajaukušas kopā; mīlas laimes bezgalībai līdzās stāties spēja vienīgi neaptveramās' briesmas. Viņa iztēlē valdīja reizē laime un nāves bailes, ilgas pēc līgavas un domas par zārku. Tagad visam beigas. Vairs ne elles, nē paradīzes. Tukša dzīve. Kārtīga ikdienas dzīve.

Par ko gan šis stūrainais cilvēks vēlējās runāt ar viņu?

Nebija vērts pat mēģināt to uzminēt.

Tomēr Jeni mocīja ziņkārība.

Viņa ekselence ilgi kavējās lejā.

Kamēr Jene nepacietīgi gaidīja atskanam zābakoto kāju soļus, pēkšņi no durvju puses klusām nočaukstēja zīds, un, kad durvis bez trokšņa atdarījās, viņš redzēja ienakam Alfonsīni.

Jenem likās, ka sajūtas viņu viļ.

Dāma bija aizbēgusi no sabiedrības un ieradās viena.

Viņas skatiens, liecināja par satraukumu un apjukumu, viņas ierašanās nozīmēja stingru apņēmību. Bez kādas vilcināšanās viņa metās taisni Jenes apkampienos, apķērās viņam ap kaklu un satraukumā trīsošā balsī čukstēja:

Mans draugs! Mūs grib izšķirt!

Kas gan? — jautāja Jene, kuru Alfonsīnes apciemojums, apkampieni un vārdi bija izbiedējuši.

Viņi! Viņi! — meitene šņukstēja. Viņa sāka raudāt un arvien krampjaināk savija savas rokas ap Jenes pleciem.

Jene izbijās arvien vairāk.

Augstās debesis! Alfonsīnē, esiet piesardzīga! Tūlīt būs klāt Ridegvāri, Ja viņš jūs atradīs šeit!

Nabaga labais zēns, viņš vairāk rūpējās par Alfonsīnes labo slavu nekā par savējo.

Viņš nenāks šurp, — Alfonsīnē steidza paskaidrot. — Viņi tur lejā runājas ar manu māti. Viņi nolēma, ka jums tūdaļ jāejot atpakaļ uz savu dzīvokli, jūs vairs nevarot palikt šeit. Ak, es zinu, ar ko tas beigsies. Mūs grib izšķirt uz visiem laikiem.

Jenes garastāvoklis kļuva vēl drūmāks, ikviens vārds paralizēja viņa gribu.

Dāma runāja arvien kaislīgāk:

Bet es nepieļaušu, ka mūs šķir, es palieku tava, tava uz visiem laikiem, tava dzīvē un nāvē. Tava sieva, tava mīļākā, tavs upuris, kas tevi pielūdz, kas mirst tevis dēļ. Lai mani notiesā tevis dēļ!

Sos kaislīgos vārdus apzīmogoja neprātīgi skūpsti, dāma likās aizmirsusi visu pasauli, viņa centās atdot mīļotajam savu dvēseli. Viņas seja kvēloja, acīs gailēja uguns, kas spētu sadedzināt dvēseli; viņa reizē smējās un raudāja, visi locekļi drebēja un, mīļotajam pieskaroties, raidīja elektriskas dzirksteles. Beidzot arī Jeni aizrāva šis kaisles reibonis tāpat kā «Tūkstoš un vienas nakts» garu saucēja izsauktais burvis, kas izaug līdz mākoņiem un apbur pašu saucēju.

Jene trīsēdams sabruka uz ceļiem pielūgtajai dāmai pie kājām un kaislīgi apkampa tās. Tagad viņš vairs pats sevi nepazina.

Pēkšņi Alfonsīnē atgrūda Jeni un nervozi sarāvās.

Ak dievs! Jene! Esiet jel jūs prātīgs, jūs redzat, ka es jau esmu zaudējusi prātu! Kas cits gan mani aizstāvēs, vienīgi jūs.,

Un, aizklājusi seju, viņa izplūda rūgtās kauna un pašpārmetuma asarās, kas notrieca Joni pie zemes, kur viņš uz ceļiem līda pie mīļotās, lūgdamies piedošanu par nepiedodami lielo grēku, un skūpstīja viņai rokas.

Alfonsīnē viņu maigi piecēla un, ar dziļu nopūtu apvaldīdama satraukuma viļņus, pacēla asarainās acis pret debesīm un svinīgā pacilātībā izdvesa:

Un tagad es tev zvēru, dārgais draugs, ka piederēšu vienīgi tev vai arī miršu! Pasaulē nav tādas varas, kas mani spētu šķirt no tevis, tevis dēļ es noliegšu visu savu dzimtu, noliegšu savu ticību, noliegšu savu māti, ja viņa stāsies mums ceļā] Tevis dēļ esmu ar mieru kļūt par klaidoni, vajātu ubadzi, bet dalīšos ar tevi tavā liktenī, vienalga, vai tu dzīvosi vai mirsi.

Jenem šī mirkļa pacilātība laupīja to pašu saprāta mazumiņu, kas vēl bija atlicis. Arī viņš gribēja zvērēt.

Meitene uzlika savu maigo rociņu viņam uz lūpām.

Tu nerunā, nezvēri. Es esmu tavā sirdī. Tu esi vīrietis, tev vajag tikai gribēt, nevis zvērēt.

Viņa kaislīgi saspieda viņam roku un aši devās projām.

Vaļējas durvīs Alfonsīnē vēlreiz pagriezās, pievērsa- Jenem savu pietvīkušo seju, veltīja viņam neizsakāmā daiļumā starojošu smaidu un, pielikusi pirkstu pie burvīgajām lūpām, pamāja viņam skūpstu.

Tad viņa aizspurdza.

Jene palika apstulbis. Jutekļi viņu vīla.

Vai tā bija īstenība vai tikai parādība?

Meitenes skūpsts vēl tagad kvēlo uz viņa lūpām; viņa krūtis vēl mitras no viņas asarām, vēl ausīs skan viņas vārdi, viņas smaids vēl atspīd acīs; meitenes mīlestība un pašaizliedzība, uzticība un izbailes, neprātīgais lidojums kopā ar viņu no kaislību elles liesmainajām dzīlēm līdz cēlas tikumības zvaigžņu augstumiem: vai tas bija īstenībā vai sapnī?

Ne sapnis, ne īstenība, bet komēdija.

Nabaga lētticīgais zēns!

Tu esi tikai rotaļlietiņa valsts komēdiju sabiedrības rokās. Un tev jāpiedalās skumjā un asiņainā rotaļā.

Alfonsīnē, pametusi Jeni, nesteidzās atpakaļ uz zāli, kur Ridegvāri vēl arvien apspriedās ar Antoinette kundzi, bet iegriezās savas istabenes kambarītī.

Mamzele Betija paziņoja, ka guļamistabā Alfonsīni gaidot soror Remigicļ. Viņa gribētu runāt ar jaunkundzi, pirms ejot pie cienītās kundzes.

Alfonsīnē vispirms nomazgāja asaru pēdas, mamzele Betija palīdzēja ar skaistumkopšanas līdzekļiem noslēpt sejas un acu pietvīkumu, tad varēja tikties ar soror Remigia.

Viņas nerunājās ilgi.

Vai Palvics ir šeit? — Alfonsīnē jautāja.

Šodien atgriezās, — soror Remigia atbildēja, — viņš neveiksmīgi dzinās pakaļ Baradlajam, nespēja panākt.

Vai viņš sūta man atbildi uz vēstuli?

Te-būs.

Soror Remigia pasniedza vēstuli un tūdaļ devās pa gaiteni uz Antoinette kundzes istabu.

Alfonsīnē ar vēstuli palika savā guļamistabā.

Viņa aizslēdza durvis, lai neviens viņu nepārsteigtu.

Nosēdās pie galda, atplēsa vēstuli un lasīja:

Jaunkundz!

Ja pratīsiet atrast to, ko aizsviedāt, atradīsiet arī to, ko esat pazaudējusi.

Oto Palvics.

Tagad Alfonsīnes sejai vairs nevajadzēja nekāda balinātāja, lai kļūtu bālāka; roka ar vēstuli atkrita uz galda, galva pret krēsla atzveltni. Vēstule rokā drebēja.

Stingām acīm viņa vērās lampas gaismā.

Lampas gaismu balts porcelāna kupols darīja maigāku, uz kupola bija ļoti pazīstama aina: eņģelis lido pa debesim, piespiedis pie krūtīm aizmigušu bērniņu.

Skaistule tik stingi vēro balto, caurspīdīgo ainavu, eņģeli ar bērniņu, it kā vēlētos noskaidrot, uz kurieni nesīs šo bērnu.

Jene no savas istabas durvīm uzmanīja, kad pēdējais apmeklētājs atstāj Antoinette kundzes zāli, tad steidzās lejā.

Kundze jau bija savā istabā un viena pati.

Baronietes kundze, — jaunākais Baradlajs sacīja, — ar šo dienu daudz kas ir mainījies, bet es gribētu cerēt, ka nav mainījušās manas un Alfonsīnes attiecības, kas veidojās jūsu klātbūtnē. Sīs attiecības ir manas dzīves pamats.

f Lūdzu, baronietes kundze, esiet tik laipna un pasakiet, vai jūs šai sakarā redzat kādu atšķirību starp vakardienu un šodienu.

Baroniete neapvainojās par atklāto valodu, gluži otrādi, viņa likās patīkami pārsteigta par Jenes vīrišķīgo izturēšanos.

Mīļo Baradlaj, jūs labi zināt un varat būt mierīgs par to, mēs jūs patiesi mīlam. Sinī nozīmē izmaiņu nav un jūs ari turpmāk tādas nemanīsiet. Mana meita ir jums sirsnīgi pieķērusies, nekas cits viņai nav prātā, bet man priekšlikums par radniecību ar Baradlaju dzimtu ir pagodinājums. Pret to nevienam nebūs iebildumu. Taču izmaiņas ir radījušas kādus jaunus apstākļus, par ko man tagad

jārunā. Tas ir, mīļo Baradlaj, tas, ka… Vai jūs nevarat uzminēt?

Nevaru iedomāties, ko jūs vēlaties sacīt.

Nē? Hm. Kas jūs, lūdzu, tagad esat?

—v Es? Nekas. -

To es vēlējos jums pateikt. No šīs dienas jūs neesat nekas. Pasaule ir sašķēlusies divās nometnēs, kas cīnās par virsroku. Varbūt uzvarēs viena, varbūt otra, varbūt tās samierināsies un pastāvēs līdzās. Katrā gadījumā zaudētājs būs tas, kas nepieder ne pie vienas no šīm nometnēm. Galma kancelejas, kurā jūs agrāk strādājāt, vairs nav; jūs varējāt izvēlēties, uz kuru pusi nogriezties. Vai doties uz Budu pie ungāru valdības pa to pašu ceļu, kuru gāja jūsu brāļi. Tur jūs tagad būtu nodaļas padomnieks vai ministra sekretārs tāpat kā tie jūsu biedri, kas izvēlējās šo ceļu. Vai arī jūs varējāt iet kopā ar agrākajiem draugiem un atgriezties kopā ar tiem. Tad jūs tagad atkal būtu kaut kas. Man ir pilnīgi vienalga — šā vai tā. Mēs, sievietes, politikā ieturam tādu virzienu, kādā mūs nes, un mums ir tāda pati pārliecība kā tam, ko mīlam. Mana meita būtu devusies jums līdzi uz Peštu, uz Budu vai uz pasaules malu un būtu apvilkusi tādas pašas nacionālās krāsas kā citi. Bet jūs bijāt nenoteikts, šaubījāties, vilcinājāties un tagad esat kļuvis par vienu no tiem, ko neviens neredz. Piedodiet, ka runāju tik vaļsirdīgi.

Jene iekoda lūpā. Viņš nespēja apgāzt šos argumentus. Viņa Vienīgais attaisnojums bija tas, ka neprātīgā mīlestība bija viņu saistījusi šeit un neļāvusi izvēlēties savu ceļu. Viņš saprata, ka ar to nevarēs attaisnoties.

Arī kā vienkāršs kavalieris, kā ungāru zemes īpašnieka dēls jūs vienmēr ieņemsiet pietiekami izcilu stāvokli, bet, apsverot šo apstākli, man jārunā par divējām grūtībām. Pirmkārt, jūs vēl neesat pilngadīgs, otrkārt, jūsu īpašumi atrodas Ungārijā. Jums gan būs zināms, kādi likumi tur tagad valda. Vai esat lasījis par franču emigrantu likteni? Vai atceraties tos marķīzus un vikontus, kas, kļuvuši par nabagiem, kuplā skaitā aplaimoja ārzemes. Šodien viens uzvarētājs saņem īpašumus, rīt otrs. Turklāt atcerieties arī to, ka radinieki, kas varētu jūs atbalstīt, mūs neizsakāmi ienīst. — Bet es neesmu pietiekami bagāta, lai uzturētu divus namus, man dzīve vēl nav tā apnikusi, ka es varētu bērnu dēļ atteikties no visa. To es jums pasaku skaidri un gaiši.

Tas taisnība.

Nemeklējiet manos vārdos noraidījumu vai maldinājumu. Mēs jūs mīlam. Vēlamies jūsu piedāvāto savienību. Es jums nenoteikšu septiņus gadus pārbaudes laika kā sentēvs Jēkabs; līdzko būsiet pasaulē ieņēmis tādu stāvokli, kur atkal būsiet redzams, līdzko būsiet izkļuvis no nesaskatāmo cilvēku pulka, es pati pirmā jus apsveikšu … Ja rīt, tad rīt… lai dievs jums palīdzi

Jenem nebija ko atbildēt uz šo mācību. Vajadzēja samierināties un iet mājās.

Tur viņš varēja apdomāt likteņa jocīgo attapību; kamēr cilvēks dzejiskā iztēlē sacerēja savu nākotni ar visām iespējamām briesmām un simts veidos pārdzīvoja paša bēres, liktenis bija izdomājis viņam tik prozaisku, tik ikdienišķu katastrofa tik tuvu, tik viegli sasniedzamu, bet iztālēm nepamanītu starp posta dienu satraukumiem. Taču tās bija bēres! Jene uzzināja, ko nozīmē tikt apglabātam.

Un viņš pat nevarēja aizstāvēties pret to sievieti, kas viņu tik skaisti ieguldīja kapā, izveidoja zaļu kopiņu un iestādīja sēru vītolu, solīdama viņam augšāmcelšanos.

Viņa bija teikusi: «Jūs neesat nekas!»

Un šis «nekas» nevarēja protestēt.

Tagad vēl viņam ienāca prātā, ka pagājušā mēnesī nav saņēmis no mātes uztura naudu un pēc pāris dienām cīnīsies ar finansiālām grūtībām.

Tukšam maciņam ir tāda atskurbinoša kampara smarža.

Sirds pat sāpēt neuzdrošinājās, tādam «nekas» jau nav tiesību, lai sēž mierīgi un netraucē ne sevi, ne citus.

Viņš vēl nebija lāgā iejuties savā zārkā, kad sulainis paziņoja, ka ieradies viņa ekselence Ridegvāri kungs, vai pieņemšot?

Jenem ienāca prātā, ka apbedītam cilvēkam vēl zem zemes ir viens draugs — kurmis.

Lai nāk vien. No tā nevar izvairīties.

Ridegvāri kungs ar Jeni sasveicinājās ceremoniāli laipni.

Atnācu pats pie tevis, brālīt, nevis liku saukt pie sevis, jo es dzīvoju viesnīcā un tur mūsu sarunu var noklausīties. Man tev ziņojams kaut kas svarīgs un slepens. Lūdzu, apsēdies man pretim.

Ridegvāri kungs apsēdās uz kušetes un uzaicināja Jeni apsēsties otrpus apaļā galdiņa.

Vispirms jāatdod tev kāda vēstule. To sūta tava māte. Bāz kabatā, tur iekšā ir nauda, izlasīt varēsi vēlāk. Tev jāzina, ka jau divas nedēļas aplenkuma armijas komandantūra aiztur visus pasta sūtījumus, lai pretējā nometne nevarētu iesūtīt kādu vēsti aplenktajiem. Visas aizturētās vēstules tika atplēstas. To diktēja nepieciešamība. Es pazinu tavas mātes rokrakstu un paglābu šo vēstuli no atplēšanas. Uz manu galvojumu man atļāva to atnest tev. Saturu neviens nav lasījis. Tur var būt tādi jautājumi, kas šodien vairs nav aktuāli, un kurus pēc pāris stundām māte pati personīgi tev pateiks.

Vai mana mate ir šeit? — Jene izbrīnā jautāja.

Viņa ir šeit un tevi nav satikusi tikai tāpēc, ka tu pastāvigi sēdi pie Plankenhorstiem, kur viņa zināmu iemeslu dēļ nevar iet; vari būt drošs, ka šeit viņa tevi ir meklējusi kādas divdesmit reizes un vēl šodien meklēs.

Ko mana māte šeit dara?

Kaut ko sliktu. Un, viņai par nelaimi, tas jau ir nācis zināms. Viņa ir ieradusies, lai pierunātu tavu brāli Rihardu kopā ar pulku atgriezties dzimtenē.

Vai viņa to pierunāja?

Jā. Tagad Rihardam jau trīs dienas dzenas pakaļ. Viņš aizbēga uz Karpatiem; tur ar zirgu nevar tikt pāri. Bet tava māte palika tepat pilsētā un ir viena no tiem, kurus uzdots apcietināt.

Augstais dievs! — Jene iekliedzās, pielēkdams kājās.

Paliec vien uz vietas, līdz rītam viņai nekas nedraud. Pilsēta karavīru pilna, bet tanī vēl nav nodibināta kārtība. Policija un detektīvi pagaidām nedarbojas. Tas neiet tik drīz. Vēl viss ir sagriezts kājām gaisā; tie, kas vēlas bēgt, var ceļot šurp un turp, no vienas mājas, no vfe- nas ielas uz otry, viņas rīcībā ir divdesmit četras stundas. Tad iestāsies agrākā kārtība. Līdz tam laikam še iekšpusē var brīvi staigāt, bet izbēgt nevar, jo pilsētas pārbrauktuves apsargā. Tur aizturēs ikvienu, kas nevarēs uzrādīt jauno varas iestāžu apstiprinātus dokumentus. Nepalīdzēs pat veikli parakstu viltojumi, zimogi, markas, jo uz dokumentiem ir slepenas norunātas zīmes, ja to nebūs, kontrole pazīs aizdomīgus bēgļus. No šejienes izkļūt nav iespējams.

Jene juta, ka viss cilvēces neiespējamības smagums uzgulst viņa krūtīm. Visa pasaule šķita griežamies.

Tavu ģimeni es atceros ar rūgtumu, — turpināja Ridegvāri, — tomēr nevaru pieļaut, ka tava tēva atraitne iet bojā tik nožēlojamā veidā. Esmu apgādājis dokumentus; atdod viņai, kad viņa leradisies pie tevis, ar šiem viņa izkjūs no pilsētas, tie ir uz lēdijas Tankervillas vārda, tava māte labi runā angliski. Viņai nenotiks nekas ļauns.

No Jenes aizgrābtās sejas un atmaigušā skatiena Ridegvāri saprata, ka viņš jauneklī izraisījis dziļu apbrīnu.

Mīļo brālīt. Tu zini, cik nežēlīgi mani atstūma tava māte un brāļi. Taču es ienaida neturu. Mums ir dažādas pārliecības, un es cienu pretinieka pārliecību. Mēs varam mirt par savu politisko pārliecību, ja vajag, varam cits citu nogalināt, bet neienīstam cits citu. Es neesmu vēl aizmirsis, ka solījos tavam nelaiķa tēvam sargāt viņa ģimeni kā vien varēdams. Dokumentus atstāšu te, pārējo uzticu tavam saprātam. Rīkojies, lai novērstu vislielāko nelaimi, kas draud tavai ģimenei.

Dokumentus saņemot, Jeni kratīja drudzis. Viņš baidījās turēt, rokās mātes likteni. Un ja nu nomet zemē?

Tagad parunāsim par tevi, mīļo brālīt. — Ridegvāri pārgāja uz citu tematu. — Man liekas, ka tu esi vienīgais no savas ģimenes, kurš vēl nav atņēmis man tiesības iejaukties tavā liktenī. Nepārproti. Ja ir runa par jūtām, tad es tur neiejaukšos. Runāšu par būtiskiem — eksistences jautājumiem. Pēc marta dienām tu paliki Vīnē un ar to esi apliecinājis savu attieksmi pret pašreizējām pārvērtībām. Filozofisku vienaldzību. Es tev piekrītu, prātīgs cilvēks ar skaidru apziņu nevar mesties tanīs uzbangotajās kaislībās, kamēr nav izspriests, kurai no tām ir taisnība, un vēl mazāk, kura no tām uzvarēs. Taču nedrīkst ģēniju sodīt tā, ka viņš zaudē karjeru.

Jene bija aizkustināts, dzirdot, ka tik kritiski noskaņots gars vinu sauc par ģēniju.

Tu darīji pareizi, negaisa laikā nezvērēdams ne vienai, ne otrai pusei, taču tālab tu nedrīksti apslāpēt sava gara lidojumu. Laimīga nejaušība ir radījusi tādu stāvokli, ka manam padomam bija izšķiroša loma pie kandidatūras izraudzīšanas kādam brīvam postenim. Tavas spējas dod man tiesības uzskatīt tevi par vispiemērotāko šim postenim. Tā ir pirmā sekretāra vieta Pēterburgas vēstniecībā.

Jenes sirds sāka spēcīgi dauzīties.

Viņš bija bieži dzirdējis no savas mātes, ka šis postenis kā visspožākais bijis paredzēts brālim Edenam.

Tavai karjerai tao ir izdevīgi, — Ridegvāri turpināja, — tālu no mūsu sabangotās pasaules, tur var aizbēgt no sabiedrības, kurā nevēlas izraudzīties savus draugus un ienaidniekus, slēgt kompromisu starp pienākumu un tieksmēm. Tur tu stāvēsi pāri tam visam. Tās ir Eiropas augstienes, līdz kurām komitātu vētras nespēs uzsist viļņus. Un uzreiz diezgan spožs materiālais stāvoklis, "alga divpadsmit tūkstošu forintu un attiecīgas summas reprezentācijai. Un kāda nākotnei Kādi tāli apvāršņi paveras! Šī vieta gaida tevi.

Jene bija pilnīgi noreibis no žilbinošā piedāvājuma. Tas bija vairāk, nekā viņš būtu uzdrīkstējies sapņot.

Ridegvāri izlikās, ka nemaz nemana savu vārdu iedarbību. Viņš palūkojās pulkstenī un tūdaļ cēlās augšā.

— Esmu par ilgu aizkavējies pie tevis, mani jau gaida. Uz manu priekšlikumu atbildēsi rīt no rīta. Pārdomā to. No šī lēmuma atkarīga visa tava turpmākā dzīve, tādēļ ir vērts to apsvērt no visām pusēm. Es tev ieteicu, ja tiksies ar māti, lūdz arī viņas padomu, varbūt viņai būs svarīgi pretargumenti. Salīdzini tos ar manis sacīto un izlem. Ar labu nakti, brālīt!

Un viņš pameta Jeni vienu.

Viņa ekselence gan labi zināja, kādu iespaidu viņa vārdi atstāja uz šo jaunekli, mīkstu kā vasks. Nez vai viņš mātei sacīs par šo piedāvājumu!

Jo sevišķi par to jāšaubās pēc tam, kad viņš būs izlasījis no Ridegvāri saņemto vēstuli.

Kad Jene bija atplēsis aploksni, viņu interesēja nevis nauda, bet tai pievienotā vēstule.

Tas bija mātes rokraksts.

Mīļo dēliņ!

Lasīju Tavas rindiņas, kurās Tu aicini dalīties ar Tevi Tavā laimē un mīlēt to sievieti, ko Tu sauc par savu līgavu. Ja Tav& sirds plūst pāri no laimes, tad šis pārpalikums pilda arī manu sirdi. Augstu stāvokli, bagātību, dižciltību es neierindoju starp laimes iemesliem. Ja būsi izvēlējies meiteni no pūļa, strādnieci, vienkāršu un godīgu, saņem manu svētību, es būšu uz viņu lepna. Ja būsi izraudzījies kādu modernu meiteni, kuras sliktā slava pasaulei zināma, koķeti un izšķērdētāju, es lūgšu dievu, lai viņa svētība pārvērš ļaunu par labu un ļauj Tev kļūt laimīgam. Es pieņemu arī tādu sievieti. Bet, ja Tu ņemsi Plankenhorstu Alfonsīni, tad Tev nebūs ne dieva, ne mātes svētības. Tad atvadies no manis uz visiem laikiem.

Mīlošajai sirdij tas bija briesmīgs trieciens.

Tātad viņa pielūgto vērtē zemāk par kaut kādu koķeti, kādu modernu skuķi, zemāk par visām; pēdīgo kalponi drīzāk apsveiktu par dēla līgavu nekā Alfonsīni.

Ko gan Alfonsīnē viņai nodarījusi? Ko Alfonsīnē nodarījusi jebkuram visā pasaulē?

Sievietes pārspīlē, ja iejaucas politikā.

Arī tad varētu būt iebildumi vienīgi pret pašu Planken- horsta kundzi, Alfonsīnē nekādās diplomātiskās viltībās nav iejaukta.

Jene atcerējās Alfonsīnes vārdus:

«Tevis dēļ es novērsīšos no savas ticības, savas dzimtas, savas mātes!»

Viņš atcerējās kvēlos skūpstus un neprātīgos apkampienus, kas pavadīja šos vārdus.

Viņa nebēdā par mātes dusmām, par mātes lāstiem: «Es kļūšu par klaidoni un ubadzi, bet iešu kopā ar tevi.»

Vai tad pār viņu mātes vēlmēm ir lielāka vara nekā dārgās būtnes mīlestībai? Kas šeit ir noteicējs? Spēks vai maigums? Vai bērna pieķeršanās mātei nav maigums un vīra mīlestība pret sievu — spēks?

Tu taču vairs neesi bērns!

Tā otra māte ar vēsu izsmieklu sacīja: «Jūs neesat nekas! Jūs esat nesaredzams cilvēks! Kas jums dos sievu? Kļūstiet redzams — un varēsiet nākt vēlreiz. Ja rit, tad rit.»

Kāds triumfs būtu rī: stāties lepnās, iedomīgās sievietes priekšā un teikt:

«Rītdiena ir pienākusi, un es esmu klāt. Es esmu kaut kas un stāvu tur, kur mani var redzēt ikviens.»

Un aiziet no šejienes — talu, tālu, zem citas debesu velves, kurp nenāks līdzi nekas no šejienes nemiera, vie- nīgi laimīga mīlestība. Pamest šeit plūcamies saniknotās partijas, kuru kautiņā tu nevēlies piedalīties ne no vienas, ne otras puses, kuru cīņa tikai satrauc, sarūgtina, tikai rada raizes. Pamest to visu.

Kļūt par kungu, ietekmīgu, augstu stāvošu, bieži pieminētu personību. Ar vienu lielu soli pārkāpt pasaulē, kur nestaigā ikdienišķi cilvēki.

Ak, šī infekcija bija pārņēmusi jau visu viņa dvēseli. Mīlestība dedzināja, godkāre žilbināja, bailes sildījās pie liesmas.

Bija izlemts, ko rīt atbildēt . Ridegvāri, savam vienīgajam vislielākajam labdarim.

Jene nekad neaizmirsīs, kādu pakalpojumu viņam izdarījis Ridegvāri.

Un, ja māte ieradīsies izmēģināt visas burvju varas pie sava dēla, viņš jau iepriekš ir nolēmis nepadoties. Viņš godā mātes mīlestību, bet, ja ir runa par laulāto mīlestību, tad tai priekšroka. «Tu esi vīrietis, tev tikai jāgrib!» sacīja meitene. Jene ticēja, ka pienāks laiks, kad viņš pierādīs, ka prot gribēt.

Jene uzdeva sulainim, lai to sievieti, kura viņu pēdējās dienās vairākkārt meklējusi, ielaiž bez pieteikšanas, ja viņa atkal atnāktu.

Tomēr viņš gaidīja veltīgi. Māte nenāca.

Viņš gaidīja līdz vēlai naktij. Vairākas reizes sūtīja sulaini pie sētnieka uzzināt, vai nav bijusi tā kundze, kas pagājušā naktī pēc viņa apjautājusies. Viņa vairs nenāca.

Beidzot viņš piespieda sevi likties gulēt, taču gulēja slikti, ik pa brīdim uztrūkās no ļauna sapņa.

Jene tikko sagaidīja rītu. Kaut gan rudens pēdējās dienās rīts liek ilgi gaidīt. Bija jau iestājies miglains laiks.

Māte viņu vairs nemeklēja. Vai nu apcietināta, vai arī izbēgusi.

Viņš nespēja nomierināties, kaut ko neuzzinājis par viņu.

Kad bija pienācis rīts tādā nozīmē, kā to saprot lielpilsētā, proti, kad padotais savu priekšnieku vairs nevar iztraucēt pie'kafijas, Jene pasūtīja važoni (šodien tie atkal ir dabūjami, vakar vēl gāja lielgabalus vilkt) un steidzās pie Ridegvāri.

Pirmais jautājums bija:

Vai jūs rtezināt kaut ko par manu māti? Viņa nav bijusi pie manis.

Zinu gan. Viņa jau ir izbēgusi. Šonakt apcietināja dārzeņu tirgotāju, pie kuras māte slēpusies, tā liecinājusi, ka māte pārģērbusies izbēgusi pa sakņu dārziem, tur viņu gaidījis pajūgs, un tagad jau būs Požoņā.

Pie šiem vārdiem no Jenes krūtīm novēlās lietuvēns.

Tātad māte ir brīva! Tātad viņš ir brīvs.

Tagad viņš jau var gribēt.

Vai tu esi pārdomājis manu vakarējo priekšlikumu? — Ridegvāri jautāja.

Esmu izlēmis. Pieņemu vēstniecības sekretāra posteni.

Ridegvāri paspieda jauneklim roku.

Es biju par to pārliecināts. Lai tu redzētu, cik loti es tev ticēju, cik pārliecināts biju par tavu skaidro saprātu, lūk, te ir gatava pavēle par tevis apstiprināšanu.

Viņš atdarīja skapja atvilktni un iedeva Jenem dokumentu. Jene bija aizkustināts par šīm rūpēm.

Tā vienīgi vecos laikos fejas mēdza rūpēties par saviem aizbildināmajiem.

Rīt nodosi zvērestu un tad pavisam mierīgi nokārtosi, kas tev vēl Vīnē kārtojams, kā jau uz ilgāku laiku aizbraucot. Kas jāatrisina, to atrisini, kas jāsasien, to sasien pavisam.

Jene saprata šo maigo mājienu.

•— Tas nenotiks bez jūsu ekselences ziņas.

Es tevi saprotu. Tātad steidzies, kurp tevi sirds vispirms sauc.

Plankenhorsta kundze šodien bija sevišķi agri apģērbusies, tikai tādēļ Jene netika viņu pārsteidzis frizējamā istabā. Jo viņš droši vien būtu drāzies iekšā arī tur.

Nebūtu cilvēcīgi prasīt, lai izbijušas kancelejas kalpotājs extra statum, kurš tikko mainījis posteni ar algu tūkstoš divi simti forintu pret divpadsmit tūkstošiem, nemēģina ar galvu ielauzt tās durvis, pa kurām viņu vakar izraidīja iecerētās māte.

Antoinette kundze tēloja izbrīnu.

Arī Jenem likās, ka sagādās viņai pārsteigumu. Viņš gāja kundzei pretim un sāka savu labi pārdomāto runu:

Kundze, jūs sacījāt: «Ja rīt, tad rīt.» Rītdiena ir pienākusi, un es jau esmu kaut kas. — Lai apstiprinātu savus vārdus, viņš pasniedza Antoinette kundzei pavēli par apstiprināšanu.

Plankenhorstne to izlasīja ar patīkama pārsteiguma smaidu uz lūpām, tad ļoti laipni pasniedza Jenem roku.

Es tiešām priecājos par jums.

Jene juta, ka tagad mazliet staltāk jātur galva. Tagad viņš jau ir kaut kas. Un liels kaut kas.

Vai drīkstu atkārtot savu vakarējo jautājumu?

Uz to es jau esmu atbildējusi, •— Plankenhorstne sacīja glaimīgā iztapībā. — Vai jūs vēlaties, lai daru to zināmu Alfonsīnei?

Lūdzu, dariet to!

Plankenhorstnei bija tikai jāaiziet līdz blakusistabai un jāizved no turienes Alfonsīnē. Alfonsīnē tēloja samulsumu un izlikās, ka nesaprot, ko no viņas grib. Antoinette kundze veda viņu pie Jenes un stādīja priekšā jaunekli.

Viņa ekselence, Pēterburgas vēstniecības sekretāra kungs.

Ah, — Alfonsīnē ar priecīgu smaidu sniedza roku Jenem, kurš to drebēdams saņēma.

Paturiet vien to, — visžēlīgi čukstēja Antoinette kundze.

Alfonsīnē uz šo labvēlīgo piezīmi atbildēja, piekjauda- mās mātei pie krūtīm, viņai bija jāpaslēpj kaunīgi pietvīkusi seja. Jene steidzās skūpstīt roku nākamajai sievasmātei, kura savukārt uzspieda viņam uz pieres skūpstu, vēsu kā akmens tēla pieskāriens.

Alfonsīni vairs nevarēja piedabūt pacelt nodurtās acis, viņa jau stāvēja iepretim līgavainim.

Kā jūs vēlētos, kad par to paziņot mūsu draugiem? — Antoinette jautāja. — Vai rīt varētu? Divpadsmitos? Vai būs pietiekami drīz?

Ak, Jene nespēja atrast vārdus, kā izsacīt savu pateicību.

Tātad rīt divpadsmitos. Jūs varat atnākt arī ātrāk. Vai ne, Alfonsīnē?

Tagad Alfonsīnei atkal bija iespēja paslēpt seju mātes tērpa mežģīnēs.

Nu, atbildi taču! Galu galā tev te noteikšana.

Alfonsīnē atļāvās tikko dzirdami nočukstēt «jā». Kautrīgo meiteni bija tik ļoti satraukusi apziņa, ka tagad viņu bildina. Cik briesmīgi!

Turpretim Jeni šis čukstus izteiktais vārds darīja pār- laimīgu. Projām iedams, viņš gandrīz aizmirsa uz Antoinette galda pavēli* par savu apstiprināšanu. Vajadzēja to nest viņam pakaļ.

Žēlīgā dāma vismaz vēlreiz varēja spiest roku nākamajam znotam un pateikt:

Esmu lepna par jums.

Un Jene drāzās mājup.

Viņš juta, ka nupat sāk dzīvot.

Līdz šim ir bijusi tikai bioloģiska eksistēšana. Tagad viņš ir kļuvis par cilvēku. Uzreiz, vienā dienā bija piepildījies viss, kas līdz šim atradies viņa sapņu zenītā. Viņš bija kļuvis kungs un vīrs. Apskaužams kungs, apskaužams vīrs.

Pēkšņi visa pasaule ap viņu bija iemiesojusies jaunos

tēlos.

Tomēr apziņā vīdēja kāda drūma ēna.

Bija tāda kā vēla ruden; diena. Saule vēl spīd, bet tai priekšā aizvilkusies jau viegla dūmaka, kas neļauj spoži starot un sildīt.

Jenes laimes spožumu kā migla aizplīvuroja smagā apziņa, ka māte par to nekā nezina, māte to nevēlējās un nebūtu priecīga.

Un viņš pie šīs laimes nokļuvis, nevis apstrīdēdams mātes iebildumus, nevis uzveikdams mātes mīlestību ar savas mīlošās sirds spēku. Viņš bija izbēdzis un slapstījās. Un gļēvi priecājās, ka izdevies izvairīties no šīs tikšanās. Viņš klusībā gavilēja, ka nav jāuzņemas šī cīņa.

Jeni visu laiku pavadīja kāds nemierīgs gars, kas cauri viņa lepnumam un laimes sapņiem iečukstēja tieši sirdī atskurbinošo vārdu: «Gļēvulis!»

Veltīgi viņš cenšas šim nemierīgajam garam sevi attaisnot ar to, ka priecājas par mātes izglābšanos. «Tu melo!» viņam atbild patiesīgā sirdsapziņa. «Tu priecājies, ka tev izdevies izvairīties no mātes.»

Vakara tuvošanās darīja pašapsūdzību vēl smagāku. Jene nespēja palikt mājās. Viņš domāja kaut kur iziet. Kaut gan šinīs dienās Vīnes ielās un izpriecu vietās diez kāda izklaidēšanās nebija paredzama.

Nostājies pie spoguļa sakārtot kaklasaiti, viņš pēkšņi atlēca atpakaļ.

Baismīgais rēgs, kas visu laiku bija čukstējis viņam tieši sirdī: «Gļēvulis!» — pēkšņi bija ieguvis veidolu un seju. Jene redzēja, ka istabā ienāk māte.

— Māmiņ! — šausmu aizžņaugtā balsī iesaucās jauneklis.

Ak nē, tas nebija tas tēls, no kura viņš baidījās, kuru viņš gaidīja kā lepnu kundzi ar valdonīgu skatienu. Tā bija viena no tām Golgātas sievietēm, kas sabrukušas pie krusta pakājes, ar bālu, izmocītu seju, ar acīm, kam vairs nebija asaru. Tā bija viņa māte.

Un šinī brīdī jauneklis varēja būt mierā ar savu sirdi. Viņam neienāca prātā, ka ši sieviete nāk uzbrukumā viņa godkārei un kaislībai, viņš saprata vienīgi to, ka māte ir briesmās.

Jene apkampa māti, it kā vēlētos viņu paslēpt savos apkampienos, lai šo dārgo būtni neviens neredzētu.

Viņš juta uz savas sejas mātes kvēlos, drudžainos skūpstus. Tie nebija tādi kā tās otras mātes skūpsti.

Kā tu nokļuvi šurp, mīļo, labo māmiņ?

Nācu tālu ceļu.

Man stāstīja, ka tu esot izbēgusi, esot jau Požoņā.

Tā bija gan. Trīs dienas es tevi veltīgi meklēju, tad metu pie malas visas cerības un devos projām. Taču Požoņā uzzināju kaut ko tādu, kas mani atveda atpakaļ.

Tu griezies atpakaļ?

Lai parunātu ar tevi.

Ak kāpēc tu tā darīji? Būtu man palaidusi ziņu, es. būtu devies pie tevis. Kāpēc nesūtīji man pavēli?

Ak, dēls, es nepavēlu. To es neesmu mācījusies. Nācu tevi lūgt. Nebaidies no manis. Neuzskati mani par to rēgu, kas stāsies starp tevi un tavām vēlmēm. Es netaisos tevi atrunāt no tā, ko tu pats esi nolēmis. Nācu tevi lūgt.

Mat, nerunā ar mani tā, es tevi ludzu!

Piedod man! Nebiju domājusi tevi sarūgtināt. Pirms pāris dienām man vēl bija prasības pret saviem dēliem, šodien vairs nav. Toreiz es uzrakstīju tev vēstuli, vai saņēmi to? Lepnu, aizvainojošu vēstuli. Saplēs to! Nepiemini to vairs! To rakstīja sadusmota sieviete. Tās dusmīgās, lepnās sievietes vairs nav. Mūs pazemoja patiesi spēcīgi triecieni, un tie vēl nav beigušies. Es esmu vairs tikai sērojoša atraitne, kas pie viņas dēliem izrakta kapa lūdzas, pati nezinot, ko, varbūt kapu, lai tas nepaņem dēlus.

Ak, mīļo māmiņ, tavi dēli ir dzīvi.

Pie šiem vārdiem sievietes asaru aizmiglotās acis mētāja zibeņus. Viņa cieši satvēra Jenes roku.

Vai tu zini,»kur viņi ir? Viens tagad lauž sev ceļu cauri Karpatiem. Vajātāji priekšā, aiz muguras un blakus; zem viņa atiezušās kalnu aizas un pārplūdušas kalnu upes, pāri vētra un klijas. Ja viņu nenotvers, ja viņš nenomirs badā vai nenoslīks kalnu upēs, varbūt izbēgs līdz kaujas laukam. Tur viņu gaida mans otrs dēls, kas vada vienību. Vai zini, kas ir šai vienībā? No mātēm aizbēguši bērni un ģimeņu tēvi, kas pametuši sievas un bērnus. Kaut kāds briesmīgs spēks dzen viņus visus uz kaujas lauku. Tur viņi visi paliks.

Kāpēc gan viņiem jāiet bojā?

Viņiem tik ļoti sāp sirdis, ka citādi tās nevar izdziedināt.

Bet ja nu viņi uzvar, māmiņ?

Uzvarēs! Dieva priekšā apliecinu, ka uzvarēs! Bet tas viņiem nekā nepalīdzēs. Radīsies vēl lielākas briesmas. Viņi paveiks brīnumus, piespiedīs pasauli sevi cienīt, viņu zvaigznājs mirdzēs pāri aptumšotajai Eiropai. Jo ļaunāk viņiem pašiem. Spriedums jau ir nolasīts, visas pasaules varenie to ir apzīmogojuši. Ja viņi mirs no viena trieciena, labi; ja izturēs to, dabūs otru triecienu — un vēl un vēl, līdz ies bojā. To es uzzināju Požoņā no aizturētajām vēstulēm. Tādēļ es atgriezos. Atjauj man pasēdēt te; esmu mērojusi garu ceju un tālu nākusi kājām.

Nabaga māmiņa!

Jene apsēdināja māti sev līdzās uz kušetes un apkampa.

Kā es varēju nenākt atpakaļ, lai dabūtu tevi redzēt pēdējo reizi.

Nerunā tā!

Tu aiziesi tālu no mums, un, kad griezīsies atpakaļ, mums klāsies slikti. Tie lepnie cilvēki ir jau slēguši savienību un izdomājuši, kā atspēlēties mātei, kas viņus tika sodījusi.

Kas tie tādi ir?

Tavi draugi. Tavi aizstāvji. Nebaidies, es viņus neaizskaršu ne ar vārdu. Viņi tev vairāk vēl labu nekā es. Es tevi būtu pazudinājusi, viņi tevi izglābs. Es tev gatavoju tumšu, skarbu dzīvi bez prieka; viņi tev sniegs laimīgu mīlestību un spožu karjeru. Viņi tevi mīl vairāk nekā es. Es nevaru ar viņiem sacensties. Nē, mans dēls. Tev ir taisnība, un viņiem ir taisnība. Mēs esam bezprāši, kas atdodam visu par neko, par ideju, par sapni, izmokām sevi un mirstam. Nemēģini nekad mūs saprast. Kļūsti laimīgs! Ej kopā ar tiem, kas tagad dodas pie krievu valdības meklēt atbalstu pret savu sacēlušos dzimteni. Arī viņi ir ungāri, un viņiem droši vien sirdis sāp tāpat kā tev, saucot palīgā visbīstamāko ienaidnieku pret pašu mātēm un pašu brāļiem. Tomēr viņi to dara, jo viņi ir cieši pārliecināti, ka šīs mātes un brāļus vajag pakļaut. Uz Baradlaju ģerboņa jau ir divi traipi: Edena un Riharda vārdi. Tavs vārds atkal atdos ģerbonim spožumu. Kāds spožs attaisnojums pasaules priekšā būs paziņojums, ka abu neuzticīgo brāļu Baradlaju trešais brālis devies lūgt lielvalsts savienību pret viņiem.

Jene nobālēja kā marmora tēls, un viņa skatiens sastinga. To viņam neviens nebija sacījis. Kaut gan to viņam vajadzēja saprast pašam.

Par gala iznākumu nevar būt nekādu šaubu, tas ir skaidrs, — Jenes māte turpināja, ar pravietes skatienu raudzīdamās sveces liesmā. — Mēs iesim bojā. Tu dzīvosi. Mēs nespēsim noturēties pret diviem pretiniekiem. Ja mēs visi būtu no dzelzs,,arī tad mūs apraks lava, kas tagad gāzīsies virsū. Tavi brāļi kritīs te vai tur. Nāve ir lēta. Tu kļūsi laimīgs un dibināsi jaunu ģimeni. Tu būsi Baradlaju ģimenes gaita. Būsi apskaužams skaistas sievas vīrs, par pašaizliedzīgu dienestu saņemsi apbalvojumus. Augsts, plaši pazīstams valstsvīrs. Jaunā laikmeta lepnums,

Šie rūgtie vārdi par nākotnes slavu krita Jenem uz galvas kā smagi akmeņi.

Pie tevis nāks lūgt palīdzību daudz vienkāršo cilvēku ar savām sīkajām sūdzībiņām. Tu varēsi darīt daudz laba. Es zinu, ka tu arī to darīsi, jo tev ir laba, atsaucīga sirds. Neaizmirsti manu lūgumu, dēls, kad viņi nāks pie tevis kā pie liela, varena kunga. Es esmu atnākusi ar pirmo lūgumu.

Cik ļoti pazemots jauneklis jutās. Kaut tā būtu zobga-, lība, bet māte runāja nopietni.

Es nelūdzu par sevi vai taviem brāļiem. Mūsu liktenis panāks mūs. Un, ja ne, tad tu vari ticēt — mēs iesim tam pretim. Tavs brālis Rihards nav precējies, viņam nepaliek neviena. Turpretim Edenam ir divi jauki dēli. Viens vēl tikai mēnesi vecs. Tu droši vien par saviem nopelniem liksi bagātīgi atalgots. Tavu brāļu īpašumus pievāks valdība. Un tos tad iegūsi tu.

Jene pielēca kājās, viņu pārņēma šausmas tāpat kā Zaulu, kad Endoras ragana viņam atklāja savu pravietes dvēseli. *

Māte turpināja:

Un tad, kad tu būsi kļuvis bagāts un varens, kad tev piederēs tas, kas tagad pieder mums visiem, kad tu būsi laimes spožuma apņemts, atceries, dēls, šo brīdi un mātes lūgumu, nelaid brāļa bērnus ubagu dāvanas lūgt.

Māt! — iesaucās izmocītais jaunākais brālis, viņš metās pie rakstāmgalda, izrāva no atvilktnes pavēli par iecelšanu, saplēsa to gabalos un izkaisīja sev apkārt.

Tad viņš raudādams sabruka pie mātes krūtīm.

Es neiešu pa to ceļu.

Ak, kādu prieku viņš dāvāja mātei ar šiem vārdiem! Kā viņa apkampa un skūpstīja savu dēlu, pēdējo, to, kuru visvairāk mīlēja.

Viņa nebaidījās pateikt, ka viņš ir vismīļākais dēls no visiem trim.

Un tu nāksi man līdzi, dēls?

Māmiņ, es iešu tev līdzi.

Tevi es nelaidīšu karot; tu paliksi kopā ar mums. Būsi mūsu mierinātājs. Es gribu, lai tu dzīvo; es gribu, lai kjūsti laimīgs. Tu taču atļausi man cerēt, ka kļūsi laimīgs.

Jene nopūtās. Viņš atcerējās kaut ko, kam tagad nu beigas. Vēl var saredzēt caur dziļo ūdeni, kurā tas nogrima, taču jau pagalam. Izsapņotā laime.

Jene, ne vārda neteikdams, noskūpstīja māti. Viņš nevēlējās būt laimīgs par piedāvāto cenu. Bet par citu cenu laime nebija sasniedzama.

Steigsimies, cik ātri varami

Viņš atcerējās caurlaidi.

Te bija tev izrakstīta caurlaide, māt, ja būtu atnākusi vakar. Tagad tu to vari izmantot.

Kas tev iedeva šo caurlaidi? — Baradlajne jautāja.

Jene apdomājās, kā atbildēt, lai nenosauktu zināmo

vārdu.

Kāds mūsu ģimenes sens paziņa, tas pats, kas parūpējās par manis apstiprināšanu amatā.

Un tu domā, ka es kaut ko pieņemšu no viņa rokām?

Baradlajne nometa saplēsto caurlaidi pie pārējiem papīriem. Lai ir visi kopā.

Ko tu izdarīji? Kā tu izbēgsi? Visus ceļus, visas izejas apsargā.

Māte lepni pacēla tagad jau triumfa apstaroto seju.

It kā es nevarētu ikvienu pārspēt ar prātu! Uzvelc apmetni, dēls! Es tevi izvedīšu tā, ka neviena cilvēka acs neredzēs.

Nākošajā dienā viņa ekselence veltīgi gaidīja jauno sūtniecības sekretāru, lai vestu nodot zvērestu; arī līgava, nākamā sievasmāte un ielūgtie viesi veltīgi gaidīja līgavaini gredzenus mīt; viņš vairs neparādījās.

Droši vien tā briesmīgā sieviete ir aizrāvusi sev līdz arī trešo dēlu.

Kā viņa nozudusi, kur viņa varēja izkļūt ārā pie tik stingras apsardzības? To neviens nespēja uzminēt. Visi ceļi bija ciet.

Neviens neiedomājās, ka tādās reizēs ari Donava ir labs lielceļš tādiem, kam pietiek dūšas doties naktī, tumsā, biezā miglā kopā ar pāris zvejniekiem mazā laiviņā un uzticēt savas dzīvības viļņu varai.

Starp uguni un Ūdeni

Kurp tagad doties?

Izbēgušajai huzāru vienībai tas bija dzīvības un nāves jautājums.

Vienā pusē viņu ceļam stāvēja visa armija, no kuras karogu rindām viņi bija izrāvuši savējo, otrā pusē divas upes — Donava un Marča; tālāk kalnu grēda — Karpati. Kur bija ceļš un apdzīvotas vietas, tur bija pilnum pilns karavīru, kas steidza pievienoties galvenajai armijai; kur nebija ienaidnieka, tur nebija ne ceļa, ne pajumtes atpūtai, ne kumosa maizes.

Jau pusotras stundas viņi joņoja pa lauku ceļu uz Do- navas pusi.

Kad vējš bija izgaiņājis mākoņus un lietus norimis, viņi sāka orientēties.

Pa labi redzama Donava. Odenī atspoguļojās pāri savilkušies melnie padebeši.

Labajā krasta vīdēja nodegušas pārceltuves būdas krāsmatas; pirms piecām dienām austriešu mednieki te bija aizstāvējušies pret horvātiem un iznīcinājuši pārceltuvi.

Uz šejieni Rihards veda savu vienību.

Tukšās ēkas apkvēpušās sienas neviens neapsargāja, un visiem kavalērfstiem pietika vietas plašajā pagalmā.

— Nu, puiši, — Rihards sacīja, sapulcinājis ierindniekus ap sevi, — tagad mēs esam pagriezušies pa to ceļu, kas mūs novedis vai nu mājās, vai arī ellē. Jūs jau paši to zināt, tomēr es vēlreiz atgādināšu, ka mūs sagaida visas tās grūtības, ko vien cilvēkam var būt lemts izciest, un bieži vien visas reizē. Mums būs jābēg dienu un nakti, jāpeld pāri gan rāmiem, gan straujiem ūdeņiem, jārāpjas kalnos, mēs nedabūsim ne acu aizdarīt, vajadzēs kauties, kurš nogurs, tas būs pagalam; ja mūs notvers, noteikti nošaus. Es nevienam no jums nepavēlēšu nākt man līdzi, tikai došos uz priekšu. Neskatīšos atpakaļ, neskaitīšu, cik ir tādu, kas man seko no tiem divi simti divdesmit, kas vakar bija manā vienībā. Nevienam nelikšu zvērēt. Patlaban ir tumšs; kurš pārdomājis citādi, var palikt te un griezties atpakaļ. Bet, kad būs uzlēkusi saule, tie, kas būs nākuši man līdzi, būs padoti karalauka likumam un izpildīs visas manas pavēles nekurnēdami, nepretodamies. Tagad man līdzi visi, kas vēlas! Būs pirmais pārbaudījums!

Pirmais pārbaudījums bija īsti piemērots, lai pagrieztu atpakaļ tos, kam sirds nav īstajā vietā. Kapteinis Rihards meklēja pāreju pār Donavu.

Viņš labi pazina šo apvidu no agrākajiem manevriem, zināja Donavas sēkļus un sēres; viņam pašam un vecajiem huzāriem bija nieks tikt pāri Donavai bez tilta, bet jaunākajiem gan laikam kaut kas ienāca prātā, skatoties uz zvaigzni, kas krita no debesim tieši tanī brīdi, kad pirmais zirgs iebrida ūdenī, — viņiem seglos sēžot, pilnīgi apbruņotiem vajadzēja tikt pāri platajai, tumšajai upei.

Bet tā vēl ir tikai rotaļa. Jo platāka upe, jo lēnāka straume, jo seklāka gultne. Starp abiem krastiem atrodas trīs sēkļi, kurus vienības vadītājs saskata pēc ūdens ņirboņas; tos var pieveikt brišus, bet dziļākajās vietās starp sēkļiem zirgi laižas peldus.

Ja kāds šo skatu vērotu, tas redzētu virs tumšā ūdens spoguļa aizvijamies milzu čūsku ar sudrabainu svītru sānos. Zirgu galvas un jātnieki garā virknē pa divi blakām līdz pusei redzami no ūdens.

Viņā krastā bēgļus sagaida papeļu audzīte. Rihards sapulcina savējos kādā klajumiņā.

Tagad saskaitīsimies, cik mūsu ir.

Seržanti saskaita savus ierindniekus.

Divi simti divdesmit!

Tas nevar būt! — Rihards saka. — Divi taču palika tur sardzē.

Mēs esam klāt, — kāds dobji atsaucas, Rihards pazīst Pāla kunga nodzerto balsi.

Vai tu tas esi, Pāl? — kapteinis priecīgi jautā. — Un tu atradi mūs?

Es tak zinu jūsu domu gājienu.

Tas tev lieliski izdevies. Kādas vēstis no nometnes?

Kad es nācu projām, kirasieri sakārtojās un devās uz pilsētas pusi, it kā taisīdamies mūs apiet; tad es domāju, mums tur vairs nav ko sargāt, ejam, brāl, pārējiem pakaļ.

Vai nekādu troksni nedzirdēji?

Ne mazākā troksnīša. Lietus izdzēsa visus ugunskurus.

Kur palika leitnants un karognesējs?

— Viņi nevēlējās ar mums saprasties, ieslēdzām viņus kapličā.

Dzīvus?

Jā. Uz durvīm uzrakstījām, ka viņi ir tur, lai iet laist ārā tas, kam viņi vajadzīgi.

Vai arī mani jūs būtu tur ieslēguši, ja nebūtu nācis jums līdzi?

Jā gan. Bet mirušu.

Kāpēc mirušu?

Būtu parādījuši tādu godu.

Pateicos! Jūtos to nopelnījis. Tagad uzticiet savas dzīvības man, kā esmu jums uzticējis savējo. Ņem karogu savās rokās, tagad to nesīsi tu. Nostājieties ap mani!

Huzāru vienība izvietojās kvadrāta veidā ap Rihardu un karognesēju.

Horizonta austrumu pusē sāka veidoties dzeltena svītra, kas atdalīja debesis no zemes, — bet tālīnā lielgabalu šāvienu atblāzma vēl drošāk vēstīja par rīta tuvošanos; aplencēji bija sākuši cīņu pret barikādēm. Aust gaisma.

Divi simti divdesmit cilvēku bālajā rīta gaismā, skanot lādiņu sprādzieniem, dzeltējošā mežā zvērēja savam vadonim dzelžainu disciplīnu, aklu drosmi un apņēmību līdz pat mājās pārnākšanai.

Kad aiz kalnu grēdas parādījās ugunīgi sarkanā saule, bija redzams, ka vienībai vidū plīvo trīskrāsains karogs.

Uz priekšu!

Esam ieguvuši pusi dienas, — Rihards sacīja saviem biedriem, — mūsu nozušanu pirmais pamanīs kirasieru pulkvedis Oto Palvics. Viņš mums sekos pa to pašu ceļu, kur mēs gājām, un tikai šeit pamanīs, ka esam pārgājuši Donavu. Smagā kavalērija to nespēs. Viņiem vajadzēs doties apkārt pa tiltu, lai nokļūtu otrā krastā. Pa to laiku mēs būsim pusi dienas gājuma viņiem priekšā. Ja līdz vēlam vakaram turēsimies seglos, tad vajātāji mūs nepanāks, lai kā arī pūlētos. Tāds ir mūsu pirmās dienas uzdevums. Pārējo uzzināsim vēlāk.

Rihards visu naudu sadalīja ierindniekiem un noteica par uzturu samaksāt, ja g adītos izklist, un aizliedza aplaupīt iedzīvotājus.

Tad viņi devās pa mežiņu uz priekšu meklēt ceļu.

Tuvākais lauku ceļš veda uz kādu vientuļu pili.

Tā bija kāda čehu muižnieka īpašums.

Mājās bija vienīgi kundze.

Viņas vīrs piederēja pie «Koruna cseszka» 80 partijas.

Pats Rihards runāja ar kundzi, karavīri dabūja degvīnu, maizi un kūpinātu galu, kā arī vainagos savītu sienu un auzas zirgiem. Viņi atpūtās te pāris stundu. Pilskundze iedeva Rihardam sīku apvidus karti, kur bija atzīmēta katra taciņa līdz Ungārijas un Morāvijas robežām. Cik tā bija nepieciešama!

Kāds muižas meža apgaitnieks izvadīja visu vienību pa apkārtceļu līdz tuvākajam mežam. Tur viņus atkal uzticēja laimes gādībai, un drīz vien bēgošos patriotus ieskāva meža nokrēsla un agri uznākusi rudens nakts tumsība.

Kad viņi bija sasnieguši kāda kalna virsotni, Pāla kungs norādīja Rihardam uz ugunīm, kas parādījās šur tur citu kalnu galotnēs.

Tas attiecas uz mums, — Rihards atbildēja. — Tās ir signālugunis, ar kurām ziņo par mūsu bēgšanu.

Drīz vien viņi varēja vērot, ka signālugunis iedegas ne vien aizmugurē, bet arī priekšā. Viss apvidus līdz pat robežai bija šonakt sakūdīts pret viņiem.

Kāds ugunskurs apgaismoja plašu apvidu, ko viņi nupat bija šķērsojuši.

Rihards ar tālskati varēja novērot, ka ugunskuram slīd garām jātnieki.

Mums ir uz pēdām! Tas ir noticis ātrāk, nekā es domāju. Mums vairs nav laika apdomāties.

Lai sajauktu pēdas, viņš novirzījās pa kādu dziļu ieleju. Šo ieleju Rihards pārzināja no agrākajām medībām, tā piederēja kādam austriešu oligarham. Visai ielejai cauri tecēja kalnu strauts, lejas daļā pildīdams ar ūdeni milzīgu gultni, kurā viens aizsprosts veidoja zivju dīķi, bet otrs ļāva darboties dzirnavām ar septiņiem dzirnakmeņiem un vēl kalpoja pļavu laistīšanai.

Rihards bija izplānojis tikt garām dzirnavām un pārraut dambi, lai ūdens applūdina ieleju. Tad nebūs vairs tāda jātnieka, kas spēs viņam sekot pāri ielejai, sevišķi Palvics ar savu smago kavalēriju iestigs dūksnājā, ja mēģinās dzīties pakaļ.

Tomēr viņš bija kaut ko aizmirsis: viņam pašam kāds varēja izdarīt tādu pakalpojumu, kādu viņš vēlējās izdarīt Oto Palvicam.

Kad viņi gar ielejas malu bija nonākuši dzirnavu tuvumā, Pāla kungs ar savu grupu drāzās atpakaļ un ziņoja, ka visa ieleja esot pilna ar ūdeni, dambis pārrauts. Dzirnavnieks sakot, ka dambi pirms pāris stundām izjaucis muižas mežsargs. Droši vien tas izdarīts, lai aizturētu viņus.

Rihards jāja uz dzirnavām. Visa ieleja jau bija zem ūdens, kam pāri veda tikai šaurs mietiņu aizsprosts, un arī tas bija divu asu platuma nojaukts, tā ka tikai mietiņu gali rēgojās ārā no ūdens.

Rihards nezaudēja aukstasinību.

Tas nekas. Jānoņem dzirnavu vārti, jāpārliek pāri uz mietiņiem, un mums būs tilts.

Viņa norādījumu tūdaļ izpildīja. Atnesa dzirnavu vārtus un uzlika par tiltu pāri aizsprosta pārrāvumam.

Zirgi negribēja iet pa tiltu.

Viņi baidās, tāpēc ka tilts ir balts, — sacīja Pāla kungs.

Jānoziež ar dubļiem, — Rihards pavēlēja.

■— Tā nebūs labi. Tad mēs to nevarēsim aizdedzināt.

Tev taisnība, Pāl. Kad paši būsim tikuši pāri, tas jāsadedzina, lai to nevarētu izmantot citi. Dzirnavās varēs atrast darvu.

Pāla kungs patiesi atrada lielu mucu darvas. To izlēja un izzieda pa jauno tiltu.

Tagad neviens zirgs ne tik negribēja kāpt uz tilta. Darvā slīdēja pakavi, un zirgus biedēja dobjā duna.

Pāla kungs lādējās kā pagāns.

Droši vien mūs te piežmiegs.

Nebūt neptežmiegs, — Rihards drošināja. — Mēs abi kāpsim nost no zirgiem. Viens dzīs, otrs aiz pavadas vedīs pāri, citi lai paliek zirgos.

Tas bija velnišķīgs darbs. Pa vienam pārvilkt izbijušos, satracinātos zirgus pār dārdošo tiltu. Kad zirgs izdzirda zem kājām dobju dārdoņu, tas krāca, mīņājās un cēlās pakaļkājās; jātnieks lamājās. Pāla kungs pielūdza visus svētos, Rihards no aizmugures zvetēja ar rīksti, ka plīkšķēja vien. Tā viņi pārveda pāri visus zirgus.

Tāds troksnis gan bija jāsadzird visai dzīvai radībai šinī apvidū.

Tas ari nebija pagājis secen; pēc maza brītiņa signāl- uguns iedegās tā kalna virsotnē, no kurienes viņi bija pamanījuši citas ugunis. Vajātāji jau bija tiktāl viņiem uz pēdām. Skaidrs, ka pēc trokšņa viņi bēgļus atradīs.

Rihardam un Pāla kungam sviedri lija aumaļām.

Nu, kapteiņa kungs, es šodien esmu atkalpojis pusi purgatorija mocību, — vecais sacīja, kad zirgi bija pār- dabūti pāri. Bija atlikuši tikai trīsdesmit rezerves zirgi ar trīsdesmit bruņiniekiem.

Es dzirdu aiz muguras trompetes skaņas, — kāds puisis sacīja, — varbūt labāk pamest rezerves zirgus, un tie, kas pāri, varētu doties projām.

Kļausit manu pavēli, — komandēja Rihards, — nedrīkst pamest ne vienu vienīgu zirgu, visiem jāpaliek kopā. Neviens nedrīkst doties tālāk.

Pārveda pa vienam arī rezerves zirgus.

Trompete skanēja jau pavisam tuvu ielejā, un pie tumsas pieradusi acs varēja izšķirt baltos apmetņus.

Rihards iečukstēja kaut ko ausi Pāla kungam, kurš kopā ar diviem puišiem devās projām gar ūdens malu.

Tad Rihards lika paštaisīto tiltu apkraut ar sausiem žagariem un pārlēja ar atlikušo darvu, tad iemeta žagaros degošu pagali.

Kad uzvijās liesmas, abas vienības jau skaidri saredzēja viena otru.

Rihards uzlēca zirgā un pavēlēja saviem jātniekiem doties ceļā. Klusu un uzmanīgi pa šauro taku gar gravas malu.

Viņš pats palika pēdējais.

Tie viņā pusē nenāca kā parasti ciešā ierindā. Vajāšanas laikā arī viņu rindas bija pajukušas; tā ierindnieki atradās stundas gājiena attālumā cits no cita; tā bija izklīdušas četras piektdaļas no pulka.

Starp tiem, kas šais medībās bija pienākuši vistuvāk lenktajam medījumam, bija pats Oto Palvics. Viņa tīr- asiņu zirgs labi panesa grūto ceļu, nu jau divdesmit stundas nebarots, nedzirdīts.

Palvicam līdzi nebija vairāk kā divdesmit cilvēku. Kas zina, kad ieradīsies pārējie.

Oto Palvics savas grupas priekšgalā piejāja pie degošā tilta un mēģināja pārjāt pāri. Zirgs turējās pretim un negāja ugunī.

Tad Palvics uzsauca Rihardam:

Kapteini Rihard Baradlaj!

Klausos, major Palvic!

Padodies!

Nāc un notver mani.

Esmu pārliecināts, ka tas notiks.

Tikai ne šodien.

Droši vien šodien. Es tikmēr nelikšos mierā.

— Dūksnājs tevi noremdinās.

Tikai vienu stundu. Stundas laikā es aiztaisīšu pārrāvumu, un tu man neizbēgsi.

Gan jau redzēsim.

Šīs sarunas laikā no zivju dīķa puses atskanēja tāda kā ūdenskrituma šņākoņa, un Oto Palvics pamanīja, ka uzā pārrāvuma pusi gāžas jauna ūdens straume, kas to izska-, los vēl platāku.

Es liku uzvilkt arī zivju dīķa slūžas, — Rihards sacīja, — stundas laikā tu pārrāvumu neaizbērsi.

Oto Palvics atzina, ka Rihardam ir taisnība.

Redzu, ka netikšu tev klāt, bet, ja esi džentlmenis, paliec uz vietas, un cīnīsimies pāri ugunij un ūdenim, kā brašiem karavīriem klājas.

Ar pistolēm?

Piekrītu.

Šausim viens uz otru, līdz viens no mums kritīs no zirga.

Esmu ar mieru, tikai mūsu karavīri lai iepriekš atiet šāviena attālumā; vai gan mums savā vietā jāļauj nošaut šos brašos zēnus?

Tev taisnība! Uz labo — projām!

Uz kreiso — projām. Marš!

Abi komandieri palika ūdenskrituma krastos, starp viņiem sprakstēdams dega tilts; labs apgaismojums šai nakts divkaujai. *

Abiem bija balti apmetņi, labs mērķis. Viņi divas reizes šāva viens uz otru; Palvica lode izurba Riharda ķiveri, Riharda lode izsita iedobi Palvica krūšu bruņās.

Lādējam par jaunu! — Palvics kliedza. Bet viņam vairs nebija ne laika, ne iespēju; Pāla kungs bija izgāzis zivju dīķa slūžas, un dzirnavu aizsprostam vēlās virsū milzīga ūdens masa, kas iegāza dūņās tiltu kopā ar visiem balstiem, vienā mirklī visu apņēma tumsa, un abiem pretiniekiem vajadzēja bēgt no varenās straumes katram uz savu pusi.

Rit turpināsim! — sauca Palvics.

Būšu klāt! — atsaucās Rihards.

Dūksnājs, kas pirms brīža likās asiņains kā Flegetons, tagad kļuva melns kā Stiksa.

Tas aizturēs vajātājus uz pusi dienas, pa to laiku Riharda vienība varēs bēgt tālāk.

Taču tagad jau viss apvidus bija sacelts pret viņiem. Tuvākajā ciematā, kur viņi ieradīsies, zemnieki jau liegs pārtiku. «Jūs nestaigājat labus ceļus,» viņi sacīs, un vajadzēs iet tālāk neēdušiem, ja negribēs laupīt.

Pie kāda tilta viņus jau gaidīja ar izkaptīm bruņojušies zemnieki un nejāva viņiem pāriet kalnu upi.

Kapteiņa kungs! Rīkosimies tāpat kā Vīnē pie klostera vārtiem.

Nedrīkst, — Rihards atbildēja. — Mēs nedrīkstam cīnīties ar tautu.

Viņi varētu zemniekus izklīdināt ar kādu zalvi, taču labāk izvēlējās citu ceļu un meta līkumu, kas viņiem prasīja pāris stundu.

Pret pusdienu viņi nokļuva kādā krogā, kur dabūja klaipu maizes un degvīnu.

Maizi Rihards pats sagrieza tik riciņās, cik viņam bija cilvēku, un izdalīja kā vakarēdienu.

Malks degvīna pie maizes — tādas bija viņu pusdienas. Tādas pašas kā jūrā uz plosta pēc kuģa bojā ejas.

Pēcpusdienā viņi atkal sasniedza kādas dzirnavas strauta malā, tur patlaban mala griķus.

Tā bija īsta leiputrija. Visiem iznāca griķu biezputra. ^Lukulla dzīres. Kaut gan nebija ne tauku, ne speķa, tomēr tas bija īsts kungu ēdiens. Kurš gan nezina, kā garšo griķu biezputra; kad medībās visi produkti izbeigušies, labais liktenis aizved pie gana būdiņas, kur atrodams viss — ūdens un griķu milti.

Huzāri nosegloja zirgus, vieni ņēmās tos sukāt, citi rūpējās par virtuvi, vecā katlā iemaisīja brūnos miltus, kas, pievienojot ūdeni un pavāru mākslu, pamazām pārvērtās biezā masā, ko sauc par griķu biezputru.

Kamēr mielasts vārījās, Rihards izvietoja sargus, lai vienību nepārsteigtu pēkšņi.

Kad putra bija gatava, katlu uzmauca uz kārts un, tā kā katlā biezputra neatdzistu līdz pat vakaram, noklāja maurā divpadsmit huzāru apmetņus; ar koka pavārnīcu sadalīja divpadsmit daļās kūpošo ēdienu, kam pašlaik nevarētu iet klāt ne izsalcis vilks.

Kad viņi taisījās sēsties ap baltajiem apmetņiem, kas patlaban noderēja gan par galdautu, gan bļodām, atskrēja sargi: «Kirasieri ir mums uz pēdām!»

Aši seglot un zirgos! Karsto biezputru satīt apmetņos, tos pārmest pār segliem! Viņiem pat nogaršot nebija izdevies.

Mežs skanēja no lāstiem.

Un tagad atkal uz priekšu, cik zirgi spēj.

Rihards vairs nemeklēja ceļu, bet drāzās pāri līdzenumam uz saulrieta pusi: pāri laukiem, rugainēm, arumiem, no zirgiem putas vien šķīda.

Tā mēs zaudēsim zirgus! — Rihardam aiz muguras pukojās Pāla kungs, palūkojies atpakaļ uz izklīdušo vienību.

Dažs labs zirgs jau bija pārguris un jātnieks pārsēdies rezerves zirgā. Labi, ka tie bija līdzi. Tad atpalikušais centās panākt pārējos.

Taču vajātājiem neklājās labāk.

Kaut gan, pa taisnu ceļu sekodami, viņi bija piesteigu- šies tuvu vajātajiem, kas bija izvēlējušies līčloču ceļu, šai skrējienā pa arumiem viņi nespēja turēties līdzi.

Rihards to bija paredzējis. Smagā kavalērija spēja tikai soļos virzīties pa irdeno augsni, kam Riharda vienība pārgāja pāri rikšos.

Taču viņi nogura pirmie.

Rihards palika pēdējais, lai nezaudētu nevienu no savējiem. Ja kādam neveicās, Rihards palīdzēja.

Tā viņš otrreiz satikās ar Oto Palvicu.

Kirasieru virsnieks bija pametis savus pavadoņus tālu aiz muguras. Viņš viens pats dzinās pakaļ Rihardam.

Rihards palūkojās atpakaļ un pielaida Palvicu tuvāk.

Tā viņi nokļuva tādā attālumā, ka spēja sadzirdēt viens otra balsi.

Apstājies uz vienu vārdu! — kliedza Palvics.

Es tāpat labi dzirdu! — Baradlajs atsaucās.

Ja esi drošsirdīgs, nebēdz no manis!

Es būšu tik drošsirdīgs, ka pavisam aizbēgšu no tevis.

Tā ir gļēvulība. Es redzu tavu muguru!

Gan jau būs otrādi.

Tev nav dūšas ar mani kauties.

Nevēlos. Kamēr mēs kausimies, tava vienība panāks manējo.

Panāks tik un tā.

Vai tu tā domā?

Skaidri zinu. Jūs esat muļķi. Vai redzat to kārklu joslu?

• Tur ir Marčas krasts.

Es zinu.

Tur jūs būsiet slazdā.

Donava mūs nenotvēra slazdā.

Donava ir lāga ļaužu, Marča ļauna. Tu to nepazīsti.

Gan jau iepazīsimies.

Pareizāk darīsi, ja stāsies man pretim un kausies, ja notveršu tevi, žēlastības nebūs.

Es to neesmu lūdzis.

Abi bruņinieki, starp kuriem attālums nez vai pārsniedza trīs zirgu garumu, sarunājās gluži mierīgi. Rihards tikai skatījās, lai nepielaistu vajātāju par tuvu.

Huzāri cits pēc cita sasniedza kārklu pudurus, kas klāja Marčas krastu. Tur viņi apstājās.

Redzi nu! — Palvics sauca. — Tavi huzāri neuzdrīkstas iet pāri Marčai.

Tūdaļ drīkstēs.

Tu esi traks. Aizies bojā gan zirgi, gan cilvēki, ja vedīsi viņus sasvīdušus ledainajā ūdenī.

Ja aizies bojā, tad tikai kopā ar mani.

Rihards iespieda piešus zirgam sānos un palaida to auļos.

Palvics viņam pakaļ.

Kad viņi tika uz zālāja, auļot varēja abi zirgi.

Palvics tuvojās Rihardam; kad viņi sasniedza krastu, viņus šķīra vairs tikai divu zirgu attālums.

Riharda rīcībā bija tikai divi mazi brītiņi.

Pirmais — lai aptvertu briesmas, kas bija piespiedušas viņa huzārus apstāties. Marča bija pārplūdusi no lietus gāzēm un, strauji mutuļodama, vēla starp krastiem dzeltenus, dūņainus viļņus. Tur mīt nāve.

Otrais — lai uzsauktu savai vienībai: «Man līdzi!» — un no augstā krasta mestos viļņos.

Palvics, šausmu pārņemts, apturēja zirgu.

Pēc brīža zirga un jātnieka galva parādījās virs mutuļojošiem- viļņiem. Rihards smiedamies uzsauca savam pretiniekam: — Nu, nāc man līdzi!

Pie šiem vārdiem visa huzāru vienība ar skaļu urā saucienu metās straumē un sekoja savam vadonim.

Oto Palvics izbrīnījies noskatījās viņiem pakaļ, vēroja, kā viņi ķepurojās pa dūņaino straumi, un bija pat norūpējies, ka tik viņi tur neaiziet bojā.

Visi nokļuva otrā krastā.

Ledaina pelde nebija viņiem kaitējusi. Tā deva jaunus spēkus.

Kirasieri nesekoja viņu drosmīgajam piemēram. Palvics nokomandēja jāt projām.

Baradlaj! Mēs vēl tiksimies! — Palvics kliedza pāri upei.

Es tevi uzmeklēšu, — Rihards atsaucās.

Jātnieki, līdz ādai izmirkuši, turpināja ceļu.

Šis gadījums lika viņiem no jauna sasprindzināt visus spēkus; ja viņi tagad izmirkuši gribētu atpūsties, bargās rudens nakts aukstums viņus pieveiktu.

No zirgiem un cilvēkiem kūpēja garaiņi. Tā nebija pirmā reize, kad viņu drānas izžāvēja aukstais vējš.

Marčas otrā rakstā bēgļi nokļuva purvainā līdzenumā. Zirgi grima dūņās lidz vēzīšiem. Tomēr vajadzēja doties tālāk, tagad vairs nedrīkstēja nepakļauties nepieciešamībai, dzīvības uzturēšanas instinktam. Gan komandieris, gan ierindnieki saprata, ka aizies bojā kopā ar zirgiem, ja nākošo nakti neizdosies pavadīt zem jumta, šī bija jau trešā nakts, kad viņi nebija ne aci aizvēruši. Vajag visiem kārtīgi izgulēties un vismaz reizi kārtīgi paēst, lai būtu spēks tālākajam ceļam.

Kaut jel dievs dotu mūsu ceļā kādu ciemu! — tā klusībā lūdzās dažs labs jauns huzārs. Lai gan huzāram nav labi lūgt dievu. Tāda bija Pāla kunga dzīves gudrība. Kaujas laikā viņš bieži vien lasīja daža jauna ierindnieka sejā, ka tas patlaban klusībā lūdz dievu, un ņēmās strīdēties: «Ja lūgsi dievu, lode tevi atradīs. Lode domā, tas ir labs cilvēks, lai viņam debesu svētlaime.» Taču tagad tik daudzi slepeni lūdzās: «Kaut jel gadītos kāds ciems!»

Un tomēr huzāru lūgšana nebija veltīga; izpildot viņu

lielo vēlēšanos, liktenis pagadaja ceļa nevis ciemu, bet pilsētu.

Uzjājuši pakalnā, viņi ieraudzīja tuvējā ielejā skaistu lauku pilsētiņu ar sešiem torņiem.

To viņi liktenim nebija lūguši. Tas bija par daudz. Viņi bija ilgojušies vienīgi sasniegt ciemu.

Pilsētiņu pēc senvācu paraduma apjoza akmens mūris. Nebija ieteicams doties iekšā.

Pa apkārtceļu varētu tikt pilsētai garām, bet tam cieši blakām starp augstām skanstīm atradās kāda ēka. Pieredzējusi acs tūlīt saprata, ka tur ir kavalēristu kazarmas. Droši vien šī bija viena no tām provinces pilsētiņām, kur nometināti rezerves pulki. Varbūt patlaban karastāvokļa dēļ te nemaz nav karaspēka. Taču var gadīties, ka tieši tādēļ šeit ir koncentrēti lielāki spēki.

Jautāt nebūtu ieteicams. Te nebūs neviena laba drauga. Pirmais cilvēks, kas pamanīs dezertējušo vienību, nodos viņus.

Tikai atpakaļ mežā, no kura viņi bija tikko iznākuši! Tur jāsagaida nakts. Taču ilgi kavēties arī nevar, jo Palvics, domājams, būs sūtījis ar laivu kādu vēstnesi, kas brīdinās vietējo komandantūru par izbēgušo vienību.

Kad iestājās nakts, jau pirmā stunda deva drošas ziņas. Skanstu apņemtajā celtnē taurēja vakara jundu.

Huzāru zirgi nemierīgi ausījās, izdzirdējuši pazīstamās skaņas — «trā-drā, trād-rit-rād-rā», citkārt tas nozīmēja, ka saimnieki atnesis auzas un pametīs nakts guļai salmus. Ak, cik tālu viņi bija no tā!

Taures skaņas atkārtojās četras reizes visos četros skanstu stūros. Kad tās bija izskanējušas, sāka dārdēt bungas. Pilsētā sita jundu tanī pazīstamajā melodijā, kuru dzirdot karavīriem liekas, ka bungas dzied: «Maizi, maizi, vēl, vēl.»

Tātad pilsētā atrodas arī kājnieki.

Apjāt apkārt pilsētai un kazarmai bija pilnīgi neiespējami. Staignajā purvā ietu bojā kā zirgi, tā cilvēki.

Tomēr kaut kur jāiet, jo rudens nakts ir Cietsirdīga. Bet uz kurieni?

Vai tas nav dīvains jautājums? Divi simti divdesmit ungāru huzāru — jaunās mitoloģijas kentauru nezina, kurp iet, kaut gan viņiem ir zobeni rokās.

Bet nedrīkstam aizmirst, ka šie bruņinieki divas naktis nav gulējuši, šodien vēl nav ēduši, viņu zirgi nodzīti, drānas izmirkušas upē un viņu locekļus stindzina miklais rudens aukstums. Karavadoņi zina, ka izsalkums ir zaudējis daudz kauju; daudz brašu karotāju, kas devās iekarot debesis, sasita nicinātais ienaidnieks, kas bija paēdis.

Rihards skaidri zināja, ka tagad viņš nedrīkst vest savu vienību ugunskristībās. Tagad viņi ir novārguši cilvēki, kas nedrīkst kauties.

Gan jau pienāks arī tā diena, tikai jāiztur krīze.

Kas gan beidzot viņiem sniedza palīdzību? Tā pati cietsirdīgā rudens nakts, ko viņi pieminēja ar lāstiem. Tā pati cietsirdīgā rudens nakts pēkšņi pārsedza visam apvidum tik biezu, smagu miglu, ka divdesmit soļu attālumā vairs nekas nebija redzams, nakts it kā gribēja sacīt: tagad es jūs apsegšu.

— Zēni! — Rihards, atguvis labo omu, uzrunāja savus huzārus. — Iztaisīsim tādu joku. Lai ikviens aptin sava zirga kājas ar seglu segas gabaliem, un dodamies tālāk.

Ierindnieki saprata viņa nolūku. Pusstundas laikā visiem zirgiem kājas bija aptītas. Viņu soļi kļuva nedzirdami.

Huzāri devās tieši uz lielceļu. Viņi jāja tālāk pa ceļu, it kā iedami pilnīgi likumīgā pārgājienā.

Pretim neviens nenāca. Ap šādu laiku godīgs mazpilsētiņas iedzīvotājs guļ.

Arī viņi paši neredzēja, kurp dodas. Gāja tikai uz priekšu. Reiz bija dzirdams, ka naktssargs vēstī vienpadsmito stundu. Tad manīja tuvojamies kādas laternas gaismu. Tā apstājās soļu piecdesmit atstatumā, un naktssargs vēlreiz pieteica vienpadsmito stundu. Ja arī viņš huzārus būtu pamanījis, tad domātu, ka spoki bez trokšņa staigā pa miglu.

Šur tur ceļa mālā palika pa baltai mājai ar sveci logā. Vienīgi suņi gaudoja, kamēr huzāri tika pilsētai garām; ka tik nesaceļ kājās cilvēkus.

Tagad būs visbīstamākā vieta. Pie pilsētas robežas ceļu šķērsoja barjera. Barjeras parasti tika apsargātas.

Drīz vien viņi pārliecinājās, ka arī šeit ir tāpat. Pāris simt soļu attālumā atskanēja gari stiepts kliedziens: «Maiņa!»

Ļoti labi.

Var secināt, ka tagad nāks patruļa mainīt sargus.

Patruja patiesi nāca. Huzāri dzirdēja pakavu dimu. — Laikam vesela rota, — Pāla kungs sacīja pa pusei sev.

Pēc īsa pārtraukuma dunoņa tuvojās.

V*ņi nāk mums tieši virsūL— Rihards sacīja. — Zobenus ārā!

Viņš vairs neredzēja nekādas citas izejas.

Taču viņi pat nedabūja redzēt pretimnācējus, tie aizgriezās sāņus, un drīz vien apklusa arī soļu duna. Droši vien tie nogriezās uz pilsētas pusi nomainīt citus sargus.

Tagad Rihards pavisam mierīgi turpināja ceļu caur atvērto barjeru. Sargs tumsā un miglā domāja, ka aiziet garām savējo grupa, tikai brīnījās, kā gan tā pirmītējā rota varējusi tā pieaugt skaitā; bet, kamēr viņš šo novērojumu pēc divām stundām ziņoja jefreitoram un tas vēl pēc stundas komandierim, Rihards jau bija aiz trejdeviņiem kalniem.

Nu, puiši, varat uzpīpēt, — Rihards sacīja pēc stundas ceturkšņa, — un varat ņemt zirgiem nost tos bočkorus.

Sis joks uzlaboja puišiem garastāvokli. Omulība pielipa arī zirgiem. Viņi sāka rikšot tā, it kā nupat tik dotos ceļā. Kāds jauns puisis uzņēma dziesmu: «Mana samta cepure, mana jautrā dzīvīte.» Pāla kungs klusītēm dobjā lāča balsī piebasēja: «Pie cepures man rozes zieds, to sprauda daiļā meitene.» Un dziesmu prieks pārņēma visu vienību.

Viņi dziedāja cauru nakti.

Pa iebraukto lielceļu daudz vieglāk likt uz priekšu, pēc vakarējās dūņu mīcīšanas te bija tīrā atpūta. Ceļš viegli vijās uz augšu, kā liekas, viņi nokļūs kalnainā apvidū.

Kad uzlēca saule un nokrita migla, viņiem priekšā pacēlās Karpati. Aiz tiem jau dzimtene!

Brīnišķīga rudens ainava. Priekšplānā skābaržu meži, kurus salnas nokrāsojušas dzeltenus un sarkanus, tālumā skuju mežu mūžīgais zaļums, kam pāri paceļas sniegiem klāto kalnu muguras.

Bet pretējā pusē jūra. Cik tālu vien acis var saskatīt, uz zemos nokritušās miglas okeāns ar augstiem, baltiem viļņiem atveido jūru. Dažs augstāks pakalns izskatās kā zaļa saliņa. Šīs jūras dibenā guļ viss pārstaigātais apvidus, kam vienība bija lauzusies cauri trīs dienas un trīs naktis. Viņus pārņēma tāds prieks, it kā viss pārciestais būtu palicis tur miglas okeāna dibenā. Vairs nebija nekādu sūdzību.

Un tad viņus uzņem kāds draudzīgi noskaņots ciems, kura iedzīvotāji neliedz savu palidzību vajātajiem. Viņus laipni sagaida lieli un mazi, vīrieši un sievietes, viņiem atver vārtus un šķūņu durvis, zirgi stāv līdz ceļiem sienā, saimnieki palīdz gludināt drānas un labot zirglietas. Viņiem pasniedz ēst un dzert. Šeit nedzīvo bagāti, nekā daudz nevar dot, bet tagad ir laba arī miežu maize. Karavīriem nokauj kazu un ņemas cept uz iesmiem gaļu, vāra to ar putraimiem, nes veselām mucām svaigu biezpienu, atsit degvīna mučeli un nejautā, kas par to samaksās.

Ak, te nu gan būs pusdienas, nevis tādas kā vakar.

Taču iznāca tieši tādas pašas pusdienas.

Kad viss bija puscepis un pusvārīts, atskrēja sargi: vajātāji esot klāt.

Viņi bija tā centušies atgūt iepriekšējās nakts neveiksmē zaudēto, ka neļāvās ar sevi jokus dzīt. Kājnieki bija sasēdināti ratos, kavalēristi izsūtīti uz priekšu un pa galvu pa kaklu drāzās bēgļiem pakaļ. Nebija nekāda lielā māksla ar atpūtinātiem zirgiem panākt nodzītos.

Projām!

Vai tomēr jābēg?

Izlauzās dusmu vilnis. «Cīnīsimies!» kliedza sakaitinātie huzāri. «Mēs viņus vai viņi mūs.»

Likās, ka nav vairs citas izejas. Vajātāju kavalērija spiedās virsū no aizmugures, bet pajūgos atbraukušie centās sasniegt mežiņu ciema otrā pusē, lai nogrieztu bēgļiem ceļu. Droši vien viņi tur nokļūs ātrāk nekā huzāri, kuriem vēl bija jāseglo zirgi.

Cik laika hifcāriem vajadzēja, lai sagatavotos, tikpat laika arī vajātājiem, lai sagaidītu savus aizkavējušos biedrus. Rihards šo laiku izmantoja, apskatīdams apvidu.

Atkarot vajātājiem lielceļu varētu tikai smagā kaujā. Un, ja arī izdotos tos uzveikt, kavalēristi pastāvīgi sekotu. Tādā cīņā huzāru vienība tiktu pamazām saberzta, neviens no viņiem nenokļūtu līdz dzimtenei; aizietu bojā bez iemesla un bez panākumiem.

Taču ir vēl viens ceļš. Tieši kalnos! Pāri sniegājiem, kur mirdz varenās ledus cepures.

Vai var atrast ceļu un pavadoni uz sniegājiem? — Rihards jautāja mājas saimniekam. Šis lāga cilvēks bija aitkopis, virs dzīves norieta gados.

Ceļš ir gan, mans kungs, ja vajag, es pats varu vest, kamēr nodošu citam pavadonim, zinu, ka tanī ceļā jūs neviens nevajās, bet tur var nomirt badā.

Mēģināsim.

Huzāri jau bija sagatavojušies. Viņi stāvēja ierindā kailiem zobeniem rokās. Dažam uz zobena uzsprausts tikko no iesma norauts puscepts kazas stilbs. No zobena gala to neviens nenoņems.

Zobenus makstis! — Rihards komandēja. — Uz labo!

Uz kurieni? — tie nikni kliedza pretī. — Jāšus sienā kāpt, vai? Labāk pašam velnam iet pretim, ja tik tam ir gaļa.

Rihards apņēmīgi izvilka no seglu somas pistoli.

Kurš aizmirsis zvērestu, lai novēl savu dvēseli dievam.

Nemiers aprima.

Kurš man tic, lai nāk līdzi, jo es iešu pirmais.

Zobeni šķindēdami ieslīdēja makstīs. — Ejam! — sauca

karavīri; bet, kad viņi jāja gar pusgatavo mielastu, skanēja īsta huzāru galda lūgšana, taču to neviens nevarētu ņemt ļaunā.

Pavadonis ar alpīnistu nūju rokā un naglainām kurpēm kājās gāja pa priekšu, aiz viņa Rihards, tad pa vienam visi pārējie, gājienu noslēdza Pāla kungs; viņš bija dzinējs.

Vajātāji, veselu stundu kaujas gatavībā gaidījuši, kurā pusē bēgļi lauzīsies no ciema ārā, pēkšņi ar lielu izbrīnu pamanīja viņus augšā kāpjam pa stāvo kalnu ceļu garā izklaidus rindā pie tādas klinšu sienas sāniem, kuras šaurā terase veidoja kalnu ceļu pēdas platumā. Nekad un neviens tur nebija jājis ar zirgu. Un tagad huzāri jāja pa šo dieva kārdināšanai domāto ceļu, lejā simt asu dziļumā burbuļoja kalnu strauts, viens kāpslis karājās pāri bezdibenim, otrs berza klinšu sienu. Mazs reibonis, viens aplams solis — cilvēks un zirgs atradīsies lejā, satriekti lupatu lupatās.

Pēc izbrīna un šausmām vajātājus pārņēma dusmas. Patiesi, uz turieni jau nu viņiem nebija patikas doties pakaļ. Lai nepalaistu vajātos sveikā, mednieki raidīja viņiem pakaļ lodes no labām mērķī šaujamām šautenēm, ar kurām var trāpīt tūkstoš soļu attālumā. Mērķis bija labs. Pret balto kaļķakmens klinti labi izcēlās tumši zilo jātnieku rinda. Lodes it bieži atsprāga no klinšu sienas, un ikviena no viņām divreiz nosvilpa kādam cilvēkam gar ausīm, it kā gājiens virs bezdibeņa vēl nebūtu diezgan briesmīgs.

Bet šinī briesmu brīdī, kad saule silti apspīdēja klinšu sienu, visi huzāri gulēja seglos un bija nolīkuši uz vienu vai otru pusi, vairs nebija svarīgi turēties nomodā. Tikai Rihards, kas gāja priekšgalā, un bruņinieks Pāls, kas noslēdza gājienu, pretojās miegam un pa reizei uzsauca biedriem: «Hei, neguliet!»

Jauns kalnu ceļa pagrieziens lēnām paslēpa bēgļus vajātāju acīm. Tur, kur viņi tagad iegriezās, cilvēki vairs viņiem nesekos. Viņi laimīgi nogāja klinšu ceļu. Te viņus saņēma egļu mežs, svinīgs un skanīgs kā templis.

Ierindniekiem gribējās šeit vēsumā atpūsties, bet pavadonis steidzināja: kamēr skaidrs, jāejot tālāk, jo sniega lauku tuvumā ceļiniekus bieži pārsteidzot migla, un tad būšot laika diezgan atpūsties, jo nevarēšot orientēties.

Tātad tikai uz priekšu, cik vien cilvēku un zirgu spēki atļauj 1

Pēcpusdienā viņi sasniedza gana būdu. Tagadējais pavadonis nodeva karavīrus aitu ganam vest tālāk.

Viņi atrada siena kaudzi, to nopirka, lai vismaz zirgi būtu paēduši.

Un vai cilvēkiem te nekas ēdams neatradīsies?

Aitas ganījās ielejā, no tām šodien vairs nevarēja dabūt nevienu. Atradās tikai sastāvējies skābs piens; aitu pienu dienu pēc dienas lej vienā traukā un pastāvīgi maisa, lai tas nesaietu gabalā. Negaršīgs, bet barojošs ēdiens. Nav jau,kungu galdam domāts. Katram huzāram no tā iznāca pusglāzes.

Un viņi dabūja vēl kaut ko.

Atrada pagrabiņu ar rāceņiem. Tie bija tur noglabāti aitām. Pretīga, neciešama barība. Taču tagad tās bija dzīres. Viņi labi paēda.

Kāds huzārs kaut ko rakstīja, nolicis uz ceļgala kabatas grāmatiņu sarkanā ādas iesējumā.

Ko tur švīkā, ei tu? — jautāja bruņinieks Pāls.

Pierakstu visu, kas ar mums notiek, un, kad reiz nokļūsim mājās, cilvēki sacīs, ka to varēja izdomāt vie- nlgi pratu zaudējis dzejnieks, ja mēs visi neapzvērēsim, ka tā bija.

Ak vai, cik daudz vēl būs ko pierakstīt sarkanajā kabatas grāmatiņā!

No vakara bija mēnesnīca. Rihards gribēja izmantot skaisto sudrabaino gaismu un doties tālāk. Tas taču vēl bija lielā spēku sasprindzinājuma pats sākums. Kopa ar pavadoni viņi devās ceļā.

Taka kļuva arvien stāvāka. Eglājs kļuva retāks. Tā vietu ieņēma paegļi, sākumā saauguši biezoknī, bet, jo augstāk, jo pundurīgāki tie kļuva, līdz sniega lauku tuvumā pavisam pieplaka pie zemes un ložņāja kā lācenāji, dalīdamies varā ar sīkiem brūklenāju ceriem.

No rīta vairs tikai brūklenāji klāja nogāzi, pa kuru viņi kāpa augšup. Tie vismaz pasniedza viņiem brokastis, jo brūklenes un mellenes patlaban bija ienākušās.

Tomēr saules lēkts šorīt nebija tik skaists kā vakar. Kalnu galotnes bija miglā tītas, un saule violetu tvaiku lokā nespodri kvēloja pie apvāršņa.

Pavadonis paredzēja sniega vētru.

Pamazām no kalnu nogāzes pazuda augu valsts, augšā uz kalnu grēdas neauga pat zāle, vienīgi pelēcīgi brūni ķērpji vijās gar plaisām akmenī. Huzāri visu dienu gāja pa kalnu grēdu. Šo apvidu nemēdza apmeklēt ne cilvēki, ne putni. Tā bija nāves valstība, ko aizņēma vienīgi kapakmeņi.

Un sniegāji tur priekšā ar katru stundu cēlās augstāk kā baismīgi milži, jo tuvāk tika, jo briesmīgāki tie likās.

Cik tālu vien skatiens sniedz, nekādu cilvēku mājokļu pēdu, nekur no ielejām nepaceļas dūmi; nemodina no sapņa ne ganu zvaniņš, ne taure, ne šāviens. Te nedzīvo neviens cits kā tikai mākoņi.

Patlaban mākonis nav mājās. Tā ir liela laime. Tas ir izgājis kaut kur sasildīties saules staros vai pa varavīksni sūknē ūdeni no jūras, vai arī atdusas kādā ielejā. Bet ja tas nāks un sastaps te pārdrošos ceļiniekus! Mākonis ir bargs kungs savā valstībā!

Pret pusdienu, kad huzāri sāka laisties ielejā, kas viņus šķīra no tuvākā sniegāja, no dziļuma kā balts rēgs cēlās pretim bezveidīga miglas masa, kas šķita klusām lidojam tālāk pa sniegāja pusi.

— Ja tā mūs pārsteigs, būs ilga atpūta, — pavadonis sacīja Rihardam. — Steigsimies nokļūt ielejā, tur būs krūmi; vismaz varēsim kurināt uguni, ja sāksies slikts laiks.

Miglas vāls pletās aizvien platāks un pēc brītiņa ietina sevī visu vienību.

Mākonis atgriezies mājās! Un jautā: «Ko jūs meklējat manā valstībā?»

Mākonis pavēl apstāties, neviens vairs neredz ceļu.

Pavadonis saka, viņš iešot kādus pārsimts soļus uz priekšu un pasaukšot, ja ceļš būšot drošs, tad varot viņam sekot.

Karavīri palika uz vietas. Saltais mākoņa kungs bija pēkšņi padarījis sirmus viņu matus un ūsas, visus klāja balta sarma.

Kādu ceturksni viņi gaidīja pavadoņa saucienu. Nesagaidīja. Tad Rihards pats devās pa viņa pēdām un ilgi sauca. Atbildes nebija.

Domājams, ka pavadonis bija mēģinājis aizbēgt no vienības; viņš nevēlējās iet bojā kopā ar viņiem un pameta viņus.

Tagad viņi atradās mākoņu karaļa valstībā pamesti, orientēties nespējīgi, ietīti tumšā miglas mākonī, izsalkuši, izslāpuši, nosaluši.

Neviens nekurnēja.

Nāciet man līdzi, — Rihards sacīja un sāka uz labu laimi vest savu vienību leja pa krauju. Neviens vairs nesēdēja seglos, zirgus veda pavadā.

Ari ielejas dziļumā valdīja mākonis. Vairākas stundas ar dzīvības briesmām taustījuši ceļu, viņi sasniedza nogāzi, kas bija apaugusi ar bieziem paegļu krūmiem.

Te mums jāpaliek pa nakti. Iekuriet uguni!

Šeit jau bija nakts. Var būt, ka augšā vēl diena. Mākoņa iekšienē jau iestājusies nakts.

Te vismaz būs ar ko kurināt un nebūs jānosalst.

Zirgus sasēja citu pie cita, nebija ar ko viņus pabarot, arī paši saimnieki visu dienu bija cietuši izsalkumu.

Varbūt šinī brīdī Baradlajne sacīja savam jaunākajam dēlam: «Tavs brālis bēg pāri Karpatiem, viņu trenkā un vajā; viņam zem kājām bezdibenis, pārplūdusi kalnu upe, pār galvu negaiss un klijas. Varbūt viņu sagūstīs, varbūt viņš nomirs badā, varbūt nosals!»

Ak, ja viņa būtu redzējusi, pa kādām vietām iet viņas dēls!

Huzāri sakūra ugunskurus un sagūlās tiem apkārt.- Viņi bija līdz nāvei noguruši, viņiem nevajadzēja nekā cita kā vien gulēt.

Rihards pavēlēja pie katra ugunskura vienam cilvēkam palikt nomodā un uzmanīt, lai uguns neizdziest.

Tad arī viņš satinās apmetnī un apgūlās pie uguns.

Jaunais huzārs pierakstīja savā piezīmju grāmatiņā dienas notikumus un dziļi nopūtās.

Ak, mans dievs, radītāj! Kas notiks tālāk?

Un arī viņš aizmiga tāpat kā pārējie.

Prasība, lai pie katras uguns viens būtu nomodā, bija pāri cilvēku spēkiem; sargi domāja, ja labi salikšot kurināmo, uguns degšot pati, un ari likās gulēt.

Tik vien iznāca laika pasapņot kā aizlidot lidz dzimtai mājai un pajautāt savējiem: «Kā jums klājas?» — kad šaušalīgs rēciens pārtrauca tik saldo ciemošanos. Tas bija zirgu izmisuma zviedziens.

No miega iztraucētie huzāri ieraudzīja ellišķīgu skatu.

Kad gulētāji modās, no nepieskatītajiem ugunskuriem jau bija aizdedzies mežs visā garumā.

Vēja dzītās liesmas kā pret kalnu plūstoša lava traucās augšup un apgaismoja miglu un nakti.

— Augšup uz sniegājiem! — Rihards kliedza un, satvēris savu zirgu aiz pavadas, centās tikt cauri ugunij, kas ap viņu sprakšķēdama un šņākdama pletās plašumā.

Nu bija apgaismojums. Varēja redzēt, uz kuru pusi doties. Nolādēts izmisuma ceļš, bet pa to varēja rāpties augšup. Šīs briesmas deva cilvēkiem un dzīvniekiem jaunus spēkus. Reizēm vajadzēja mesties cauri kvēlei; vējš, gribēdams atdarināt sniega krišanu, trieca viņiem sejā uguns sprikstis; kurš kavējās, tas varēja noslāpt dūmos; tikai uz priekšu, tikai augšup!

Kad pēc divas stundas ilga titāniska debesu ieņemšanas gājiena viņi atskatījās uz noieto ceļu, apreiba galva. Likās neticami, ka pa to iespējams uzkāpt. Visa kalna nogāze bija klāta ar kvēlojošu segu, kas vēl pletās plašumā, kur vien bija krūmi.

Un tagad, sviedriem klāti, viņi stāvēja aukstajā stindzinošajā nakts gaisā uz sniega lauku robežas.

Te nevarēja palikt, ja nevēlējās nāvi. Bija jāiet tikai tālab, lai ietu.

Katrs veda savu zirgu pie pavadas. Daži nebija jāved, tie paši sekoja saviem saimniekiem.

Vairs nevajadzēja apspriesties. Ikvienam jāiet, kamēr spēj, kurš nespēs, aizies bojā.

Atkal ausa gaisma. Uzausa bēgšanas visgrūtākā diena. Visapkārt leduskalni, leduslauki. Ne ceja, ne orientiera.

Jau otro dienu neviens nav ēdis ne kumosa.

Dedzinošās slāpes dzesē ar sniega piciņām. Pēc tam dedzina vēl vairāk.

Un ir kaut kas, kas dedzina vairāk nekā izsalkums, vairāk-neka slapēs.

Dažs zirgs vairs nespēj iet un pakrīt. Saimnieks slacina viņu ar asarām. Viņš vēlētos pats palikt zirgam blakus uz nežēlīgās aukstās zemes.

Taču bruņinieks Pāls neļauj nevienam iet bojā. Viņš nāk pēdējais, drošina, mierina, lādas un lamā eņģeļus; palīdz celt augšā pakritušus vai sniegā iestigušus zirgus; kritušo vietā iedala rezerves zirgus; ar savu piemēru rosina jaunos. «Mēs nedrīkstam zaudēt nevienu no savējiem. Mēs taču tūdaļ būsim mājās.»

— Mājās! Debesīs, — čukst jaunais huzārs, atzīmēdams kabatas grāmatiņā pēdējos notikumus.

Ierinda ir galīgi izjukusi; divu stundu gājiena laikā bēgļi ir izklīduši tālu cits no cita. Rihards tālu priekšā iebrien ceļu sniegā; bruņinieks Pāls ar tiem, kas palikuši iepakaļ, iet viņa pēdās.

Tas ir brīnums, ka viņiem pietika spēka.

Viņu drānas bija sasalušas ledū, arī zobeni smagi. Zirgiem aplūzuši nagi, pakavi nokrituši; vēderu viņiem vairs nav, seglu jostām nav uz kā turēties. Un kas zina, cik tālu mērķis.

Liktenis viņtem paredzējis vēl vienu pārbaudījumu. Pēcpusdienā sākās sniega vētra.

Tumši violeti mākoņi savilkās ap spožajām leduskalnu smailēm un no turienes pārklāja sniega laukus. Vējš gaudodams cirta huzāriem sejās asu sniegu. Tad sāka krist pārslas putna spalvas lielumā, tās nosedza iemītās pēdas, un viņi cits citam varēja sekot, tikai sasaucoties.

Kas zina, kur viņi nonāks?

Ja nejaušība ievedīs Rihardu tādā ielejā, kam nav izejas, viņi visi būs pagalam.

Pa kalnu nogāzēm lejup slīd milzīgas sniega masas. Katrs tāds nogruvums var aprakt cilvēku un zirgu.

Tomēr viņi nezaudē dūšu. Vētrā un briesmās vēl kaut ķas silda viņu krūtis.

Atkal tuvojas vakars.

Rihards pamana, ka jau labu brīdi ceļš ved lejup.

Pēkšņi viņi atrodas lielā skuju mežā. Tagad ari egles ir ilgots mājoklis. Vētra spēlē uz slaikajiem stumbriem kā uz milzu ērģelēm, bet Riharda uzmanību cauri šai briesmīgajai mūzikai saista kāda skaņa, kas Jauj sirdij nomierināties. Tie ir cirvja klaudzieni.

Viņi satiks cilvēku!

Kāds prieks būs skatīt jaunu cilvēka seju! Apzināties, ka nāves valstība palikusi aiz muguras!

Rihards kopā ar dažiem pavadoņiem steidzās cirvja klaudzienu virzienā un atrada bočkoros āvušos cilvēku, kas sagarināja nogāzto koku.

Rihards viņu uzrunāja morāviešu valodā.

Uzrunātais ungāriski atbildēja:

Lai godināts Jēzus Kristus!

Šo vārdu dēļ karavīri cilvēku bočkoros ne vien apkampa, ne vien skūpstīja, bet tik tikko neapēda.

Tātad tu esi ungārs? Tātad te jau ungāru zeme?

Un viņi piekjāva savas sejas saltajai sniega klātajai

zemei.

«Protams, lai godināts, mūžīgi mūžos! Āmen!»

Zemnieks bočkoros pastāstīja, ka lejā, pilsētā, karavīrus jau gaidot; pilsēta neesot tālu. Ap pusdienu viņu pavadonis atnesis vēsti un aizsteidzies viņiem pretim sniegt palīdzību, lai viņi tur neaizietu bojā.

Sniega vētra aizvirzījās tālāk, un, kad tā atritināja savu mākoņu aizkaru, karavīri no augstienes varēja saskatīt to, kā dēj bija tik tālu nākuši: skaisto dzimteni.

Vai viņi to redzēja? To pateiks viņu asaras.

Kalna pakājē atradās jauka pilsētiņa. Pa nogāzi augšup vijās ceļš.

Pa šo ceļu tuvojās svinīgs gājiens sveikt pārnācējus ar karogiem un mūziku. Karogi bija redzami iztālēm, mūzika dzirdama iztālēm.

Rihards un pārējie šaujot signalizēja aiz muguras palikušajiem biedriem. Viņi sagaidīja visus. Uz priekšu vairs nesteidzās.

Ieradās visi, neviens nebija pazudis. Viņi jau stāvēja ierindā, kad pienāca apsveicēju pulks.

Kas notika pēc tam, to mūsu mierīgajiem nerviem nav lemts no jauna pārdzīvot.

Lejā, pilsētā, bija sarīkotas dzīres par godu atnācējiem; un huzāri, kas sešas dienas, sešas naktis nebija gulējuši, septītajā dejoja līdz rītausmai.

Tā nav dzeja, tā nav izdoma; tas jaunais huzārs, tagad jau vecs virs, to ir pierakstījis un vēl šodien var apliecināt, ka ta bija.

,

OTRĀ DAĻA

.

NACIONĀLĀ ARMIJA

Nieki vien! Vai tas kādreiz tā varēja būt!

Maziņas, norobežotas zemes vientuļā tauta kādreiz ar pašas karaspēku ar triumfu un slavu esot aizstāvējusies pret uzbrukumiem no deviņām pusēm! Viens vien milzis viņu nespējis pieveikt! Vajadzējis uzlaist ari otru Eiropas milzi, ar ko tā cīnījusies, līdz nācies pašai apgulties, lai to sabradā.

Kur šī tauta ņēma pasakaino spēku šai jaunā laikmeta Nībelungu dziesmai?

Pastāstīšu, kā es to saprotu.

Bija izskanējis bezgalīgs vaids; tas atbalsojās no zemes vienas klinšu sienas līdz otrai, un, kad atbalss otrreiz

atnāca atpakaļ, tas vairs nebija vaids, bet kaujas sauciens! Tauta pulcējās ap karogiem.

Zemkopis pameta arklu, skolotājs pameta skolu, ģimenes tēvs — mājas pavardu un sekoja karogam.

Trīspadsmit un četrpadsmit gadu veci zēni tvēra smago ieroci, zem kura svara vēl nolīka pleci, un sirmi viri septiņdesmit gadu vecumā stājās vienā ierindā ar zēniem.

Nevienu nevajadzēja vilināt ar naudu; viss, ko jaun- pienācējs saņēma, bija kokarde nacionālās krāsās.

Izlutinātie kungu dēliņi, magnāti un muižnieki gāja brīvprātīgi un mocījās lietū, vētrās, dubļos, netīrumos, skrandās un dalījās slavā kopā ar zemnieku dēliem.

Kāds advokāts pameta savu kantori, apjoza zobenu un pirmajā kaujā pie Švehatas pats nesa karogu pretim kar- teču lietum. Beidzot viņš kļuva par pulkvedi. Viņš nekad nebija mācījies kara mākslu.

Jauns zemes īpašnieks, šodien nosvinējis kāzas, rīt devās kaujā aplenkt romiešu redutes82; viņš bija pirmais, kas gāja aiz karoga; kad viņu nošāva, līgavas skūpsts vēl kvēloja viņam uz lūpām.

Visi cisterciešu klostera mūki, izņemot trīs audzēkņus, aizgāja pie honvēdiem. Pats priors viņiem sniedza ceļa maizi, kad viņi jau sēdēja ratos. Atgriezies refektorijā un ieraudzījis palikušos, viņš tiem raudādams sacīja: «Jūs, gļēvuļi, kāpēc esat palikuši mājās?»

Aizgāja advokāti; neviens vairs negribēja tiesāties. Aizgāja tiesneši; nevienam vairs nebija sūdzību.

Inženieri kļuva par artilēristiem un sapieriem. Ārsti kļuva par kara ķirurgiem. Gultā mirt vairs nebija modē.

Slaveni uzdzīvotāji kļuva par slaveniem varoņiem. Klusa rakstura cilvēki par lauvām.

Pat laupītāji atgriezās uz pareizā ceļa. Kāds slavens laupītāju vadonis lūdza sev un biedriem amnestiju un izveda kaujas laukā simt sešdesmit kavalēristu, kuru lielākā daļa, aizstāvot dzimteni, gāja nāvē, kas bija pelnīta jau agrāk. %

Kāds augsts kungs viens pats deva apbruņojumu veselam huzāru pulkam, otru huzāru pulku divu nedēļu laikā sagatavoja Jāskunas kapteinis.

Nebija diezgan ieroču? Tos atņēma ienaidniekam. Vis- , pirms ar izkaptīm un pašu rokām- vajadzēja izcīnīt ieročus, lai pēc tam laistu tos darbā.

Kāds vienkāršs Sēkejas zemkopis izdomāja, kā liet un urbt lielgabalus, un apgādāja tautu ar kaujas ieročiem. Metalurģiskās rūpnīcas tika pārvērstas par ložu lietuvēm.

Šautenēm nepieciešamās patronu čaulītes bija izbeigušās,.tās vairs nekur nevarēja dabūt. Kaujas vienībās bija tādi meistari, kas tās taisīja no papīra, arī tas izrādījās derīgas.

Baznīcas atdeva savus zvanus, no kā liet lielgabalus.

Viens vienīgs vadonis pamazām atņēma ienaidniekam simt desmit lielgabalu.

Sabadkas apvidus lauku ļaudis ar kailām rokām atkaroja ienaidniekam lielgabalu «krusttētiņu», kam šāviņa lidojums pusjūdze.

Šodien izveidotais bataljons rīt ies uz apmācībām, bet pēc nedējas jau uz ugunskristībām.

Zem trijkrāsainā karoga visi bija brāļi, nevienu nesau- kāja par slovaku vai vācieti, zem viena karoga viņi visi jutās vienas dzimtenes dēli.

Virsnieki bija labi biedri. Kopā ēda un kopā mirka lietū, kopā ar ierindniekiem gulēja salmos un mācījās cits no cita mīlēt dzimteni.

Dezertieru nebija. Kurp lai tie bēg? Gļēvuli padzītu no katrām durvīm.

Ja kādu pulku sakāva, tas neizira. Karavīri centās atkal sapulcēties un turpināt cīņu.

Cīnījās ne vien tie, kam ieroči rokās, cīnījās ikviena dzīva dvēsele. Sievas drošināja savus dēlus. Dāmas gāja uz nocietinājumiem būvēt skanstis un piedalījās bīstamos uzdevumos, ko spēj.» izpildīt vienīgi sievietes. Sievietes bija vislabākie vēstneši. Pēc kaujām viņas kopa ievainotos. Ikviens muižnieku nams kaujas lauka tuvumā tika izmantots par slimnīcu.

Mācītāji no kanceles teica sprediķus par' varonības tikumu. Šai dogmā nebija enciklikas,a, tā nelādēja ķecerus.

Šī cīņa bija svēta gan katoļiem, gan reformatiem.

Un dzejnieks84, kas, līdzīgi meteoram, bija aizjoņojis pāri visām debesīm, neskandēja neko citu kā vien par svēto cīņu, tur no augšas skanēja viņa vārdi, viņa pēdējie- vārdi, pirms viņš pārkāpa nezinamības apvārsni. Varbūt viņš nemaz nav kritis. Varbūt ieraudzīsim viņu, kad nākošreiz nodrebēs zeme, pāri mūsu galvām zibeņus mētājot un pērkonus dārdinot.

Tā gāja uzbrukumā nacionālā armija.

Labi. Tiktāl poēzija, bet kur paliek proza? Un nauda?

Jā. Bez naudas nevar karot.

Tie, kam bija sudraba karotes un sudraba pieši, sanesa tos kopā. Jaunas meitenes nodeva valsts kasē savus auskarus, atraitnes — savus ietaupītos fillerus. To pašu ceļu aizgāja arī iekrātās pensijas. Ko gan vērts pensija, ja nebūs dzimtenes?

Ar to nepietika.

Tad uzspieda uz papīra gabaliem «Šis papīrs ir nacionālā nauda». Un visi to pieņēma. Neviens nešaubījās. Ikviens sacīja: «Nācija ir liels vīrs, kam tā uzspiež savu zīmogu, tas ir svēts, tas ir mūsu!» Un naudas pietika.

Finansu ministram nebija kārtīga mēteļa.

Kara ministrs smēķēja lētos cigārus. Labākiem neiznāca. Armijas galvenais intendants katru dienu gāja pusdienās pie cita paziņas, lai nebūtu jātērē valsts nauda.

Un, kad nu asarām slacītais dārgums tika nodots rokās tādam valdības pilnvarotajam kā Edens Baradlajs, tauta varēja būt droša: kam jākļūst par maizi, tas kļūs par maizi, kam jākļūst par ieroci, tas kļūs par ieroci, un viss nonāks tur, kur paredzēts.

Tā turējās nacionālā armija.

Un pēc pusgada vēsture par to stāstīja brīnumus.

Mazi zēni jau kļuvuši par lauru vainagotiem varoņiem. Sīki apakšvirsnieki par karavadoņiem un ģenerāļiem. Saplosītais trīskrāsainais karogs bija ieguvis pasaules slavu.

Viņi bija izturējuši pārbaudi gan ugunī, gan sniegputeņos. Viņi bija izturējuši pārbaudi izmisuma pilnajos zaudējumu mēnešbs.

Uz Komāromas skanstīm dejoja pie mūzikas skaņām, kaut gan apkārt krita ienaidnieka bumbas.

Pie Solnokas ar izkaptīm rokās uzbruka lielgabaliem un vienā acumirklī ieņēma ienaidnieka ugunspunktu.

Pie Pākozdas ar izkaptīm bruņojusies nacionālā gvarde piespieda desmit tūkstošus nolikt šautenes.

Pie Ģēras vienpadsmitais bataljons ar durkļiem izgaiņāja kavalēriju. Pie Būdas huzāri nokāpa no zirgiem, lai palīdzētu aplenkt pili.

Lošoncā kāds apelācijas tiesas loceklis, par karavadoni kļuvis apakšišpāns, gaišā dienas laikā stājās pretim seš- kārt spēcīgākam ienaidniekam, ieņēma tā štābu un pievāca lielgabalus.

Incēdi bataljons pie Piški veselu dienu cīnījās par kādu tiltu pret divdesmitkārt lielākiem spēkiem.

Cik strauja, brīnumaina, pārsteidzoša bija viņu darbībai

Pie Sēlaknas viņi pa zemes apakšu izlīda cauri ienaidnieka līnijai, pie Braņisko pa stāvu krauju uzbruka pretiniekam no lejas, pie Solnokas ienaidniekam aiz muguras pārpeldēja pāri Tisai! Pie Segešvāras ar munīcijas vezumiem izlauzās cauri degošajai pilsētai, pie Tisafircdas, kur bargā ziema bija uzcēlusi tiltu pāri upei, viņi nostājās ienaidniekam pretim uz ledus un pateica: «Līdz šai vietai — un ne soli tālāk!»

Un beidzot, koncentrējis visus spēkus, cīņas arēnā iznāca milzis ar simts rokām — visa tauta nu lepni stājās ienaidniekam pretim: «Nāc cīkstēties!»

Un pēc tāda cīkstiņa, kad visi kauli krakšķēja, izrāvās no pretinieka roku skāvieniem!

Vai tas nebija tiesa?

Un pats galvenais, ko neviens nedrīkstētu piemirst, runājot par nacionālo armiju, — tās mūžīgais pavadonis, kas gāja te pa priekšu, te aizmugurē kā Jehova, dienu miglas veidā, nakti kā ugunīgs stabs — tauta! Tauta, kas ar savu prātu, atjautību, viltību, labvēlību, savu garu aizsargā, mudina, rosina, sargā dievināto armiju, dažkārt desmitiem tūkstošu stājas armijai blakus un ar savu daudzumu baida pretinieku. Vietām nr regulārām viltus vēstīm piespiež pretinieka galvenos spēkus pamest drošu vietu, citur aizsteidzas priekša visslepenāko plānu izpildei. Pie Ozoras kāds cilvēks kajam divas reizes apgāja pretinieka nometni, divām nacionālas armijas daļām nesdams ziņas par ienaidnieka nometnes darbību. Ebreju sīktirgotāji sarakstījās par nevainīgiem veikala jautājumiem, pēc iepriekš norunāta šifra ziņojot par pretinieka karadarbību, un nodeva iegūtās ziņas nacionālās armijas vadītājiem. Ja vajadzēja steidzīgi pārvietoties, nacionālās armijas rīcībā bija simtiem pajūgu, ar ko nosūtīt tālāk kājniekus, lielgabalus un munīciju, bet, kad nāca otra armija, neatradās neviena zirga, visi projām ganībās, nemaz nav atrodami. Kad nacionālajai armijai bija vajadzīga pārtika, pret vienkāršu kvīti tā dabūja visu; kad nāca otra armija, pat par naudu nekas nebija dabūjams, paši saimnieki mira badā.

Nacionālajai armijai trūka tikai viena. Tā neapzinājās savu spēku. Tai vajadzēja to iemācīties un samaksāt mācību maksu.

SALMU KOMISĀRS

Zebulonu Talleroši dievs nebija pametis neziņā.

Viņa vārdu greznoja šāds spožs tituls — «valdības pilnvarotais un nacionālās gvardes majors».

Lielisks postenis!

Tagad viņš vairs nevar protestēt, ja viņu uzrunā par augstlabdzimtību.

Viņš bija atstājis savu dzimto pusi kā deputāts un atgriezies kā valdības jaunākais pilnvarotais un štāba virsnieks. Kad viņu sūtīja uz Peštu, tad atzina, ka viņš ir sava apvidus lielākais valsts filozofs, kad sūtīja viņu atpakaļ, tad atzina, ka viņš būšot vislielākais stratēģis.

Viņš pats bija pārliecināts par to. Kaut gan šī goda sevišķi kārojis nebija.

Atceros kādu raksturīgu izteicienu no tiem laikiem. Nacionālajā teātrī darbojās kāds slavens operas inspicients, kas līdz sirmam vecumam nebija interesējies par politiku. Taču četrdesmit astotajā gadā, kad beidzot arī aiz kulisēm iespiedās jaunās idejas, proti, ar valsts problēmām jānodarbojas katram cilvēkam, šī zinātne aizrāva arī rāmo vīru, un viņš atklāja, ka dažs labs uzklausa viņa domas. Viņš ļoti apmierināts pavēstīja klausītājiem: «Nekad nebūtu ticējis, ka politika ir tik viegla!»

Arī Zebulons Talleroši atklāja, ka kara māksla ir daudz vieglāka, nekā to varētu iedomāties.

Vajag tikai pavēlēt, un vajag, kas pavēlēm klausa.

Jauniesaukto diezgan, visi īsti bruņinieki. Pa ceļam dzied vienā dziedāšanā. Šauteņu gan nav. Taču ir labi šāvēji, un vecie kareivīgie, cīņas spara pilnie vervētāji, .kas labu prātu dodas vākt brīvprātīgos. Tie paveiks vislielākos brīnumus. Arī maize aug, tikai jāpavēl. Naudas ^pietiek. Zebulons par to nekādu uzskaiti neved. Pats par sevi zina, ka no valsts naudas neņems ne grasi, kālab tad tādu papīra skripāšanu?

Viņš ir piedalījies ari kara darbībā. Kādā kaimiņu ciemā bija parādījušies reakcionāri musinātāji, kas uzdevās par panslāviešiem un gribēja organizēt naidīgas grupas. Zebulons tos itin veikli patrieca un gandrīz vai būtu notvēris. Par šo gadījumu pat izdeva iespiestu bijetenu.

Pats Zebulons ar sevi jutās ļoti apmierinats. Nav nekādu šaubu, ka viņš pratīs sevi parādīt ari tad, ja kaut kur iznāks īsta sadursme.

Tā stratēģija ir ļoti viegla zinātne.

Karavadonim vienmēr jāsūta ienaidniekam pretim divreiz vairāk karavīru. Ja sākas apšaude, jācenšas karavīrus nostādīt labā vietā, kur šāviņi neķer. Pārējais nāks pats no sevis. Tā ir darījuši visi no Aleksandra Lielā līdz Napoleonam.

Tagad Zebulona pilī kāda ciema nomalē novada augšgalā apmeklētāju straume neapsīkst augu dienu.

Sakarnieki, vēstneši, ekspeditori, brīvprātīgo vienību komandieri, brīvprātīgo vervētāji un reportieri.

Zebulons ir nodarbināts visu dienu. Viņam tik tikko atliek vakarā pāris stundiņu, ko pavadīt ģimenes lokā.

Krāšņais ģimenes loks vēl ir pilnā sastāvā. Jaunkundzes vēl arvien taisa troksni par septiņām, cienīgā māmiņa vēl arvien mocās ar migrēnu, un tad viņa visu dienu guļ un ladēļ ir tā nobarojusies, ka pastāvīgi sēž un — burvju loks — barojas vēl vairāk.

Zebulona kungs apgalvo, ka viņa sēž tādēļ, ka daudz lasa, bet tas nav taisniba. Cienīgā kundze nekā nelasa, jo nemaz nepazīst burtus.

Protams, katrs jau nevar zināt, ka cienītā kundze, kamēr vēl nebija kļuvusi par cienīto kundzi (ikviena cienītā kundze taču agrāk ir bijusi kas cits), tātad Zebulona kunga dzīves biedre agrāk esot bijusi zemnieku meita. Pateiksim taisnību, viņa bija Zebulon.i kunga kalpone, tad viņš to apprecēja. Mēs visi esam demokrāti, tāpēc šis gadījums mūs neuztrauc. Zebulona kunga laulība bija tiešām laimīga, un viņa sievai bija vismaz ta laba īpašība, ka viņai nepatika nekur iziet. Valsts un Komitota notikumus, tāpat arī Eiropas mēroga notikumus viņa ilin sīki uzzināja no viesiem, kas viņu apmeklēja un piegādāja visas ziņas.

Tomēr viņa mēdza runāt ari par Bolingbrokas princi un spāņu karaļa Filipa Piektā nežēlību, jo tos viņa bija iepazinusi uz skatuves. Viņai patika iet uz teātri. Tas ir prātīgi izdomāts, ka vispirms publikai lugu nolasa suflieris, pēc tam vēl izstāsta aktieris, nevajag nekādas piepūles. Tā vajadzētu darīt arī ar pārējām grāmatām.

Taču meitām viņa lika mācīties pat franču valodu.

No pārējām kundzēm viņa bija iemācījusies, kas jādara, lai iegūtu lielkundzes kvalifikāciju. Galvenais no šiem talantiem bija spējas vienmēr par kaut ko žēloties. Cietēja sejas izteiksme lieliski pasvītro dižciltību. Patiesi nepatīkamas situācijas var kādam attaisnot ar sūdzībām par migrēnu vai nervozitāti. īsta kundze nemaz bez tā nevar iztikt.

Turklāt viņai bija apskaužama ēstgriba.

Brokastis viņa ēda jau pirms piecelšanās, vakaros, migrēnas dēļ agri likusies gulēt, pirms aizmigšanas vēl piecēlās ēst vakariņas, un nervu satraukuma dēļ ēda par trim vīriem.

Zebulona kungs bija zem sievas tupeles, to viņš pats atzina-

Viņš apgalvoja, ka tā esot vienīgi mājās. Un piemetināja, ka ikviens stipra rakstura cilvēks esot zem tupeles; tas līdzsvarojot viņa stipro raksturu. Tur politiskajā cīņas laukā kā klints, mājās kā sviests, pret ienaidnieku lauva, pret sievu ūbelis; visai pasaulei jūsu augstlabdzimtība, vienīgi sievai: «Tu, Zebi!»

Tas nav vājums, tas jau ir tikums, un šim tikumam ir savs motivējums: sieva ir vienīgais cilvēks pasaulē, kas uzdrošinās tādam augstam kungam pateikt to patiesību, ko citi mirstīgie neuzdrīkstas un noklusē. Sieva turpretim ne vien uzdrīkstas, bet pat vēlas to pateikt, pat izstrādā veselu mācību, kā viņa augstlabdzimtībai pasniegt patiesību. Annas kundzei šī mācība bija ļoti labi izstrādāta. Ne lasīt, ne rakstīt viņa neprata, bet katru brīdi bija gatava nolasīt Zebulonam lekciju. Zebulona kungam šīs lekcijas, bija īsts Valsts eksāmens. Kritiskos brīžos viņš mēdza lūgt sievai padomu kā Dodonas orākulam, un mūžam sēdošā pythonissa8S viņam atbildēja daudz saprotamākos teikumos nekā senlaiku sibillas.

Bet viskritiskākie bija tie brīži, kad Zebulona kungs bija spiests pavēstīt Annas kundzei, ka nolēmis ielūgt viesus.

Starp Annas kundzes cildenajiem tikumiem sevišķi izcēlās stingra taupība, tāpēc viņai nepatika uzņemt viesus. Lai katrs paēd pats savās mājās. Tas ir bezdievīgi gaidīt, l.ii cilvēks audzē labus kapaunus un izbaro tos svešiem.

Un bez tam tādās reizēs ir tik daudz sagatavošanās darbu! Annas kundze pati gan nepamet kušeti, bet meitām visu dienu nav miera, kad viesi mājās. Tik daudz reižu jāklāj tīri galdauti un salvetes. Virtuvene tādos gadījumos pusdienas pasniedz divas stundas vēlāk nekā parasti un sajauc cilvēkam visu dienas kārtību. Viesiem par godu jāatsakās no pēcpusdienas snaudiena, vakarā nevar likties gulēt, jo jāēd kopā ar viesiem vakariņas, bet Annas kundze ierastajā gulēt ejamā laikā tikai ar varu spēj noturēt acu plakstus vaļā.

Zebulona kungs jau zina no galvas visus argumentus un vienmēr, kad jāpieteic kāda viesa ierašanās, iepriekš stāsta kādu priecīgu, jocīgu vai arī ziņkāri ierosinošu jaunumu, pēc tam pārrunu gaitā kaut kā iepin, kas atnāks, cik viesu būs un cik ilgi tie paliks.

Tagad viņš ieskrien pie sievas ar tikko atplēstu vēstuli rokā.

Te nu būs! Laime in duplo! Laime mani vajā, lai kur es būtu ielīdis. Mani dabūs rokā. Te būs, lasi! (Vai tas būs iespējams?) Tikko ešu iecelts pa ungāru valdības jaunāko pilnvaroto pa veselu komitātu ar divi tūkstoši pieti simti forintu algas, titulu un plēn puvoār86; pavēlnieks pa dzīvību un nāvi! Uz reizi otra vēstule no viņ' ekselences, drauga Ridegvāri; viņš man piedāvā Vīnes valdības pilnvarotā amatu pa visu augšzemi a' sešiem tūkstošiem forintu un vēl lielāku titulu. Te tā būs, Salmāšs atveda no Vīnes, viņš tagad braukā uz visām malām. Ko lai es iesāku? Kuru pieņemt? No Peštas valdības vai no Vīnes valdības?

Zebulons gaidīja, ka Annas kundze ar savu dabisko saprātu viņam atbildēs, ka jāņem lielākais postenis, un jau bija sagatavojies atbildēt ar patriotisku pretsitienu; taču viņam nācās vilties, jo Annas kundze nebija uz iepriekš paredzētā dabiskā saprata līmeņa un atbildēja: «Man nevajag nevienu.»

Kaut jel tu, Zebi, nebūtu piekritis nevienam no viņiem! Traka pasaule, tā nav tev piemērota. Es pateicos gan par to augstdzimtības kundzi, gan par augstlabdzimtī- bas kundzi, ja mums te visu noēd. Tu to nemaz neredzi, jo mūžīgi esi projām; bet es redzu, jo. esmu mājās. Kopš tu esi kļuvis par augstlabdzimtību, nav tādas dienas, kad pie mūsu galda nesēžas pieci vai seši viesi. Vai tu nevarēji dabūt tādu posteni, kurā nevis tev citi jābaro, bet tev kaut ko atnes? Redz, cik ciema priekšnieka sievai laba dzīve. Mēs arī agrāk varējām tā dzīvot, kamēr mums bija dzimtcilvēki, bet tagad zemnieki vairs nenes ne olas, ne sviestu, viss pašiem vien jāpērk. Zemnieces ravēt ar vairs nenāk, saka, tagad esot brīvība. Vismaz desmit maisu kartupeļu sasala zemē, nebija vairs, kas nāk klaušās. Tā tik ir brīvība! Nomirsim vēl badā! Un zemnieki no pērnā gada vien vēl parādā ap trīs simti klaušu dienu. Pat tās negrib vairs atkalpot. Un tagad vēl jūs spēcīgākos kalpus iesauksiet honvēdos vai nacionālajā gvardē. Būs pašiem jāslauc govis, jākaplē dar/.i un jatīra zirgi. Beidzot vēl tev pašam būs jāiet karā. Galu galā tevi tur nošaus un es palikšu viena ar tik daudzām meitām.

Zebulona kungs saprata, ka Annas kundze nodrošinās pret paredzamo viesu iebrukumu.

Sieva, tu to nesaproti! Ja nesaproti, tad nerunā! Tā ir augsta politika.

Ko es nesaprotu? — Annas kundze eksplodēja.

Es visu saprotu tikpat labi kā tu. Ja tu zini, kas ir augsta politika, tad es arī zinu, kas ir augsta politika.

Zebulona kungs bija pārliecināts, ka Annas kundze to nezina.

Nu tad pasaki — kas tas ir? — viņš jautāja ar rāmu zobgalības pieskaņu balsī.

Saki tu pirmais! — Annas kundze sasārtusi atcirta.

Es arī pateikšu! — Zebulona kungs turpināja.

Augsta politika ir tas, k.i mēs izdosim pie vīra savas piecas meitas.

Par šo jautājumu Annas kundze atļāva runāt.

Vai tu domā, ka man ir kāda dulna patikšana klaiņāt pa kalniem un lejām, karavīrus stādīt ierindā, piegriezt mundierus, likt maizi cept, bet ko lai dara. Tihamērs, Karo- līnas Pias līgavainis, aizgāja honvēdos, tagad viņš ir kapteinis, tur vairs nekāda galvojuma nevajag. Tas Lacko, kas bija metis aci uz Adalgisu, nupat dabūjis vietu pie ungāru ministrijas, tagad var precēties. Trakais dzejnieks Bene, kas Libušai rakstīja mīlestības dzejoļus, tagad Peštā raksta avīzēs, viņam ir darbs. Bendeguzella vēl var pagaidīt. Bet mums vēl ir Harikleja. Maziņu viņu vienmēr saukājām par princesīti. Mācījām fortepiano. Vienmēr bijām viņai domājuši tādu nobel partiju. Tagad tā ir klāt. Laime nāk taisni rokās. Es vienmēr esmu teicis: pēc vecām sakarībām viņai jādabū līgavainis no Baradlaju nama.

Vecais kungs bija man labs draugs. Ridegvāri bija man domu biedrs. Tagad vecais kungs ir miris, Ridegvāri projām, Baradlaju nams ir izmainījies. Visa pasaule kļuvusi liberāla un patriotiska. Ko ta es viens iesākšu? Tagad visjaunāko Baradlaju pārveda no Vīnes. Pati cienīgā māmiņa bijusi pēc viņa. Duma būšana. Gribējis precēt sliktas iedabas jaunkundzi. Famīlija viņam neatļāva. Pārveda mājās un gudro, kā drīzāk viņu saprecināt ar kādu labi audzi- natu muižnieku jaunkundzi, lai viņš drīzāk aizmirstu agrāko. Edena kunga saderināšanās svinībās Harikleja atraitnes kundzei ļoti iepatikās. Šodien atnāks mans draugs Edens, valdibas pilnvarotais — pasaki Hariklejai. Tu jau zini. Tu to saproti. Vai ne, balodīt?

Zebulons bija laimīgi ieņēmis skansti.

Annas kundze ļāva nobučot tuklo vaidziņu un smaidīdama klusēja.

Nu redzi, mīļo dūdīt, — Zebulona kungs sacīja, maigi plikšķinādams pa kundzes apaļīgo ģīmi. — Tagad tu saproti, kas tas ir — augsta politika, vai ne?

Annas kundze par atbildi pažvadzināja priekšauta saitē iekārtās atslēgas un uzsauca meitām, lai pasteidzoties uz pieliekamo kambari, virtuvi, pagrabu, putnu dārzu. Harikleja lai ejot saģērbties. Annas kundze bija sajūsmā.

Nu redzi, mīļo dūdīt, — Zebulona kungs triumfēdams sacīja, — tā ir augstā politika; ja visu piecu meitu līgavaiņi kalpo ungāru nometnē, cits — kapteinis, cits — ierēdnis, cits — žurnālists vai augstāka komisāra brālis, tad arī man kaut kur jākalpo; nevis tur, kur maksā seši tūkstoši forintu, bet tur, kur dod tikai divi tūkstoši pieci simti. Man jābūt patriotam. Vienīgi tas, kam ir piecas meitas, var zināt, kas ir augsta politika.

Annas kundze neapstajas uz ši līmeņa. Viņa mērķēja augstāk.

Jā. Bet, ja nu vācu valdība patriec ungāru valdību, ja Tihamēru nošauj, viņš krīt karā, ja Lacko ieliek cietumā, ja Beni padzen un viņš aizbēg uz Āziju un ja tevi pašu nožmiedz, kas tad notiks ar tavām piecām meitām? Un ar mani un ar tevi pašu?

Zebulona kungs šī jautājuma laikā nostaigāja lielu loku pa istabu. Tas bija āķīgs jautājums! Un bez atbildes atstāt to nevarēja.

Tu taču zini, — viņš klusām atbildēja sievai, — ka es vēl neesmu devis atbildi savam draugam Ridegvāri. Es runāšu ari ar Salmāšu.

Zebulona kungs uz Ridegvāri piedāvājumu bija atbildējis ar tādu ibis redibis87 vēstuli un uzticējis to Salmāša kungam, kurš kādreiz nezin kad, nezin kur tikšoties ar viņa ekselenci. Tik daudz piesardzības tomēr Zebulonam bija, ka vēstuli viņš parakstīja tikai ar saviem iniciāļiem. Ja nu tomēr tā nenonāk īstajās rokās.

Zebulona kungam sagādāja milzīgu gandarījumu, ka Annas kundze pēc viņa norādījumiem visu māju pakļāva radikālām pārmaiņām.

Viesistabā gultām pārsedza jaunus pārklājus, šur tur izmētātos apģērba gabalus jaunkundzes bāza gultās zem segām un citur, ka tik nost no acīm, pa kaktiem slaucīja zirnekļu tīklus, tīrīja putekļus no kumodēm un ābolu vitrīnām, kučieri un kalponi trenkāja uz ebreja bodīti vai nu pēc krāsainā želatīna tortes dekorējumam, vai pēc cukura, ko likt pie želatīna, vai pēc mandelēm tortei; pagalmā ķerstīja piles un kapaunus; visās istabās bija jūtama kafijas smarža, visa māja drebēja no durvju dauzīšanas. Un tas viss notika pēc Zebulona pavēles.

Cik jauki ir apzināties, ka tavas pavēles kāds izpilda, kaut arī tā ir tikai paša sieva.

Šāda apziņa ļauj justies kā firstam. Vai pat otrādi — tā atgādina to jauko reibumu, kāds pārņem suverēnas tautas valdnieku, kad tas reiz pa desmit gadiem drīkst rīkoties pēc savas vēlēšanās.

Tātad Edens Baradlajs, ja vien ieradīsies Zebulona kunga pilī, tiks sagaidīts, kā pieklājas.

Talleroši pils nav nievājams kungu nams. No lielceļa puses skatoties, tā ir divstāvu ēka; sētas pusē māja balstās pret kalna nogāzi, tā ka tur otrais stāvs ir kļuvis par pirmo un pirmais stāvs par pagrabu. Tas nekas, ka māja celta no samana, samans ir demokrātiskās muižniecības būvmateriāls, un apmetums labi glabā noslēpumus. Jumts ir raibs ne vien tāpēc, ka to ik gadus pielabo ar jauniem dēlīšiem — izskatās, ka melns tūks būtu izrotāts ar pelēkiem, dzelteniem un brūniem izšuvumiem, bet arī tāpēc, ka tāda ir mode. Toties mājai ir veranda un apaļas stūristabiņas, ko jaunkundzes sauc par rotundām. Iekšpusē viss iekārtots ar komfortu. Kamīna zāle, smēķējamā istaba, klavieru zāle; tur ir arī bibliotēka ar senām grāmatām, ko apbrīno ikviens, kas tās redz pirmo reizi, Seit ari Edens Baradlajs varēs jūsmot kādu nedēļu.

Kā labais Zebulons ar šo viesi bija pievīlies pats un pievīlis citus.

Edens Baradlajs, kā jau vakar bija rakstījis, ieradās precīzi pulksten vienpadsmitos pirms pusdienas. Viņš atbrauca zemnieku ratos bez atsperēm. Mugurā īss bekečs, kājās gari mednieku zābaki ar piešiem, uz sēdekļa nomests raibi izšūts ganu kažoks.

» Visvairāk Zebulons brīnījās par to, ka piejūga zirgam bez aizjūga vēl bija arī segli mugurā.

Ak, kā Zebulons priecājās par mīļā viesa ierašanos! Kā viņš komandēja savus kalpotājus, kurp nest viņa augst- labdzimtības mantas no ratiem, kur piesiet zirgus, ko padot tiem ēst; kamēr Edens paskaidroja, ka tūlīt došoties tālāk, lai viss paliekot tāpat, kā esot.

Tūlītās tālāk? — Zebulons apmulsis jautāja. — Uz kurieni?

Iesim projām no pagalma, tur iekšā es izstāstīšu.

Zebulons mierināja sevi, ka tas esot tikai joks.

Ak tu, mīļo draudziņ, gribi tūlītās iet prom? — viņš jautāja, kad abi bija iegājuši smēķējamā istabā. (Parlamenta locekļi viens otru uzrunāja ar «tu».)

Jā. Un tu nāksi man līdzi. Šonakt es saņēmu armijas komandiera pavēli, pēc kuras mums tagad steidzīgi jāvirza uz Kašu visas jau apbruņotās vienības; arī pārtika nosūtāma uz to pusi. Nekāda kavēšanās nav pieļaujama. Es šonakt pārējiem jaunākajiem valdības pilnvarotajiem nodevu pavēli pievienoties mums. Tu man esi pa ceļam, tāpēc pie tevis iebraucu pats.

Un tu ieradies tikai tādēļ?

Tikai? Draugs Zebulon, man novar būt svarīgāka iemesla šim ceļojumam. Armiju koncentrē, un mums jārūpējas, lai tā it visur būtu apgādāta, jo īstenībā sakauj nevis ienaidnieks, bet gan slikta apgāde. Taisies aši, tev padotā brigāde šovakar ieradīsies nometnē komitāta pilsētā, un mums uz to laiku jābūt tur.

Tas tak sešas jūdzes!

Tāpēc mums jāpasteidzas.

Bet uz pusdienām tak tu paliksi.

Tad mēs šovakar tur nenokļūsim.

Bet mana sieva un meitas tik dikti taisījās tevi uzņemt.

Ceru, ka citreiz man būs tā laime, bet tagad nedrīkstam zaudēt ne minūti.

Vai, cik tu esi stingrs, mīļais draugs!

Lūdzu, neaizmirsti, ka mēs tagad nebraucam uz izpriecām, bet kara uzdevumā.

Taisnību sakot, Zebulons par to sāka domāt tikai tagad. Līdz šim viņam bija licies, ka nebūs nekā cita kā jautra demonstrācija; kam patīk, var to noskatīties iztālēm.

Tikai tagad viņš sāka pārdomāt, kādas sekas var būt tam, ja cilvēks virs zila atilas 88 apjož zobenu.

Laikam būs pavisam nopietni …

Zebulonam pēkšņi likās, ka smēķējamā istabā ir ļoti auksts. Viņam sāka klabēt zobi.

Kurināt vairs neliec, — Edens viņam sacīja, — savāc vispirms savus norēķinu dokumentus; paņem līdzi kasi, ieliec somā pāris kārtu veļas, lielus saiņus mēs nevaram ņemt līdzi; apjoz zobenu; iebāz kabatā pistoli, dabū labu ganu kažoku! Mums bieži vien gadās pārnakšņot uz kailas zemes.

Šie vārdi nebija diez cik mierinoši, un Zebulons no tiem nekādu siltumu neguva. Viņš meklēja kādu ieganstu, lai pagarinātu saldos brīžus savās mājās.

Ka nu jābrauc, ta es vismaz drusku ceļamaizi pa- rūpēšu. Pateikšu meitām.

Tu taču esi apgādes pilnvarotais! Tev uzticēta četru tūkstošu cilvēku apgāde. Vai tu esi par viņiem parūpējies?

Nu tak jau.

Kur viņi dabūs ēst, tur mēs arī vienmēr dabūsim.

Tā jau gan; viņi dabūs profuntu 89 un vutki90.

Nu tad mēs ari dabūsim profuntu un vutki. Mēs nevaram ēst baltu maizi, ja mūsu karavīri ēd melnu!

Zebulona galvļl neņēma pretim tādu loģiku.

Un sieva?

Un no famllijas tak ar jāatvadās laikam?

Nu atvadies, bet ātri.

Atvadīties? Bet ko lai viņš saka?

Pats nezinu, ko darīt.

— Dari tā: pasaki savai ģimenei, ka tu aizej karā, tur tevi nošaus vai sakapās gabalos; vai arī nesaki nevienam nekā, bet aizbēdz no viņiem; vai arī izdomā kādu citu izeju, kaut ko prātīgu, tikai piecu minūšu laikā tev jābūt kārtībā.

Zebulons rūgti nopūtās. Viņam gan gribējās atvadīties, gan negribējās. Viņš pārdomāja, no kā viņam vairāk bail — no ienaidnieka vai no Annas kundzes, kurai būtu jāziņo, ka lielās pusdienas aiziet postā, jo viņam jādodas karā. Viņš izvēlējās Šliku91. Zebulons aizbrauca neatvadījies kopā ar drūmo viesi, kam neizdevās uzspiest pat ne glāzi plūmju degvīna.

Kad kalpone iznesa somu, kurā kungs pats bija šo to sabāzis, viņš, jau stāvēdams ar vienu kāju uz ratu kāpšļa, vēl pajautāja:

Ei, Boriška, kur ir jaunkundzes?

Viena virtuvē cep un vāra, otra apģērbj trešo, ceturtā čirkā piektajai matus ar karstu dzelzi.

Un ko dara cienīgā kundze?

Nupat miesnieka sieva viņu šņorē tai jaunajā ņieburā.

Nu, labs ir. Pasaki viņai, lai negaida mūs ne ar pusdienām, ne ar vakariņām. Ka pārnākšu, ta būšu mājās.

Zebulons nemaz neuzdrīkstējās paskatīties atpakaļ, kad rati izrībināja no pils pagalma.

Līdz vēlam vakaram Edens Baradlajs veda izsalkušo un izslāpušo Zebulonu te kalnā augšā, te no kalna lejā. Ceļmalas viesnīcas jau garām aizgājušās vienības bija izēdu- šas tukšas. Tikai vienā krodziņā viņiem izdevās dabūt tasi rūgtas melnas kafijas.

Katrreiz, kad viņi sasniedza kādu ciemu, Zebulons mudināja mīļo draugu apmeklēt mācītāju — '«pie mācītāja droši vien varēs kaut ko dabūt», bet Edens tādās svētās darīšanās neielaidās un brauca tik tālāk.

Zebulons varen nožēloja, ka klausījis Edenam un nav paņēmis līdzi pārtikas somu «ziemu maizi, vasaru drānas nepamet».

Pēcpusdienā viņi satika rindu pajūgu, kas veda armijai maizi.

Nu tu vari apgādāties, — ceļabiedrs mudināja Zebulonu.

Jaunākais valdības pilnvarotais lika iedot sev klaipu maizes — prolunt un jau pašā sākumā griezdams nolauza nazīti.

Vai laba maize? — Edens jautāja, kad Zebulons lika to uz zoba un sāka ar pūlēm grauzt.

Zebulons nedrīkstēja sacīt — «slikta», taču viņa paša cepta; viņš norija lielu kumosu un atbildēja: «Itin laba.»

Edens valdījas, lai nebutu jasmejas par ceļabiedra pūlēm.

Tas savukārt bija saskaities par to, ka Edens negribeja ēst un izturēja līdz vēlam vakaram.

Pret vakaru viņi satika arī cepeti. Tikai, tas vēl gāja kājām. Tur dzina lopus armijas uzturam.

Vecākais dzinējs, kas sēdēja zirga mugurā, Edenam likās tāds kā senāk redzēts.

Jo vairāk viņi tuvojās komitāta pilsētai, jo celi kļuva dzīvāki, tur virzījās gan pajūgu rindas ar sienu, salmiem, drānām un auzām, gan dažādu ieroču šķiru bruņotas vienības, starp kurām bija grūti tikt uz priekšu. To komandieriem nepārtraukti bija kaut kas runājams ar Edenu, Zebulons par to piktojās: kālab gan jākavē laiks ar visādiem cilvēkiem?

Komitāta pilsētā viņi iebrauca vēlu. Apmetās pilsētas galvas mājā. «Nu vismaz te mums būs miers,» Zebulons domāja. «Te mūs gaida ar vakariņām.»

Viņš bija vīlies.

Tikko viņi bija ieradušies, no visām sabraukušajām daļām pie viņiem drāzās apgādes virsnieki. Visi bruka virsū Zebulonam ar tūkstošiem jautājumu un prasību. Viens runāja pieklājīgi, cits bija rupjš. Viens meklēja maizi, otrs — drēbes, trešais — zābakus, ceturtais — sienu; un Zebulons tik vien varēja atbildēt kā: — Jau i ceļā!

Jā gan, bet kur ir? Un kad būs?

Šai vētrā Edens pažēloja Zebulonu.

— Bruder, var būt, ka viss jau ir klāt, tikai to neviens nezina. Ej sēdies uz mana apseglotā zirga un ieved kārtību savās noliktavās, nodod rīkojumus sargiem pie barjerām un sniedz man siku ziņojumu par visu.

Tagad sēsties seglos! Pieņemt sienu un salmus, dalīt maizi, nomierināt mežonīgos karavīrus, strīdēties ar rupjiem virsniekiem! Tāda prieka tik Zebulonam vēl trūka. Viņš bija pārliecināts, ka visu var izkārtot no savām mājām, no savas pils, smēķēdams garkātainu pīpi. Un tagad viņam jāsēžas seglos!

Pēc divām stundām Zebulons bija atpakaļ. Viņš bija pieredzējis īstas briesmas.

Zebulonam gribējās dalīties ar Edenu savos rūgtajos pārdzīvojumos.

Mīļo brāl, es tak ešu tūkstoš gabalos saplēsts. Brīnums, kā mani pašu neapēda.

Labi, labi! — Edens viņu pārtrauca. — Tagad tik nāc vakariņās, pēc tam sniegsi rakstisku ziņojumu, kā esi visu izkārtojis.

Rakstisku ziņojumu! Šis teikums Zebulonam pat vakariņas darīja rūgtas.

Viņam nekad nebija paticis rakstīt. No rakstīšanas viņš vairījās, ja vien bija iespējams. Un vēl tieši pēc vakariņām! Tas ir pretrunā ar visiem dieva un cilvēku likumiem — pēc vakariņām rakstīt.

Tomēr tā vajadzēja būt. Edens tikko sagaidījis, kamēr novāc galdautu, šķīvjus, glāzes, tūdaļ izlika uz tā paša galda papīru, lika atnest tintnīcu un spalvu un piesēdināja Zebulonu, lai uzrakstot pamatīgu pārskatu.

Bet Zebulonam nav pat nojautas, kā pie tāda darba ķerties. Jo sevišķi viņam gribētos uzzināt, kādam nolūkam domāts lineāls, kas nolikts papīram blakus. (

Edenam jānāk ievadīt Zebulonu darbā. Viņš uzraksta ziņojuma virsrakstu, aiļu virsrakstus.

Tagad tev tikai jāaizpilda.

Un Zebulonam nu jālauza galva, kādā kārtībā tur rakstīt.

Pa to laiku viens cilvēks nāk, dts iet projām. Istaba visu laiku pilna. Vai tādā troksni var strādāt?

Edens pieņem atnācējus citu pēc cita; paņem viņu ziņojumus, uzklausa sūdzības, izlīdzina sadursmes, un Zebulons izbrīnījies pamana, ka visu to Edens dara smalki, ar eleganci.

Ziņojuma sastādīšana Zebulonam neko vis neveicas.

Pēkšņi ierodas kāda pazīstama persona, kuras dēļ Zebulonam jāliek spalva pie malas.

Viņš iedrāžas ar sekojošiem vaidiem:

Kur te tas salmu komisārs?

Zebulons šo saucienu attiecina uz sevi un saka:

Nu, kā vajag?

Šo personu mēs pazīstam no agrākiem vervēšanas laikiem; tas ir slavens barvedis, kam patīk būt visur tur, kur kaujas; kā gan viņš varētu nepiedalīties tādā karā? Viņš nav ģērbies karavīra tērpā; viņam mugurā dolomāns ar sarkaniem atlokiem, jātnieka bikses, bet pie sāniem zobens ar vara apkalumiem, aiz jostas divas pistoles un pār plecu pataga, kurai gala ievīta asa stieple. Kareiviska būtne.

Zini, ko vajag, — saka dīvainais vervētāju barvedis, — par ko tie vācieši guļ uz maniem salmiem?

Zebulons nolika spalvu un iepleta rokas. Kas tādu trakumu var saprast? _

Sāksim no paša sākuma, — Edens mierīgi iejaucas. — Kas jūs tāds esat? Vienības komandieris?

Jā gan. Vienības komandieris. Divdurkļainā bataljona komandieris.

Tātad vēršu dzinējs?

Jā gan.

Un kas tad jums tur ir ar tiem vāciešiem?

Te ir viena vācu studentu vienība. No Vīnes vai nez no kurienes atbēguši, velns parāvis, nāves galvas pie cepurēm; viņus sauc par nāves galvas leģionu.

Un kas jums tur par bēdu?

Mana bēda tāda, ka visu dienu es viņus nemaz neredzu, bet vakarā, kur es esmu apmeties ar savu ganām-s pulku, arī viņi ir klāt, viņi zina, ka tur ir salmi, un ierīkojas gulēt.

Un ko viņi ļaunu dara?

Visu nakti dzied kā traki. Citi godīgi cilvēki lamājas, ja ir izsalkuši vai izslāpuši, bet šie tikai dzied un sa- guļ man salmus, kas otrā dienā jādod vēršiem.

Edens gribēja prātīgi izrunāties ar šo cilvēku.

Vai tad mēs, mīļais draugs, varam žēlot mazliet salmu šiem svešajiem zēniem, kas ieradušies no tālas .zemes liet asinis par mūsu dzimtenes brīvību?

.— Ai, kas mums par labumu no tādiem salasītiem ļaudīm, — pretojās bijušais vervētāju barvedis, — gan jau paši tiksim galā ^r saviem ienaidniekiem. Es esmu bijis vēl pamatīgākā ķezā nekā šitā jezga; toreiz, kad pārvēlēja Papsāsu. Jums vajadzēja mani redzēt toreiz. Es viens pats sasitu tūkstoš baltspalvaino. Man galvā bija deviņi caurumi. Te vēl vieta redzama, lūk. Tagad es parādīšu, kā ar tiem kavalēristiem tikt galā. Kā laidīšu darbā savu drāts pātagu, visiem būs acis ārā citam pēc cita. Kam ifiums te tie vācieši un poļi? Nav ko ar viņiem maitāt mūsu rindas, cienītais komisāra kungs.

Tagad Zebulons bija pārskaities.

Marš ārā, tu plenci, ka ne, ta laidīšu pa galvu ar

šitento tintes pudeli! Ja tu esi vēršu pārstāvis, vācies ārā! Ka gribi ar mani runāt, marš, pazūdi!

Pēc tik spēcīgas ārā sviešanas Zebulons vairs nespēja iejusties ziņojuma saturā. Ak, kā viņš nožēloja, ka nebija sviedis lopu dzinējam ar tintnīcu! Tagad nebulu tintes.

Tomēr vajadzēja atkal urbties ziņojumā, nežēlīgais valdības pilnvarotais nepieļāvās. Zebulons ar vienu pirkstu pastūma augšup uzaci, it kā gribēdams no pieres izspiest domu, taču īstenībā viņš tā rīkojās, lai acs plakstu noturētu vajā. Viņš gribēja izmēģināt to, ko mēģinājuši jau daudz izmisušu cilvēku pirms viņa, kad tos pārņem miegs, — ar vienu aci gulēt, ar otru būt nomodā.

Kad Edens uz brīdi bija atstājis istabu, Zebulons izdzirda, ka Annas kundze untumainā, stieptā, spalgā balsī viņu uzrunā: «Un kad tad ieradīsies viesis?» Viņš uztrūkās tikai tad, kad*^Edens ienāca atpakaļ kaut ko pajautāt.

Beidzot bargais komandieris apžēlojās.

— Paklau, vecais, tu taču snaud. Ej gulēt, rīt modināšu tevi četros, tad pabeigsi.

Zebulons priecājās par atļauju. Varen jauki cilvēkam vecumdienās kļūt par studentu un gaidīt instruktora atļauju iet gulēt!

Taču likties gulēt un aizmigt — nebūt nav viens un tas pats.

Ir tāda nežēlīga ķīniešu mocība: notiesāto modina ikreiz, kad tas laižas miegā. Zebulons izbaudīja šo mocību. Tikko viņš bija atdevies miegam, tā nāca kāds, kas nupat bija atbraucis un gribēja nekavējoties runāt ar cienīto kungu; viņu rāva augša ar simtiem jautājumu; aizkaitināti, nepacietīgi cilvēki kliedza viņam ausī. Beidzot Zebulons apskaitās un aizslēdza durvis vienalga, lai dauzās.

Istabā bija milzīgs sienas pulkstenis ar dzeguzi, kurš ik pēc ceturtdaļstundas ziņoja, ka tuvojas noliktais laiks. Jāpasteidzas gulēt vienas stundas laika par divām.

Kad pulkstenis pēc pusnakts nokūkoja divi, Zebulonu uztrauca no vissaldākā miega kaut kas briesmīgs. Sākumā viņam likās, ka pasaule iet boja.

Tomēr tur maršēja tikai vācu aulisti, tie skandēja zem paša loga studentu dziesmu:

Wer kommt dort von der Hoh? 91

Ak vai, kautViņiem dieve, sods!

Tagad par miegu vairs nebija ne domas.

Nāca kāda cita vienība, tad vēl trešā, un kas zina, kura, un visas tās gāja garām, rībinādamas bungas, ka logi vien dārdēja. Un tad vēl tie smagie vezumnieki, no kuriem trīcēja visa māja. Kā lai cilvēks gul?

Zebulons vēl auklēja tādu vāju cerībiņu, ka Edens četros aizgulēsies. Veltīga cerība. Dzeguze vēl nebija beigusi kūkot, kad Edens jau klauvēja pie durvīm un skanēja strupa pavēle:

— Celies, braucam!

Ko vēl ne — braucam?

Edens pateica, ka jāsteidzoties, jo ienaidnieks ticis tālāk, nekā bijis paredzēts.

Zebulons, zobiem klabot, ģērbās un no visas sirds nožēloja, ka vispār iepinies šai jezgā.

Tikai tagad viņš sāka saprast, ka nevar peldēt, ja iepriekš neiebrien ūdenī. To viņš nebūtu ticējis.

Tagad taču viņš soli pa solim virzās iekšā pašā kara vētrā. Visapkārt jau ir armija, viņu jau stumj uz priekšu, atpakaj griezties vairs nevar; jāiet līdz pat kaujas laukam un pat zem lielgabalu uguns. Bet to cilvēks ar viņa raksturu nevar izturēt.

Nākošās dienas brauciens no paša rīta līdz vēlam vakaram Zebulonam bija īsta mocība; viņam vajadzēja atjaunot kārtību, kad sanāca kopā divi sūtījumi, kas devās pretējos virzienos; Zebulons diezgan izklaigājās un pret vakaru domāja, ka atbilst savam postenim.

Tur, kur viņi vakarā apmetās, atradās arī galvenais štābs. Zebulons ēda vakariņas kopā ar augstākajiem virsniekiem, ar ģenerāļiem. Viņam bija jāredz un jādzird, kā tie kaldina kara plānus, kā rāda uz kartes, no kurienes gaidāms ienaidnieks, uz kuru pusi lauzīsies paši, kura augstiene iepriekš jāieņem, kādi tilti jāsagrauj, kur gaidāma izšķirošā kauja.

Zebulons juta, ka viņam visu laiku trīs sirds.

Tad virsnieki aprēķināja, kādi spēki ienaidniekam līdzi, cik lielgabalu, cik bateriju ar divpadsmit mārciņu lodēm. Un arī raķešu punktus.

Tas Zebulonam visvairāk dūrās ausīs.

Viņš bija lasījis kādā vecā konversācijas vārdnīcā, cik briesmīgs ierocis ir tāda raķete. Kur vien nokrīt kāda dzirkstele, tā izdedzina ādu, miesu un kaulus; tā ir reizē inde un uguns, no tās cilvēks ne vien nomirst, bet arī nonāk ellē. Un, ja tur, kur tā krīt, ir kopā simts cilvēku, tad visi pagalam.

Zebulona bagātā iztēle pārbaudīja visas iespējas, kā izvairīties no tik dārgas izpriecas. Kā viņš apskauda to jauno cilvēku, kuru sūtīja uz Peštu par ziņnesi!

Beigās viņš pavisam atklāti sacīja Edenam:

Mīļo draudziņ, es jau ešu vecs cilvēks. Ešu slimīgs. Karavīrs vairs nebūšu. Kauties neprotu. Man ir piecas meitas, es nepiederu pats sev. Negribas iet uz tādu vietu, kur cilvēkam var gadīties kas neparedzēts. Laidiet mani uz aizmuguri pie kāda rezerves transporta.

Edens uzklausīja viņa vēlēšanos.

Labi, vecais, izvēlies sev tādu vietu, kur vari justies drošībā, daļa pārtikas paliks te, ja vēlies, arī tu vari palikt šeit. Bet tomēr man tevi jābrīdina, ka tādā kara laikā nekad nevar zināt, kur tevi ienaidnieks ātrāk notvers.

Par šādu lēmumu Zebulons jutās mūžīgu pateicību parādā. Viņš strādās ārpus šāviņa darbības lauka. Lai Edens Baradlajs iet ugunī, viņš vēl ir jauns cilvēks.

Edens arī rīkojās. Viņu pēdējā apmešanās vieta bija liels ungāru ciems, kura iedzīvotāji paši pieteicās apsargāt atstātās pārtikas noliktavas.

Edens bija domājis te atstāt arī Gergi Bokšu ar viņa divdurkļaino bataljonu, bet Gerge sašutis pretojās.

Vai tad kauja lai notiek bez manis? Un Gerge Bokša nebūs tur, kur cīnās? Esmu nolēmis atņemt kavalē- ristiem sešus zirgus, sešus!

Edens nebija pretim, lai Bokša iet kopā ar nometni, bet lai neņem, līdzi vairāk ka piecdesmit vērsēnu, pārējie jāatstāj tepat.

No rīta karaspēks virzīj is lai,ik, daļa bija aizgājusi jau naktī, un Zebulons priecājās, ka vairs nav jāklausās bungu dārdoņa. Viņš izgulējās pēc palil ,r. līdz pal pusdienai. Vakarā, labi atpūties, viņš pat novilka zābakus, uzvilka tupeles (tās viņam somā arvien bija līdzi) un sēdās pabeigt atskaiti.

Līdz pusnaktij viņš bija ticis gala ar ailēm un jau gribēja uzsist ar spalvu pa galdu, kad pēkšņi viņu izbiedēja šāviens. Ienaidnieks klāt!

Edens Baradlajs taču bija to teicis jau iepriekš.

Zebulonam joki nebija prātā, viņš paķēra vienā rokā naudas somu, otrā zābakus, izlēca pa logu un diedza uz mežu; tā viņš skrēja, kamēr vien dzirdēja šāvienus, vienās zeķēs, ar zābakiem rokās; atpakaļ neskatīdamies līdz pat kaimiņu ciemam, tur nolīga pajūgu un sasolīja veselu bagātību tam, kas viņu aizvedīs uz mājām.

Zebulons nekad vairs netika redzējis armiju. Kasi nodeva tiesnesim. Atskaite bija pazudusi. Kas tālāk notika ar viņam uzticēto, protams, nebija kam jautāt. Tikai kādreiz daudz vēlāk jau citā zemē viņa rokās nokļuva kāda ungāru avīze, no kuras viņš uzzināja to .kritisko dienu notikumus un ar lielu izbrīnu lasīja kara biļetenu, ka šai gadījumā Zebulons Talleroši ar tautas atbalstu uz vairākām stundām aizturējis veselu ienaidnieka armijas daļu un pa to laiku izglābis visu viņam uzticēto pārtiku un armijas kasi.

Cik daudz līdz tam laikam lādzīgajam kungam būs jāpieredz gan laba, gan ļauna, tas būs lasāms tālākajās rindās.

Pirmā macibu maksa

Kas bija noticis?

Stāstīšu skaidri un bez izpušķojumiem. Pie Kašas ungāru armiju stipri sakāva. Ķeizara armija to sakāva tāpat kā Amerikas republikāņu armiju pirmajā kaujā pie Vēršu strauta.

Es nekā nepielieku.

Vadība bija vāja, zemākie virsnieki neuzmanīgi, arti- lēristi šāva slikti, ierindnieki nespēja izturēt apšaudi; ienaidnieks sakāva ungārus kā rotaļādamies. Pietika ar divpadsmit mārciņu lielgabalu pārslaucīt lielceļu, lai ielauztu ungāru armijas mugurkaulu. Vecais, godīgais, labsirdīgais karavadonis, ungāru kara ministrs93 apsēdās ceļa vidū pret ienaidļjieka lielgabaliem un lūdzās karavīrus, lai nebaidoties, lūk, visas lodes lidojot galvai pāri. Karavīri aizbēga. Tā bija bēdīga sadursme. Ikviens pagrieza ienaidniekam muguru.

Kad kara ministrs pēc pāris dienām ieradās parlamentā, Debrecenas pilsētas rātsnamā, viņš sāka savu runu tā:

— Man gribētos runāt no pagraba, lai neviens neredz, kā es sarkstu.

Mēs vēl tagad jūtam šo sarkumu, kaut gan kopš tiem laikiem tas ir daudz asinīs mazgāts, un slavas spožuma zeltīts.

Tomēr toreiz kauns bija pilnīgs un neizdzēšams.

Kad beidzot ķeizariskās armijas pavēlnieks palaida nopakaļ bēgošajiem kongrē raķeti, kad neredzētās, baismīgās ugunsčūskas šņākdamas, dzirksteles mētādamas, izvi- jās slaidos līkumos, metās virsū ungāru izbiedētajiem karavīriem un ar varenu blīkšķi uzsprāga, atstājot aiz sevis uguns lietu, izcēlās īsta panika; kavalērija, artilērija, vezumnieki, kājnieki, jauniesauktie, nacionālā gvarde saplūda kopā un, neklausot nekādām komandām, juceklīgā masā dzina cits citu uz priekšu un reizē kavēja cits citam atkāpšanos. Ienaidniekam vajadzēja izsūtīt tikai vienu kavalēristu vienību un pārvietot uz priekšu raķešu punktu, lai bēgošajai armijai atņemtu visus lielgabalus un saņemtu gūstā simtiem zaldātu vienību.

Tādā nolādētā brīdī drosmīga sirds nozīmē daudz.

Edens Baradlajs nebija karavīrs, viņam nebija karavadoņa talanta, bet viijam piemita tāda īpašība, bez kādas neviens cilvēks nevar būt dižens, — aukstasinība.

Prast skatīties acīs briesmonim, no kura bēg desmitiem tūkstošu kareivju, un sabiedēt to!

Kad Edens redzēja, ka ciņa beigsies neveiksmīgi, viņš sēdās uz seglota zirga un meklēja iespēju vēl ko saglābt, kaut gan visi citi jau bija zaudējuši galvas.

Viņam nebija pat ieroču, vienīgi jātnieka pātaga rokā.

Jaunkareivju pulki panikā bēga no briesmīgajām raķetēm, un pa lielceļu jau drāzās ienaidnieka kavalēristu vienība, kurai bija paredzams visai viegls darbs.

«Padarīsim viņiem to grūtāku!» Edens domāja un, iejājis starp bēdzēju vienībām, kur redzēja jaunākas sejas, iesaucās: — Puiši, vai mēs ļausim atņemt mums lielgabalus?

Viņa vārdus izdzirdu šī, daži apņēmīgi puiši apstājās. Tie bija ierindnieki.

«Vai mirsim, lai glābtu pārējos?» — «Labi!» Un viņi stājās pretim kavalērijai.

Pēkšņi radās negaidīta palīdzība. No akāciju joslas gar lielceļa malu kavalēristus sagaidīja šauteņu zalves, tā ka viņiem bija steigšus jāsviežas atpakaļ, uz ceļa kūleņoja un krita ievainoti un miruši jātnieki un zirgi.

Saukdama «urā», no ceļmalas apstādījumu joslas izlīda tur apslēpusies vienība. Tas bija «nāves galvas» leģions. Tās komandieris līkdegunis Mausmans, cepuri rokā grozīdams, sauca Edenam:

Urā, patrona kungs! To sauc par barikāžu taktiku.

Edens apsveikdams, spieda roku šim jokdarim studentam, kas viņu uzrunāja par patrona kungu, jo Edens rūpējās, lai aulisti būtu apgādāti un lai ungāru puiši ar viņiem uzturētu draudzīgas attiecības.

Viņi bija draudzības cienīgi. Visi kara ugunīs rūdīti, vienmēr labā omā, vienmēr gatavi cīnīties. Viņi nebaidījās ne paša velna, ne kongrē raķešu; ienaidnieki viņus jau pazina no daudzām varonīgām sadursmēm. Šajā brīdī simts tādu zēnu bija liels dārgums.

Kopā ar Edena savāktajiem brīvprātīgajiem tagad viņu bija kādi divi simti. Tā bija maza, bet apņēmības pilna vienība. Kad ienaidnieks manīja, ka mazā vienība ir sapulcējusies uz lielceja un atsitusi viņa slepkavīgos kava- lēristus, viņš sāka spēlēt pret viņiem raķešu spēli.

Spēlēt? Viņi to arī uzņēma kā spēli.

Ahā! Veci paziņas, — Mausmans trina mēli. — Vīnogu novākšanas laikā esmu viņus izskatījies tiku tikām. Tādus pūķus laiž visi filistri. Paskatieties, kā urbjas zemē. Šim deguns jau pilns ar zemēm. Tam otram neizdevās. Un, re, kur tas metas. Nu, tas būs tas īstais. (Raķete šņākdama un švīkstēdama nokrita tieši viņiem priekšā. Mausmans, nevērodams dzirksteles, metās tai klāt, pakampa to aiz kāta un iemeta grāvī, tur tā uzsprāga, bet Mausmans pabeidza savu deklamāciju.) Tevis te nevajag!

Jaunkareivji smējās. Šmējās!

Šie smiekli viņus padarīja par varoņiem.

Viņi spēja smieties nāvei acīs. Viņi bija sapratuši, ka ari nāvē ir tikai komediants; tā ar savām grimasēm un patosu biedē galerijā sēdošos un padara to rindas retākas; bet kritiķi tā ciena un vairās.

Ienaidnieks rqdzēja, ka viņa raķetes vairs neatstāj nekāda iespaida. Vienībai atkal raidīja virsū kavalēriju. Tagad jau pārējiem pa priekšu jāja smagās kavalērijas rota.

Mazā vienība bija izveidojusi trīskāršu ierindu, ieņēmusi visu lielceļu un gaidīja kavalēristu tuvošanos.

Mausmans uzrāva studentu dziesmu:

Wer kommt dort von der Hoh?

Wer kommt dort von der Hoh?

Wer kommt dort von der ledernen Hoh?

Sa, sa, ledernen Hoh,

Wer kommt dort von der Hoh? 94

Urā! No divdesmit soļu attāluma uzbrucēji saņēma apsveikuma šāvienu! Nokūpēja putekļi aiz bēgošajiem kava- lēristiem, uz ceļa palika tikai ievainotie un līķi.

Mazā vienība atkal pielādē ieročus, liek šautenes uz pleca un klusām virzās pa lielceļu tālāk.

Un vēlreiz atskan vajātāju zirgu pakavu dima. Tagad pretinieki nogriezušies no lielceļa uz abām pusēm, grib ielenkt vienību.

Vienība aši izveido loku, loka vidū Edens zirga mugurā, durkļi kā milzīga eža adatas izvērsti uz āru. Un skan studentu dziesmas pārējie panti:

Es ist der VVindischgratz.

Es ist der lederne VVindischgratz,

Was bringt der VVindischgratz?

Was bringt der lederne VVindischgratz?

Er bringt uns einen Fuchs,

Er bringt uns einen ledernen Fuchs.1*'

Jautro zēnu apšaude atkal piespieda uzbrucējus atkāpties. Viņi nebaidās, viņiem nav lampu drudža. Viņi gaida, kad ienaidnieks gadīsies stobra galā, un šauj tad, kad trāpījums paredzams drošs.

Un šai «fukšu» dziesmai ir tiešām daudz pantu, tie visi ziņo, ko tagad dara «fuksis». Un cik «fukšu» dziesmai pantu, tik ienaidnieka uzbrukumu jāatsit mazajai vienībai. Tā izturēja savu uzdevumu godam.

Arī tad, kad bija jālaiž darbā durkļi un šauteņu laides, «nāves galvas» vienība cīnī jās godam; kurš bija ievainots, tas nežēlodamies pārsēja brūci, kuiš krita, saņēmis nāvīgu ievainojumu, to biedri uz šautenēm panesa tālāk, un tad vēl viņš sauca: «Lai dzīvo brīvībai» Cik talu stiepās lielceļš, tik tālu tika ar viņu asinslasem iezīmēta Ungārijas zeme. Kas viņiem Hekaba9C?

Kad bija atsists pēdējais uzbrukums, kas prasīja sīvu cīniņu, Mausmans sacīja Edenam:

— Bet tagad, patrona kungs, mēs ielādējam šautenēs savus pēdējos lādiņus. Vairāk mēs nešausim. Mums aiz muguras ir tilts, nostāsimies uz tā un stāvēsim. Pa niedrājiem kavalēristi nevarēs mūs apiet. Un tagad, puiši, zvēriet, ka šo pēdējo lādiņu neatdosim ienaidniekiem, tagad kausimies tikai ar durkļiem.

Un jautrie, omulīgie, eksaltētie puiši nometās ceļos un, rokas pacēluši pret debesīm, dziedāja zvērestu no kādas operas, laikam no Beatričes, un likās, bija nolēmuši nospēlēt operu līdz galam.

Tilts veidoja mazu paaugstinājumu līdzenumā, un no tā mazā vienība varēja pārlūkot visu apkārtni.

Līdz niedrājam, kas bija saaudzis ap to pašu strautu, sniegu nemanīja, turpretim otrā pusē lauks bija kā balts palags. Iepriekšējo dienu spēcīgie vēji bija sadzinuši sniegu te un izveidojuši kāpām līdzīgas kupenas. Iestiguši šinīs kupenās, kūņojas simtiem pajūgu, lielgabalu un munīcijas ratu: dažs apgāzies, dažs līdz acīm sniegā, ap tiem juceklīgi bēgošās vienības.

«Ienaidnieki nedrīkst redzēt tādu skatu!»

«Kamēr mēs esam dzīvi, neredzēs!»

Mazā vienība ieņēmi vietu uz tilta paaugstinājuma un vēlreiz nodziedāja savu zvērestu, kas svinīgi arī skanēja pāri visam līdzenumam.

Debess pamali aizēnoja mēļa sniega mākonis, pret kura drūmo krēslainību mazā varoņu vienība, kas tur dziedāja uz paaugstinājuma, atgādināja mocekļus tiešā ceļā uz debesīm; saule atvizēja viņu augstu paceltajos ieročos, un tās spožums apvija viņu stāvus.

Kamēr skanēja nāvei lemto kora dziesma, pa lielceļu atrībināja ienaidnieka nākamā kavalēristu vienība; no raķešu punkta savējiem jātniekiem pāri galvām ugunīgos lokos ienaidnieks laida slepkavīgos lādiņus virsū vienībai uz tilta. Viņi stāvēja pret uguni, nebaidīdamies no uzbrukuma, un dziedāja par tiem varoņiem, kas devuši solījumu cīnīties vienīgi ar durkļiem.

Edens Baradlajs atcerējās savu jauno sievu, abus mazos bērniņus, norūpējušos māti un apņēmīgi drošināja jaunkareivjus: *

Nebaidieties, puiši, no simts lodēm mērķi sasniedz tikai viena.

Tieši viena lode atrada mērķi. Turpat blakus granātas šķemba nogāza jaunu honvēdu. Viņš drīz nomira.

Edens, nezaudējis dūšu, sauca:

Un, ja sasniedz, tāda nāve ir visskaistākā.

Lai dzīvo dzimtene! — viņa vārdiem vienbalsīgi atbildēja visa vienība.

Ienaidnieka kavalēristi aiz pārsteiguma pārtrauca uzbrukumu.

Taču viņus nepārsteidza vis jauniešu saucieni, bet kaut kas cits.

No aizsalušā niedrāja viņiem pretim drāzās huzāru vienība.

Tā bija parādījusies pavisam negaidīti un strauji tuvojās.

Vēl nebija saskatāmas ienaidnieku sejas, kad huzāri jau bija uzbrukuši viņiem no malas un īsā brītiņā patrie- kuši no lielceļa. Izjukusi jātnieku ierinda pa galvu pa kaklu bēga no iesāņus uzbrūkošajiem huzāriem.

Un tad huzāru vienība spēji pasitās sāņus, ļāva kavalē- ristiem izbēgt un, cik jaudas, metās uz raķešu punktu.

Tagad ienaidnieki saprata, kādu kļūdu pieļāvuši. Pārliecināti par savu uzvaru, austrieši bija izvirzījuši raķešu punktu tālu uz priekšu, tieši bēgošo ungāru aizmugurē; neviens nedomāja, ka tie varētu griezties atpakaļ.

Tagad, ja negribēja ļaut ieņemt raķešu punktu, neatlika ne brītiņa pārdomām. Huzāri ir veci karavīri, neizbī- sies no dzirksteļu spļāvējiem briesmoņiem. Aši jākravājas un jālaižas projām ar munīcijas ratiem. Laime, ka pašu raķešu aparātu var nodot kājnieku aizsardzībā, bet steķus glābt vairs nav laika. Tos huzāri sagrābj, salauž un vēl ilgi vajā bēgošos artilēristus.

Un tad viņi, kā jau savu darbu paveikuši, lēnām atgriežas pie saviem biedriem uz tilta.

Droši vien ar šo sadursmi dienas darbs būs beidzies.

Ienaidnieks vairs necentās gūt uzvaru. Visās malās pūta vakara jundu. Uz priekšu izvirzītās vienības atsauca atpakaļ. Sakautā ungāru armija varēja mierīgi bēgt.

Huzāru vienība virzijas tieši uz tiltu. Viņu varēja būt vairāk par diviem simtiem.

Pirmais jāja viņu komandieris, stalts kareivīgs vīrs ar braši uzskrullētām ūsām, zibsnigām acīm, drosmīgi izliektu ērgļa degunu, lepnu smaidu seja.

Vienībā uz tilta bija divi, kam ši seja likās kaut kur redzēta. Viens no viņiem bija Edens, otrs Mausmans.

Pēdējais atjēdzās drīzāk. Viņi bija tikušies pirms pāris mēnešiem. Edens šo cilvēku nebija redzējis sešus gadus.

Studentu komandieris uzsāka:

«Wer kommt dort?…» — bet nespēja dziedāt, elsas aizžņaudza viņam balsi, viņš nometa cepuri un skrēja pretim bruņiniekam, apkampa un skūpstīja viņu, un gandrīz vai cēla no zirga nost.

Urā, Baradlaj! Rihards Baradlajs!

Tikai tagad Edens sazīmēja brāli. Viņi tik sen nebija tikušies, ka uz ielas būtu pagājuši viens otram garām kā sveši; un kaujas lauks katrai sejai bija piešķīris jaunu neparastu izteiksmi.

Brāli apkampās. Edens raudāja, Rihards smējās. Visa vienība raudāja un smējās. Huzāri, honvēdi un leģionāri apkampās, skūpstījās un slavēja cits citu katrs savā valodā.

Tevi atsūtījušas debesis, — Edens sacīja brālim Rihardam.

Sūtīja arī vecais «kofics»97. Lielās bēgšanas laikā es nāku ar savu vienību viņam pretim un ziņoju, ka esmu ieradies, viņš saka, lai pasteidzoties, brālis esot palicis kaut kur aizmugurē, lai dabūjot viņu rokā.

Ja tu nebūtu ieradies, droši vien pēc stundas jau pats būtu kļuvis par vecāko brāli.

Lai dievs pasargā no tā mūs abus. Bet vecais man uzticēja vēl kādu uzdevumu: krietni izlamāt savu brāli, ja izdodas viņu atrast. Tātad, Eden Baradlaja kungs, ko jūs te meklējat ienaidnieka tiešā tuvumā? Jūs esat valdības pilnvarotais. Jūsu pienākums iet aizmugurē, kad virzāmies uz priekšu, un iet pirmajam, kad atkāpjamies. Parlaments jūs nav atsūtījis šurp mums palīgā cīnīties. Bez tam jums ir jauna sieva un jauki bērniņi. Vai par viņiem jūs nedomājat? Nelietis! Pagaidiet vien, pateikšu māmiņai!

Tagad viņam pārgāja patika "zoboties. Viņš aizkustināts spieda brālim roku un klusām sacīja:

Nabaga māmiņa. Viņa it kā juta kaut ko, kad nāca pie manis un mudināja steigties.

Pieminēdami māti, brāļi saskūpstījās. Tā bija viņu sargātāja gan bērnībā, gan vīra gados, viņas acis bija nomodā kā pie šūpuļa, tā kaujas laukā.

Beķārs

Tagad no sakautā, juceklīgā, dūšu zaudējušā pūļa atkal izveidot armiju, stingru, cīnīties spējīgu ierindu, kas pēc divām nedēļām spētu stāties ienaidniekam pretim, uzbrukt, uzvarēt, — tā būtu burvju māksla.

Nakti pēc kaujas Edens un Rihards pavadija tuvākajā ciemā. Visa nakts aizritēja, vācot kopā izklīdušās vienības un ievedot kaut kādu kārtību.

Kaut varētu viņus pabarot, — Rihards sacīja, — cepeša smarža pievilinātu visus.

Tieši tas patlaban bija visgrūtākais.

Ciemam jau divas reizes bija gājis cauri ienaidnieks, un ļoti maz bija tādu, kam palikuši produkti. Maize gail būtu, jo tika saglābti pārtikas vezumi, bet gaļas nebija.

Labi būtu, ja tagad gadītos Gerge Bokša ar piecdesmit vērsēniem! — Edens sacīja un uzdeva Rihardam pārmeklēt apkārtējos krūmājus, vai vervētāju bruņinieks ar uzticēto ganāmpulku nav tur paslēpies. Viņam taču bija diezgan laika, viņš gāja armijas aizmugurē, un nelikās ticami, ka viņš ar savu divdurkļaino bataljonu būtu gājis uzbrukumā.

Tātad Gergi Bokšu un viņa vēršus meklēja, bet neatrada līdz vēlam vakaram.

Un tad viņš atradās pats.

Viņš atnāca bez vēršiem, vezdams zirgu pavadā. Droši vien viņš bija nokāpis tādēļ, lai parādītu, ka klibo. Viņš nāca kunkstēdams un galvu nokāris; tad pavēra muti un atbalstījās uz cirvīša, zobenu padusē iemiedzis. Galīgi no- dzinies.

Viņš tik veikli prata činkstēt un lūgties, tā trīsināja balsi, ka varētu noticēt, tūdaļ izlaidīs garu.

Nu, Bokša! Kas noticis? — Edens jautāja klibajam.

Ak, mans kungs! Kas noticis? — žēlojās bruņnieciskais lopu dzinējs. Kas noticis? Esmu pie gala. Man beigas uz mūžīgiem laikiem. Mugura pārlauzta pušu. Lielgabala lode. Divdesmit četru mau iuu lode.

Mausmans un pārējie jaunieši varen smējās par šo stāstu. Gerge Bokša redzēja, ka viņam netic.

Un kur ir vērši? — dzinēju tincināja no visām pusēm.

Ak vērši? Ja es to zinātu!

Pie žēlīgām debesīm, mīļais draugs, Edens viņu uzrunāja, — es jūs novietoju tāda droša pozīcijā, kur nekas nevarēja gadīties, kā tas var būt, ka jus pats esat izbēdzis, bet ganāmpulku nepratat aizdzīt!

Pazemīgi lūdzu, atļaujiet visu izstāstīt tā, kā tas bija. Patlaban sākas kauja, es izņemu no zābaka stulma nazi, no somas maizi un speķi, gribu mazliet uzkost, uzreiz vācietis šauj, man izkrīt no rokām i nazis, i maize, i speķis; apzinos, ka mirstu briesmīgā nāvē. Vismaz divdesmit četras mārciņas svēra tā lode, kas mani ar malu aizķēra. Lai dievs man žēlīgs, pats redzēju! Tā bija lode ar ķēdēm, divas lodes saķēdētas kopā. Abas bārdainas.

Un jūs aizbēgāt. To es jau zinu. Un kas notika ar vēršiem? Vai pārējie dzinēji tos vairs neganīja?

Lūdzu piedošanu, to es vairs nevaru zināt, jo es skrēju un vācietis tā šāva man mugurā, nu tā šāva ar lielgabalu, nemaz nedrīkstēju skatīties atpakaļ, ka neatšauj galvu.

Ar šito, brāl, jārunā cita valoda! — panācies uz priekšu, iejaucās Rihards. — Tu, gļēvuli! Pie pirmā lielgabala šāviena tu, mutes varoni, bēgi un uzticēto ganāmpulku atstāji ienaidniekiem! Kaprāļi! Solu šurp, uzskaitīt piecdesmit reižu!

Izdzirdis par gaidāmiem piecdesmit, Gerge Bokša beidza žēlabaino izlocīšanos un pieņēma citu stāju; izslēja galvu, iezvēla ar dūri sev pa krūtīm un niknā spītā šķēla valodu:

Es lūdzu ievērot: mans vārds ir Gerge Bokša Diž- ciltis.

Jo labāk tev pašam, — Rihards ar dzedru humoru atbildēja. — Tad jau tie piecdesmit sāpēs tikai suņa ādai", nevis tavējai.

Varu darīt zināmu kapteiņa kungam, — Gerge Bokša mīņādamies pretojās un rādīja ar savu cirvīti uz augšu, — ka augstais parlaments ir atcēlis visus miesas sodus, tas attiecas ne tikai uz dižciltīgajiem.

Varēsi iesniegt apelāciju intrci dominium '00, kad būsi dabūjis pērienu. Šeit nebūs parlamentāru runu. Uz labo! Projām! Uzskaitiet viņam!

Un notika tSs, kas Gergem Bokšam vēl nebija gadījies: viņu izlamāja, un viņam bija ļoti nepatīkama saskare ar visiem zināmo siksnu, ko huzāri sauc par vidusjostu; Gerge rēca kā nīlzirgs.

Kad nepatīkamā operācija bija beigusies, pēc tradīcijas vajadzēja iet atpakaļ pie kapteiņa kunga pateikties par žēlīgi sniegto mācību.

Nu, vai tad vācietis tik vareni šāva? — Rihards jautāja.

Ne pistoles šāviena, pazemīgi ziņoju, — Gerge Bokša taisnojās.

Atņemiet viņam ieročus un sēdiniet uz zirga, lai dodas, kurp deguns rāda. Tāds karavīrs, kas nekaunas pretiniekam rādīt muguru, ir pelnījis ar rungu pa pretiniekam rādīto miesas daļu.

Gergem Boksam atņēma zobenu ar vara kalumiem, cirvīti, pistoles, pakāra viņam kaklā pātagu, iecēla pašu seglos un padzina no nometnes kopā ar zirgu.

Noladētais vācu students, kas ar šauteni stāvēja postenī, vēl uzsauca viņam:

Turies, Gergej onkul!

Muti ciet! —; Gerge, dūres vicinādams, atkliedza. — Vēl nav beigas.

Viņš uzšāva zirgam ar pātagu un aizjoņoja.

Ar izsmieklu padzītais bruņinieks ik pa brīdim palūkojās atpakaļ un nikni nolādējās. Viņš kala kaut kādus plānus. Piespriestu pērienu viņš vēl nekad nebija dabūjis. Sists viņš bija bieži, dažkārt gandrīz nosists, bet tas bija joks un goda lieta. Dažu labu reizi viņu pameta uz ceļa guļot vienās asinīs, šad tad viņu kroga pārvēlēšanu laikā sasmalstīja tā, ka vairs nevarēja cerēt, ka atžilbs. Tās viņam nebija nekādas rūgtās atmiņas. Bet ņirdzošu zaldātu klātbūtnē dižciltīgam cilvēkam tikt sodītam ar pērienu uz sola un kļūt par apsmieklu zobgalīgiem vācu studentiem — tas nevar palikt bez atmaksas.

Gerge kala kaut kādu plānu.

Viņš izvilka pīpi, salūkoja tabakas maku, noņēma cepuri.

Paskatījās pīpē, paskatījās tabakas makā, paskatījās cepurē.

Nomurmināja kaut ko tādu, kas izklausījās pēc «labs ir», uzlika cepuri galvā, icbaza pīpi atpakaļ kabatā, tabakas maku parastajā vietā un palaida ziigu rikšos,

Viņš devās tieši pa to ceļu, pa Kuru diena bija atskrējis, bet tagad uz ienaidnieka nometnes pusi.

Sniega klātajā laukā varēja orienleties arī tumšā naktī.

Ceļā Gerge nesatika neviena. lauks starp abām nometnēm bija tukšs.

Viņš izjāja cauri niedrājam, kur bija sācies Riharda uzbrukums ienaidniekam, un no pakalna palūkojās apkārt. Kaut kur līdzenumā dega ugunis. Ienaidnieka nometnes ugunskuri.

Gerge devās tieši turp; pie tumsas pieradušās acis manīja, ka aiz tiem ir kāda lauku sēta.

Viņš ieklausījās. Sad tad nošķinda zvārgulis vai atskanēja māviens, tātad viņš ir nokļuvis meklētajā vietā.

Tagad viņš nokāpa no zirga un veda to pie pavadas.

Pēkšņi viņam no tumsas uzsauca: «Kas tur nāk? Stāt!»

Bokša izlikās nobijies.

Ak nu, ko vēl mani baidi! Es esmu dezertieris!

Jautātājs saprata vārdu «dezertieris». Te bija postenis.

Gergem pavēlēja stāvēt klusu, kamēr patruļa viņu aizvedīs.

Drīz vien jāšus ieradās vada komandieris un ierindnieks. Te bija apmetusier vieglā kavalērija. Gerge Bokša ieskaidroja viņiem, ka esot špions, bēglis un gribot runāt ar pulkvedi.

Pulkvedis patlaban dzīvojamā mājā spēlēja kārtis ar pārējiem virsniekiem, kad viņam paziņoja, ka te ir dezertieris no pretinieka nometnes un vēlas ar viņu runāt. Lika vest iekšā.

Virsnieku kungiem ļoti patika dīvainais puisis. Reizē gļēvulis un spīta pilns cilvēks; nikns un pieglaimīgs; žēlojas un griež zobus; skūpsta rokas un nolād visus svētos.

Kāpēc tu aizbēgi no savas nometnes? — pulkvedis jautāja.

Tāpēc, ka tur ieradās jauns komandieris un lika mani nopērt. Mani, kam jau septiņdesmitais sencis ir bijis dižciltīgs! Visu mūžu manai miesai nebija pieskārusies runga, un tagad vecumdienās vajadzēja piedzīvot tādu kaunu, ka noliek uz sola un uzskaita piecdesmit kā sunim, kā zemniekam, kā zaglim. Man, kas piedalījies sešpadsmit virsišpānu vēlēšanās! Man, kas savā mūžā nevienu pogu nav nozadzis! (Tā runādams, viņš domāja tiešām pogu.! Un vēl atņēma zobenu, ieroci, ko dižciltīgam vīram pat parādu dēļ nedrīkst atņemt! Un padzina no nometnes kā tādu lupatlasi! Nu labi! Citur ar vēl ir pasaule! Citur arī Gerge Bokša pratīs kalpot!

Un par ko tu tur kalpoji? — pulkvedis jautāja.

Tagad Gerge Bokša teicu taisnību.

Biju vēršu dzinējs.

Ahā. Tātad noncombattantim? Tagad es saprotu tavu bruņniecisko apņēmību. Tātad tu nekāvies? Arī mums vajadzīgs cilvēks, kas prot apieties ar vēršiem. Mēs atņēmām ienaidniekam vēršu baru. Tūlīt vari stāties par dzinēju.

Gerge Bokša satvēra virsnieka kunga roku un noskūpstīja, ka noplakšķēja vien.

Lai visi debesu svētie dod cienītajam kungam savu svētību par šo labdarību! Būšu uzticams kalps, sargāšu, lai jums ne matiņš no galvas nenokrīt! Šā kunga dēj esmu gatavs iet ugunī un ūdenī. Tagad es rādīšu, ko spēju, lai tik pagadās izdevība! Bet tos piecdesmit sitienus es viņiem nekad nepiedošu! Par tiem piecdesmit būs jāsamaksā ar piecdesmit dzīvībām, kā mans vārds ir Gerge Bokša!

Vervētāja acis bija asiņu pieplūdušas, un viņam vēl tagad lija asaras, atceroties, kā viņa miesu kapāja piecdesmit neaizmirstami, pazemojoši, zemniekiem piemēroti sitieni. Arī, ja būtu sists ar niedres nūjiņu vai zīda virvi, tas būtu liels pazemojums, bet sita ar ko citu. Gergejs Bokša rādīja kungam savu apmetni, kura plīsumi bija lietisks pierādījums. Kungam bija jātic, ka stāsts ir patiesīgs.

Kā sauca to komandieri, kas lika tevi pērt? — pulkvedis jautāja.

Es viņu redzēju pirmo reizi, jo viņš nupat ieradās, bet valdības pilnvarotais viņu uzrunāja par brāli, tātad viņam vajadzētu būt Baradlajam.

Ahā! Tas dezertieris. (Baradlaja vārds virsnieku elektrizēja.)

Tagad viņš ieinteresēts izvaicāja dzinēju. Lika atnest pat vīnu, lai Gerge kļūtu runīgāks.

Bokša stāstīja visu slikto. Ka sakautajai armijai vairs neesot ne kumosa maizes, kājniekiem trūkstot ieroču, viss ceļš klāts ar patronsomām un šautenēm; uz simt ierindniekiem nez vai būšot viens virsnieks; ka visi kareivji, zaudējuši dūšu, vēl šonakt laīdīšoties bēgt tālāk; visi baidoties no pretiniekiem, esot nemiei.i ,u vadību; tikai ar nežēlību varot zaldātus apspiest, lai nedumpojas, itāliešu leģions pie pirmās izdevības pāriešot pielīnieka pusē; Vīnes leģions jau esot padzīts, jo turēts aizdomas par nodevību.

Uzvarētājiem to visu patika klausīties.

Gerge Bokša izpelnījās bruņinieku kungu labvēlību.

Pulkvedis apsolījās viņu pieņemt. Lopu dzinējs vajadzīgs arī šeit. Zaldātiem vēršus nevar uzticēt. Tur vajadzīgs tāds cilvēks, kas vēršus smalki pazīst. Un pulkvedis uzdeva adjutantam aizvest Gergi Bokšu uz viņa nākamo darba lauku — pie ganāmpulka.

Gerge Bokša atkal skūpstīja visiem rokas un raudāja, tad izdzēra no pudeles atlikušo vīnu un devas pildīt savus pienākumus.

Viņam uzticētais ganāmpulks atradās sētā, tur bija kādi astoņdesmit vērši. Visi tie bija atņemti pretiniekam, tātad dzinēja nebija, jo visi dzinēji bija rīkojušies tāpat kā Gerge Bokša — aizbēguši.

Tomēr vērši atrodas drošībā. Pirmkārt, pagalms iežogots ar septiņas pēdas augstu niedru sētu. Vērši ir pārliecināti, ka tur beidzas pasaule. Bez tam četri jātnieki ar zobeniem rokās apsargā pagalmu no ārpuses un novērš katru dumpošanos iekšpusē vai uzbrukumu no ārienes. Uz lauka garā virknē izvietotas pārējo zaldātu apmetnes, zirgi piesieti, katliņos vārās kartupeļi un gaļa.

Vērši ir mierīgi, labi vadāma tauta. Apgulstas uz aukstas zemes, gremo un klusē. Viņiem ir pilnīgi vienalga, ka vakar vēl piederējuši pie nacionālās, bet šodien pie ķeizara armijas. Abām vajadzīga viņu āda, gaļa, kauli. Pašam diženākajām kaklā zvārgulis, viņš ir vadonis. Nevis tāpēc, ka viņam būtu vairāk prāta, bet tāpēc ka viņam vislielākie ragi. Viņš nav ievēlēts par vadoni, bet iecelts. Kad jādodas ceļā, zēns ar nūju viņus dzen. Kad jāiet ātrāk, pavēli nodod, švīkstinot pātagu. Kad jāiet pāri tiltam, viņi sabāž kopā galvas, nevienam netīk iet malā. Kad no viņiem izvēlas vienu, kam jāatdod cilvēkiem sava gaļa cepetim un āda zābakiem, pārējie nekurnēdami ļauj viņam iet, tikai, kad ierauga izklāto ādu, klusībā nodomā: «Šodien tu, rit — es.» Ja dažkārt kāds no viņiem ierunājas ar gari stieptu māvienu, tas nenozīmē ne ilgas pēc mājām, ne ari pretošanos augstākai varai, bet tikai pauž slāpes. Vadonis papurina zvārguli, un atkal iestājas klusums.

Gergem Bokšam nebūs grūti viņus novaldīt.

Adjutants iepazīstināja dzinēju ar pakalpīgu kaprāli, kas pats bija apmeties kūtī, bet Gerge Bokša, kam gribējās uzkalpoties, lūdzās, lai atļaujot gulēt pagalmā kopā ar zirgu, cilvēkam jānopelnot sava maize. Viņam taču tik labs gana kažoks. Un, galvenais, ārā var arī pīpēt, bet stallī tas stingri aizliegts.

Brašajam darbonim atļāva gulēt, kur pats grib.

Gerge Bokša pavēroja, no kuras puses pūš vējš, lai ganāmpulks nepaliktu vēja pusē.

Viņš nolikās gulēt, novēlēja labu nakti virsnieka kungam, kaprāļa kungam un pārējiem cienīgiem kungiem, vēl raudādams pažēlojās, cik neganti piekauts tur pie savējiem.

Virsnieki pasmējās, nabadziņu žēlodami.

Var jau būt, ka viņu tomēr uzmanīja no vienas un otras puses.

Viņš nekā tāda nedarīja. Tikai paņēma pīpi, tabakas maku un noņēma cepuri. Varbūt pirms gulētiešanas pielūdz dievu, varbūt vēlas, lai, miegā laižoties, pīpe bulu mutē.

Tātad viņš iebāza pīpē tabaku, uzšķīla uguni, tad ar nagu nospieda degli, uzlika pīpei vāciņu, kā jau godīgi cilvēki mēdz darīt, likās guļus uz vēdera un sūca pīpi. Viņam bija svarīgs iemesls gulēt tieši šādā stāvoklī.

Aiz gara laika viņš ar nazīti kasīja no cepures iekšpuses taukainos melnumus un vāca tos saujā. Cepure bija veca, visādas vētras pieredzējusi, no ilgas valkāšanas noskrandusi. Droši vien tai patika, ka saimnieks nokasa sviedrus.

Kad Gerge Bokša bija nokasījis labu šķipsnu, viņš pacēla pīpes vāciņu un sabēra nokasīto uz gruzdošās tabakas.

Radās tāda smaka, ar kuru nevarētu sacensties pat elles parfimērija.

Kāda sakarība cepures sviedru dūmiem ar vēršu fizioloģiju, to nepateiks ne Okēns, ne Kivjē, bet ikviens Al- feldas gans zina, ka vērsis, šo smaku ieodis, vairs nav vērsis, bet pūķis. Viņš uzreiz atgūst savu senču mežonīgumu, niknojas, bēg projām, lauž visu, kas pagadās, nepazīst vairs cilvēku.

Kad vējš aiznesis smaku līdz vēršiem, vadonis pielēca kājās un saspringtiem muskuļiem, paceltu galvu sāka ost gaisu. Ellišķīgā smaka uzpluda vēlreiz. Viņš papurināja galvu, zvārgulis nošķindēja. Tad vērsis saka ar asti vicot sev abus sānus un maut dobji ka bullis. Pēc tam, galvu mētādams, sāniski palēcās un ari pārējie pietrūkās kājās.

Viņi izbijušies un sakaitināti atkāpās pagalma pretējā stūrī, pagriezuši ragus uz to pusi, no kurienes vējš atnesa smaku, it kā gaidītu parādāmies kādu briesmīgu spoku. Tā, atpakaļ kāpjoties, viņi izlauza niedru žogu — viņi gan būtu izlauzuši arī dzelzi — un metās projām pa līdzenumu.

Izdzirduši maušanu, saskrēja virsnieki, kaprāļi un denščiki un jautāja Gergem Boksam, kas noticis.

Bija redzams, kas noticis, jo vēršu bars metās pa izlauzto sētu brīvībā, viņus nespēja aizturēt ne sitieni ar zobenu, ne kliedzieni; viņi izlauzās cauri dežurējošo jātnieku posteņiem, pārlēca pāri ugunskuriem un bauroja kā prātu zaudējuši. Bet kāpēc tā, to neviens nezināja pateikt. Gerge Bokša nebija pat tuvumā gājis, viņš nevarēja būt vainīgs. Viņš bija gulējis uz sava kažoka un smēķējis.

Kas noticis? Kas tas ir? — pulkvedis kliedza.

Gerge pieklājīgi izņēma pīpi no mutes, iebāza to kabatā, kā pienākas, ja runā ar augstāk stāvošu personu, un filozofiski atbildēja:

Vērši būs redzējuši brīnumu.

Kādu brīnumu?

Vai, kungs, tas tak bieži atgadās. Gan dzinēji, gan miesnieki, bet vislabāk gani zina, ka vērši reizēm redz brīnumus. Vērši tak redz sapņus tāpat kā cilvēki. Tādās reizēs tad lec augšā un skrien, kamēr spēj. Un tad ir liela māksla viņus sadabūt kopā. Tā jau nu būs mana darīšana. Kad es attīšu pātagu un palaidīšu viņiem pakaļ savu lau- cīti, zinu, ka visus dabūšu rokā.

Nu tad aši leciet seglos, tiniet vaļā pātagu un laidiet viņiem pakaļ, citādi aizies pārāk tālu.

Labi, labi, bet, lūdzu, dodiet komandu, lai zaldātu kungi nāk līdzi un palīdz vākt kopā, jo vērši skrien uz astoņdesmit pusēm.

Šie četri sargi, kas jau sēž zirgos, ies palīgā.

Bokša kaut kā uzrāpās uz zirga. Apsēsties bija diezgan

grūti. Bet apsēdies viņš tūdaļ it kā saauga ar zirgu."

Nu, pulkveža kungs, tagad tik gaidiet, drīz vien būšu klāt!

Pulkvedis neievēroja, ka tagad Gerge Bokša runā asā, spītīgā balsī kā beķārs, nevis raudulīgi un žēlīgi kā līdz šim. *

Tūdaļ būšu atpakaļ!

Viņš attina savu pātagu un paplīkšķināja gaisā. Laucis, jocīgi palēkdamies, sāka rikšot un nesa savu saimnieku arā pa sētā izlauzto robu.

Satracinātie lopi drāzās uz visām pusēm, ko kājas nesa. Gerge Bokša ļāva zaldātiem joņot tiem pakaļ, viņš zināja, ka šinī darbā viena pātaga ir vairāk vērta nekā piecdesmit zobenu. Trīs jātnieki nespēj notvert vienu satracinātu vērsi. Tās ir spāniešu vēršu cīņas lielā mērogā. Panākumi ir vienīgi tur, kur atskan pātagas plīkšķis. Gerge Bokša brlnum veikli savāca kopā kādus piecdesmit no bēgošajiem vēršiem, viņa pātaga noplīkšķēja te vienā, te ,otrā pusē, un atkal kāds vērsis pievienojās barvedim. Kāds jātnieks gribēja palīdzēt Gergem, visu laiku turējās līdzi un kliedza uz satracinātajiem lopiem.

Kad ganāmpulks jau bija savākts cieši vienkopus, Bokša iejāja pašā vidū, divreiz skaņi noplīkšķināja pātagu, pie tam abas reizes uzšāva ar pātagas galā iesieto stiepli pa muguru barvedim, kas nu laidās vēl trakākos auļos.

Vācietis sāka apjēgt, ka šim cilvēkam padomā nav nekas labs, un ņēmās nopietni izrīkot, lai griežot ganāmpulku atpakaļ.

Viņš runāja tikpat kā ar kurlu. Bokša pēkšņi vairs nesaprata vāciski.

Zaldāts varēja runāt arī ungāriski. Sevišķi lamāties. To iemācās ātrāk.

Ka tevi velns parāvis! Nedzen vairs tos vēršus.

Bokša bija kļuvis pilnīgi kurls.

Bokša vēl trakāk trieca atpalikušos.

Zaldāts domāja: «So jau gan sadzirdēs,» — izvilka pistoli un izšāva. Lode nosvilpa Bokšam gar ausi.

Bokša palūkojās atpakaļ.

Palūk, cik traks, šaus vēl nost, tik daudz prāta viņam ir. Nu tad gāz no tās otras arī!

Zaldāts izšāva arī no otras pistoles, bet netrāpīja.

Tagad laid darbā zobenu! — Gerge Bokša pamācīja zaldātu un, sāņus pagriezies seglos, kaitināja viņu. Gergem nebija ne zobena, ne cirvīša, ne pistoļu, bet sirdī cildena sāpe.

Jātnieks jokus neprata, tvēra savu siksnā pakārto zobenu un metās beķāram viisu.

Beķārs vilka ar pātagu no kreisas puses. Jātnieks cirta ar zobenu no kreisās puses un dabu ja pātagas cirtienu sejā no labās. Tad beķārs vilka ar pātagu no labās puses. Jātnieks bija pastiepis zobenu uz labo pusi, un pātaga viņam sejā ietriecās no kreisas puses. Nolādēts ierocis, vienmēr trāpa otrā puse, neka mērķēts. Jātnieks lādējās gan vāciski, gan ungāriski.

Tad beķārs reizes trīs ar pātagas galu uzknāba vācieša zirgam pa purnu, tas pacēlās uz divām kājām, taisīja piruetes, apsviedās un nometa savu jātnieku zemē.

Gerge Bokša vairs nelikās zinis, kas tālāk notiek ar divās daļās sadalīto pretinieku, bet drāzās pakaļ aizauļo- jušajam ganampulkam un pagrieza to pareizā virzienā; bija tumšs, bija migla, viņš varēja laisties, kurp vien gribēja. Pulkvedis kādu brītiņu gaidīja Gergi atgriežamies, tad viņam apnika vērot nakti un viņš gāja iekšā spēlēt kārtis.

Abi brāļi Baradlaji visu nakti bija uz kājām un centās ievest kārtību izklīdušajās vienībās. Tās nevarēja saprasties. Huzāri nevēlējās nakšņot vienā mājā ar honvēdiem. «Kamēr es tīru zirgu, šis apguļas manā vietā, un, kad es piekusis nāku iekšā, viņš tikai smejas.» Ikviens vainoja sakāvē kādu citu. Ja jūs būtu izturējuši, arī mēs būtu kāvušies. Ja jūs būtu labi šāvuši, arī mēs nebūtu atkāpušies. Ja jūs būtu palīdzējuši, mēs nebūtu zaudējuši savus lielgabalus. Visu nakti risinājās pārrunas, ķildas, pat kautiņi. Pastāvīgi vajadzēja viņus iztiesāt.

Bez tam nebija ne gabaliņa gaļas, ko izsniegt nogurušajam, sakautajām, pazemotajām vienībām. Nebija nekā cita, vienīgi maize un degvīns. Aizbēgušie ciema iedzīvotāji bija paņēmuši līdzi visus [opus.

Edens tikai uz rīta pusi dabūja atlaisties salmos. Rihards vēl negāja gulēt; viņš nolika galvu uz galda — var pasnaust arī tā.

Rītausmā guļošos modināja lopu māvieni un pātagas plīkšķi. Rihards metās pie loga un redzēja, ka vēršu bara vidū Gorge Bokša nokāpj no zirga, vēršiem no sāniem krīt putas, no nāsīm plūst garaiņi. Viņi vairs neredz brīnumus, viņi ir aprimuši, padevīgi pavalstnieki.

Rihards un Edens skrēja ārā.

Gerge Bokša militāri ziņoja:

Kapteiņa kiihgs, pazemīgi ziņoju, te būs vērši.

Rihards uzsita beķāram uz peca.

Jūs esat vīrs ko vērts, Gerge Bokša! Tātad lopi ir te?

Visi piecdesmit.

Tagad es jūs varu cienīt! Pāla kungs! Dodiet man krūku. Dzeršu uz jūsu veselību.

Atvainojiet, — Gerge Bokša svinīgi atstūma piedāvāto krūku. — Man vispirms jānokārto kaut kas cits.

Viņš uzrunāja kapteini.

Es vakar sacīju, ka tie piecdesmit tā nepaliks. Atmaksāšu par to. Te nu būs. Piecdesmit par piecdesmit.

Varbūt kapteiņa kungs dos man tādu papīru, ka vakarējie piecdesmit nem gūt102?

Par ko tev tādu papīru, Bokša?

Dodiet man tādu atestātu, ka tie vakarējie piecdesmit nav spēkā, lai varu bāzt apliecību degunā tādam, kas man domās tos pieminēt.

•— Labi, Bokša, tūdaļ būs.

Rihards gāja istabā, izņēma no somas rakstāmlietas un izdeva Gergem Bokšam apliecību, kurā deklarēja, ka vakar uzskaitītie piecdesmit neskaitās.

Vārds «deklarēja» Bokšu sevišķi nomierināja, tāpat arī tas gods, ka Edens atestātu apstiprināja.

Gerge apmierināts iebāza atestātu dolomāna kabatā. Viņam atdeva atpakaļ zobenu, cirvīti, pistoles.

Kur tad tā krūka?

Pāla kungs pasniedza krūku. Bokša to neatņēma no mutes, kamēr vien kāds piliens vēl bija iekšā.

Pēc tam viņš noslaucīja lūpas krekla piedurknē un palūkojās .uz apkārtējiem. Viņš tūdaļ ieraudzīja, ko bija meklējis.

Nu, panāc šurp, tu vācietēn, kas vakar kliedzi: «Turies, Gergej onkul!» Nāc cīkstēties! Es esmu saņēmis piecdesmit, visu nakti sēdējis zirga mugurā, lopus dzinis; tu esi atpūties, tomēr es tevi nolikšu pie zemes.

Uzrunātais bija tievs, izstīdzējis studentiņš, viņam vēl nedīga ūsas; jauneklis iznāca priekšā smiedamies un jautri teica:

Nenoliksi vis, Gergej onkul!

Kad viņi bija apkampušies un Gergejs jau juta savās muskuļainajās rokās zēna augumu, students noskūpstīja Gerges bakurētainos vaigus. Gerge palaida viņu vaļā.

Redzu gan, ka tu osi isls acu apmānītājs. Nevarēšu vis tevi nolikt pie zemes. Ka to vi jupis, nāc sabučosimies!

Bet tagad izstāstiet, Bokša, ka jums izdevās atdabūt vēršus.

Bokša paraustīja plecus, sakartoja jostu, savieba muti, pakustināja degunu, paraustīja uzacis un nevērīgi pateica:

Aizgāju pie vācu galvenā virsnieka un mīļi palūdzu atdot manus vēršus. Vācietis izrādījās lāga vīrs. Atdeva bez vārda runas vēl divreiz vairāk. Viņš ciena kapteiņa kungu.

Vairāk no Gerges nebija iespējams izspiest.

Tas lielmutīgais plāteklis, kas citkārt augu dienu lielījās ar saviem varoņdarbiem, tagad, veicis īstu varoņdarbu, vispārdrošāko, klusēja un glabāja to kā noslēpumu.

Nekad un neviens netika no viņa mutes dzirdējis, kur viņš tonakt bijis un ko darījis.

KaraļmeŽĀ

Tas notika ļoti sen; jau visu nosegušas divdesmit sešu rudeņu kritušās lapas, nez vai no tūkstoš cilvēkiem viens vairs zina, kas tas ir — Karaļmežs.

Tas ir mežs, kurā katrs koks stāsta atmiņas par bijušo. Sajā mežā gan svinīgi sačukstas lapas, gan zāļu stiebri atceras pagātni, gan koku jaunajos dzinumos lāso varoņu sarkanās asinis, gan zaļā sūna redz sapņus, un šalcošās lapotnes tos atstāsta.

Te notika Išasegas kauja, kas ilga divpadsmit stundas, no pusdienas līdz pusnaktij.

Sis mežrozīšu krūms ar sārtbaltajiem ziediem paceļas pāri mazam apaļīgam pauguriņam un dod paēnu četrpadsmit bruņiniekiem, kas te apbedīti vienuviet.

Lielie akmeņi uzvelti tālab, lai meža zvēri neizvazātu viņu kaulus.

Tie divi lielie puni simtgadīgā skābarža stumbrā radušies no lielgabala ložu ievainojumiem. Koks ir aizaudzējis tos ar mizu.

Pa pļavu izmētātie akmeņi ir paliekas no tā kaļķu cepļa, ko honvēdi izārdīja, lai ar akmeņiem apmētātu ienaidnieku, kad sāka trūkt munīcijas. Un šī lācenāju audze, no kuras rēgojās apdeguši kvēpaini koku stuburi, ir tā vieta, ko aļkāpjoties aizdedzināja Jellačičs103, lai aizkavētu vajātājus.

Un šis celms kalpojā ungāru karavadonim par galdu, kur rakstīt īso pavēli: šodien mums vai nu jāuzvar, vai arī jāatkāpjas pāri Tisai.

Tajos tumšzaļajos laukumiņos šur tur pamežā, kas neizkalst pat sausā vasarā, arī tagad uzzied' zvaniņi, it kā gribēdami apzvanīt kādu aizgājēju.

Kāda lielāka klajumiņa vidū ir prāvs apaļš laukums, kur zāle mūžam izkaltusi. Tur cīnījušās divas kavalēristu vienības un tā nomīdījušas zemi, ka tā vēl tagad stāv kaila.

Tā nebija ne kauja, ne sadursme, bet divkauja, kurā desmit tūkstoši vīru cīnījās pret desmit tūkstošiem; divkauja zirga mugurā un starp kājniekiem, ar lodi un durkli, ar zobenu un laidi, ar akmeņiem un kailām rokām. Gigantiska divkauja, kur zem katra koka kāds vīrs cīnījās ar savu pretinieku; katrs koka stumbrs bija atsevišķs cietoksnis, katrs krūms atsevišķa skansts, ko aizstāv, iekaro, zaudē un atgūst viens varonis no otra. Abām pusēm jau izbeigusies munīcija, piecas stundas viņi ir stāvējuši ugunī, tagad vairs lieto tikai durkļus, arī tie kļūst truli, ierocis noder vairs tikai sišanai; mežs atbalso laižu sitienus kā cirvja klaudzienus; kuram ierocis salūst, tas tver pretinieka ieroci un cenšas to dabūt savās rokās; neskan vairs komandas, katrs cīnās pats uz savu roku; koku stumbrus izšļāktās asinis krāso sarkanus, un šinī briesmīgajā kaujā, kur ikviens ir komandieris un ierindnieks, lielgabalu lodes no abām pusēm lauž. sev ceļu caur mežu un ar troksni sprāgst noslēpumainajos biezokņos. Uz cīnītājiem šauj no abām pusēm. No kreisās puses'Auliča 104 palīgvienības, šķiet, uzskata savus biedrus par ienaidniekiem, no labās puses uz viņiem šauj Montenuovo brigāde. Viņi cīnās zem lielgabalu krustugunīm. Bet to neviens pat nemana.

Ikviens atzīst, ka šodien vajag uzvarēt vai mirt.

Karaļmežs atrodas trīstūkstoš soļu uz dienvidiem no Gedelles rezervāta un rotā Rākošas kreiso krastu; vietām tas atvirzās vairāk neka tūkstoš soļu no strauta; pie Iša- segas turpretim koki līkst tieši Rākošas ūdenī. Caur mežu ved trīs lielceļi, tie visi satiekas Išasegā, kur savienojas kopā. Šis ceļš ir Peštas vārti. Ungāru armija grib redzēt Peštu!

Viņi cīnās par Peštu. Vai to var nesaprast?

Karaļmežs platākajā vietā ir trīstūkstoš soļu plats, šaurākajā — tūkstoš divi simti soļu plats un jūdzi garš. Vienai no abām pusēm šis mežs jāatņem otrai.

Mežu visā tā garumā pavada Rākoša, kās vasarā ir strauts, bet pavasarī purvs; kaujā Rākoša nozīmē ļoti daudz. Pāri tikt var tikai tur, kur tā atļauj.

Tāda pāreja ir pie Išasegas un tālāk uz ziemeļiem pie . kādām dzirnavām.

Abas pārejas atrodas ungāru armijas ienaidnieku rokās, kas spēj sūtīt pretim četrdesmit divus tūkstošus karavīru, divi simti trīsdesmit divus lielgabalus, trīs raķešu iekārtas un piecdesmit sešas jātnieku rotas.

Stratēģiski nozīmīgos pakalnus viņi ir ieņēmuši.

Kaujas laikā aizdedzina arī īšasegu, ielas deg visā garumā, tikt cauri ar lielgabaliem nav iespējams.

No pusdienas līdz vakaram Karaļmeža kaujā laime ir mainīga.

Vispirms ungāri izsit austriešus no meža dienvidu daļas, tad aizdedzina mežu. Pēc tam austrieši ar jauniem spēkiem griežas atpakaļ un sasit ungārus, tad degošais mežs viņiem aizšķērso ceļu.

Pa to laiku ungāru armijas otra daļa ieņem meža ziemeļu daļu un virza uzbrukumu uz dzirnavu tiltu. Viņi jau iet uz priekšu, jau gūst panākumus, kad otras daļas atkāpšanās spiež arī viņus atdot ieņemto teritoriju.

Atkal viss jāsāk no jauna.

Iekarojot un aizstāvot mežu, abas armijas sajaucas kopā. Tikai pēdu pa pēdai, koku pa kokam viņi spēj atņemt cits citam.

Satriektās vienības atkal un atkal metas ugunī.

Neviens vairs nebēg tā kā pirms trim mēnešiem. Ja vajag atkāpties pārspēka priekšā, novērš seju, ja saņem palīdzību, atkal griežas atpakaļ un no jauna iet uzbrukumā.

Ikviens jau ir iepazinis ložu svilpošanu. Parasta dziesma! Lielgabalu dārdi vairs neliek sirdij sarauties, brūce vairs neliek nobālēt. To nemaz nedrīkst manīt.

Viņi cīnās jau sešas stundas.

Un vēl neviens no pretiniekiem nevar teikt, ka atņēmis otram tik daudz zemes, cik pārlido lielgabalu lodes. Lodes arvien krtt ienaidnieka pusē.

Abas puses saprindzina pēdējos spēkus. Ceļ augšā tos, kas jau sabrukuši aiz noguruma, pārsien ievainojumus un saka: «Tas vēl nekas!» — uzmundrina atslābušos, savāc rezerves un ar pēdējiem spēkiem no abām pusēm metas i kaujas laukā.

Mežs skan no nikniem kliedzieniem; paši komandieri nes karogus.

Austriešu karaspēks raida izšķirošu triecienu ungāru nometnei pašā vidū. - 1

Sešpadsmit vieglās kavalērijas ulānu un dragūnu rotas, divi pulki kirasieru, sešas rotas brīvprātīgo kavalēristu ar astoņiem lielgabaliem un diviem raķešu punktiem augšpus Išasegas pāriet sēklī Rākošu un visi kopā kā lavīna gāžas virsū ungāru galvenajiem spēkiem.

Uz tā apaļā laukumiņa, kur vēl tagad zāle negrib augt, cieši kopā stāv huzāru pulks.

Trīs tūkstoši huzāru!

Ienaidnieks izvietojis savas baterijas pret viņiem, iesāņus un starp paša kavalēristiem, un atklāj uguni.

Bija tikai viena izeja. Un viņi izmantoja to.

Mesties pretim ienaidnieka kavalēristiem un jau pašā sākumā sajaukties ar viņiem tā, lai pretinieki nevarētu izšķirt, kura ir viņu vienība, kura cita, un nevarētu šaut ar lielgabaliem.

Tā arī rīkojās.

Pa visu frontes līniju taures pūta aicinājumu uzbrukumā, zeme drebēja, mežs skanēja no kliedzieniem, un, kad tūkstošiem zobenu sāka skūpstīties, cilvēku balsīm pievienojās zobenu šķinda.

Labu laiku kaujas lauku klāja putekļu mākonis. Kad to pēkšņi aiznesa sāņus vēja brāzma, no abām nometnēm bija'redzams skats no senas varoņteiksmas.

Juku jukām seši vai septiņi tūkstoši bruņinieku, no kuriem ikviens meklē sev pretinieku; dīžājas zirgi, šķind mirdzoši zobeni; sarkanas ķiveres, metāla bruņu cepures, stūrainas cepures cita citai blakus, cita citai pretim. Kaujas laukā izveidojušās trīs galvenās grupas, gandrīz pilnīgi apaļas. Tās virzās uz vienu un otru pusi kā brīnišķīgs mehānisms ar diviem poliem. Šie divi poli ir abi karogi: ungāru trejkrāsainais un ķeizara divkrāsainais. Ap tiem risinās visniknākās cīņas. Drosmīgākie bruņinieki laužas uz ienaidnieka karogu un noasiņo, aizstāvēdami savējo.

Šie jauktie pūļi ir tik sablīvēti, ka atgādina skudru pūzni, kurā visi kopā — austrieši un ungāri — kustas uz priekšu un atpakaļ. '

Krievu karavadonis gan zinātu, ko tagad darīt. Notēmētu ar visiem sešdesmit deviņiem lielgabaliem un noslaucītu visus no zemes virsas.

Saule patlaban laižas lejup pa vasarīgajām aprīļa debesīm un no Būdas zilajam kalnu galotnēm vēl izšauj zelta staru kūli.

Viss kļuvis zeltains. Zeltojas plaukstošie koku pumpuri, starp kuriem izlaužas saules stari; pašlaik sāk ziedēt

kizilkrūmi un kļavas. Zeltainas izskatās zirgu pakavu izjauktās smiltis, un varoņu sviedrainās sejas ir kā zeltā atlietas.

Ikviens cīnījās tā,, it kā pirms saules rieta būtu jānoskaidro uzvarētājs, lai saule varētu par to vēstīt jūrai.

Katra roka sasprindzināja muskuļus, katrs cirtiens bija tāds, it kā tas izšķirtu vesela laikmeta likteni un idejas triumfu. Divu milžu nāves cīņa, katrs viņu asins piliens bija atsevišķa dvēsele, varonis, brīnums.

Briesmīgas bija šīs cīņas liecības, kad tās pēc kaujas savāca. Pušu pārcirstas bruņu cepures, ar vienu dūrienu pārdurtās krūšu bruņas. Un tie asiņainie karavīri, kas palika kaujas laukā ar desmit vai divpadsmit ievainojumiem, — un tomēr palika dzīvi.

Putekļu mākulis un apkārtējais gaiss kļuva svelmains no cīnītāju naida. Saules apspīdētajā putekļu mākulī un cilvēku naida izdvestā vizmainā miglā viens otru ieraudzīja komandieri. Abi izcēlās no pūļa par veselu galvas tiesu.

Viens bija Rihards Baradlajs, otrs — Oto Palvics.

Viņiem bija viena doma.

Tā pat nebija doma, tā bija divu negaisa mākoņu raidītu zibeņu sadursme.

Viņi lauzās cauri cīnītāju rindām. Viņi meklēja viens otru.

Cīnītāji deva viņiem ceļu.

Pūlis pašķīrās viņu priekšā, it kā visi būtu pārliecināti: tā ir dieva tiesa, divu bruņinieku zobeni izšķirs, kam šodien piederēs uzvara. Lai pabeidz viņi!

Apkārtējie deva vietu, lai Viņi varētu tikt kopā.

Beidzot viņi ir satikušies.

Viss, kas spāj sildīt vīru sirdis, tagad kvēlo viņu dzīslās. Karavīra godkāre, lepnums, atmiņas par aizvainojumu, naida tīksme un rūgtā dzimtenes mīlestība, cīņu vētrā tas viss, sakāpināts līdz pēdējai iespējai, cīņas reibuma un izlieto asiņu ekstāzē dod cīnītājiem erceņģeļa spēku.

Viņi metās cīņā.

Neviens necentās atvairīt otra cirtienu, abi cirta reizē.

Abi cirta ar spēcīgu roku un naida pilnu sirdi.

Pacēlušies kāpšļos, tālu atpakaļ vēzēdami zobenus, viņi cirta.

Abi zobeni bija nomērķēti pa galvu.

Abi cirtieni noklaudzēja reizē kā satikušies zibeņi, un abi varoņi reizē izkrita no segliem.

Rihards Baradlajs no pretinieka bija saņēmis tādu cirtienu, ka nekad vairs neredzētu saullēktu, ja viņa miesa nebūtu rūdīta tai burvju avotā, kur mātes mazgājušas Iliadas un Nlbelungu varoņus.

Droši vien ari jaunākos laikos, kad nav vairs mitu, ir savas burvju zāles, ar kurām mātes iesvaida dēlus, lai zobena asmens viņus neskartu. Varbūt tā ir kāda mūžīga lūgšana, kas stājas ceļā nāves eņģeļa cirvim, un tas nespēj pārcirst mazu nopūtu, kaut gan dzelzs un tērauds jau pārcirsti.

Oto Palvica zobens pārcirta Riharda ķiveri un metāla bruņu gredzenu, uz kura balstījās ķiveres apmale, bet, kā jau dažkārt gadās, cirtiena brīdī skāra Riharda galvu nevis ar asmeni, bet plakaniski.

Tomēr viņš bija pilnīgi apdullis no briesmīgā sitiena un izkrita no segliem, kaut gan nebija ievainots.

Turpretim tas cirtiens, ko saņēma ienaidnieks, bija trāpīgs.

Tas bija kā zibens speriens.

Pārcirta bruņu cepuri un ietriecās dziļi galvaskausā, izsitot brūci līdz pat deniņiem.

Kad abi varonīgie komandieri reizē izkrita no segliem, uz mirkli ap viņiem sākās mežonīgs kautiņš. Katra vienība gribēja glābt savu komandieri.

Bruņinieks Pūls, kas bija sekojis savam komandierim, aši nolēca no zirga un ar savu ķermeni aizsedza Rihardu. Tur viņu samīdīja cīnītāju zirgi. Bet savu mīļoto saimnieku viņš bija izglābis. Nabadziņam bija vienkārša dvēselīte. Nepameta ne tik piemiņas ka tas rakstu pratējs taurētājs. Pālam nebija nekā cita ka vien uzticība. Tagad viņš ar to apsedza savu mīluli. Un aizgāja viņa vieta nāvē.

Šai brīdī aiz meža iedārdējās lielgabali. Ko tas nozīmē? Viss Karaļmežs trīsēja no saucieniem: «Lai dzīvo dzimtene!»

Ungāru rezerves pulki bija ieradušies un sāka kauju.

Rezerves baterijas stājās cīņā, un honvēdu bataljoni izsita ienaidnieku no Karaļmeža. Liktenis bija izšķiries.

Austriešu taurētāji ziņoja atkāpšanos. Kavalērija izklīda; līķus un ievainotos savākt vajadzēja ungāriem. Viņi pacēla ari Oto Palvicu. Tas vēl bija dzīvs.

Austriešu karaspēks jau bija atkāpies uz Rākošas labo krastu.

Saule norietēja. Taču diena ar to vēl nebeidzās.

Naktī blāzmoja degošā ciemata liesmas, un tam, kas gribēja būt uzvarētājs, vajadzēja ieņemt ciematu.

Tātad durkļus augšā un uz priekšu! Tieši ugunī!

Viņi cīnās jau astoņas stundas, bet nedrīkst būt noguruši; izmocītie karavīri ceļas jaunam uzbrukumam, vakara vējā plīvo karogi, visapkārt skan saucieni «lai dzīvo!», no tumšā meža atdalās durkļu mežs, kas metas tieši ugunī; liesmu apņemtajās ielās veselu stundu rit kauja; tumšajā mežā nakti izgaismo šāvienu ugunis.

Un durkļi laužas vēl uz priekšu. Tagad tie jau sasnieguši Išasegas augstieni, ienaidnieku izspiež arī no turienes, un, kad virs apvāršņa paceļas mēness, pāri augstienei jau plīvo trīskrāsainais karogs.

Bet Karaļmežā vēl arvien turpinās mežonīgā cīņa.

Tos tur nevar izšķirt. Jaunas un jaunas vienības laužas meža tumsā viena otrai pretim, tās negrib ticēt, ka cīņa beigusies, tās cīnās pašas cīņas dēļ, tās neklausās ne taures skaņas, ne komandas, tikai meklē pretinieku un cīnās.

Tikai vēla pusnakts nes viņiem atpūtu.

Pakalnā aiz Rākošas nakts mieru pārtrauc uzvarētāja saucieni — «lai dzīvo!»; no tālajiem Gedelles kalniem atskan aizejošā ienaidnieka skumjās aicinošās taures skaņas; no meža biezokņiem tām atsaucas uz nāvi ievainoto kunksti un nopūtas. Dzirnavu pļavā pie ugunskuriem skan čigānu mūzika, tur dejo huzāri un honvēdi. Pa pļavas grāvjiem plūst strautiņi, kas Rākošas ūdeni krāso sarkanu.

… Tā tas notika Karaļmežā.

MIRSTOSĀ IENAIDNIEKA NOVĒLĒJUMS

Bija jau tumšs, kad Rihards Baradlajs atjēdzās no nemaņas.

Sākumā viņam likās, it kā tumsa būtu liels smagums viņam uz galvas; roku pakustinājis, viņš bija pārsteigts, ka tā neatduras pret lielo, tumšo masu.

— Hehei! — viņš iekliedzās, pārliecinājies, ka mēle vēl kustas.

Tad atvērās kādas sānu durvis un ieplūda gaisma.

Gaismā Rihards atklāja, ka viņa galva vēl arvien ir spējīga atcerēties. Gaisma plūda no huzāru lampas, kuru turēja gara roka, bija redzama iegarena seja — Mausmana

seja.

Rihardam vēl arvien likās, ka viņš ir uz saules, kur cilvēka galva sver tūkstoš trīs simti centneru un parastam cilvēkam vajadzīgi četri simti zirgspēku, lai pieceltos, ja viņš ir apgulies uz zemes, tas ir, uz saules.

Nu, vai esi pamodies? — Mausmans jautāja ar jautru sejas izteiksmi.

Tātad esmu dzīvs?

Tev netrūkst ne pirkstiņa. Viņsaulē biji tikai uz viesizrādi.

Kur es atrodos?

Rākošas dzirnavās.

Tātad mēs esam uzvarējuši? — Rihards sauca, un pēkšņi viņam atmiņā uzausa viss.

Pilnīgi. Išasega ir mūsu. Bāns atkāpies līdz pat Ge- dellei, uzvara ir pilnīga.

Rihardam vairs galva nelikās svina pielieta, vairs nevajadzēja tvaika mašīnas, lai viņu dabūtu augšā.

Celies tik kājās! — Mausmans viņu drošināja.

Tev nav nekādas vainas. Galvā puns dūres lielumā, uz tā āda pušu trīs pirkstu platumā. Tas ir viss.

Vai tu esi ārsts?

Man liekas gan, — Mausmans lepni atbildēja.

Doctor medicinae et magisler chiiuigiae. Es tevi ārstēju un būšu ļoti lepns, ka esmu izārstējis, jo vainas tev nekādas nav, tikai tas puns galvā un āda pušu. Tev būs ķēris ar zobenu plakaniski.

Rihards arī pats aptaustīja galvu. Zem plākstera bija gan pamatīgs puns, bet tam viņš nepiegrieza nekādas vērības.

Parīt no tā nebūs ne miņas. Tev nav veits ar mani noņemties; parūpējies par citiem ievainotajiem. Te vajadzēs tikai dažas aukstas kompreses, ai tam tiks galā arī Pāla kungs.

Pāla kungs? — Mausmans jautāja, vēl vairāk izbolījis savas izvalbītās acis.

Vai tad viņa te nav?

Viņš guļ tepat dzirnavu gaitenī. Guļ un gulēs mūžīgi mūžos.

Miris?

Viņš gāja kopā ar tevi, tur, kur nāvi par Velti dalīja. Kad tu nokriti no zirga, nabaga vecais puika tevi nosedza ar savu augumu, lai zirgi nesamin, un viņu pašu sabradāja.

Vai nav glābjams?

Trīs cilvēki varētu nomirt no tiem ievainojumiem.

Aizved mani pie viņa.

Pagaidi, pārsiešu vispirms tev galvu. Tā. Cik tev labi piestāv balts pārsējs ap galvu, tu izskaties kā senlaiku druids. Turies man pie rokas. Tev vēl reibs galva.

Mausmans ņēma lampu un veda Rihardu uz dzirnavu gaiteni.

Tur rindā gulēja tie cīņas upuri, kas bija krituši dzirnavu tuvumā.

Rihards tūlīt atrada bruņinieku Pālu.

Vecajam puisim arī tagad bija tikpat mierīga seja kā vienmēr. It kā viņš savu nāvi nemaz nebūtu ņēmis vērā; it kā viņam viss notikušais liktos pilnīgi dabisks. Viņa ūsas kā Arhimeda spirāles arī tagad švītīgi slējās uz abām pusēm. Nekādi ievainojumi nebija redzami.

Rihards nometās ceļos viņam blakus, paņēma vecā hu- zāra roku savējā un modināja viņu.

Bruņiniek Pāl! Manu mīļo uzticīgo vecīt! Mosties! Tu taču tikai guli. Neizliecies par mirušu. Vai dzirdi? Tavs kapteinis sauc. Vecais saimnieks runā. Kāpēc tu neatbildi?

Viņam ir iemesls neatbildēt, — ierunājās Mausmans, — kāds pakava spēriens ir saskaldījis viņa galvaskausu.

Rihards pie kritušā vecā bruņinieka raudāja kā bērns. Cik viņš bija uzticams, uzticamāks, nekā cilvēks vispār mēdz būt; kā uzticams dzīvnieks ar eņģeļa dvēseli.

—- Apglabā viņu atsevišķā kapā, — Rihards lūdza draugu. — Lai es varu atrast, kad atgriezīšos pie viņa.

Rīt arī tu varēsi piedalīties pēdējā goda parādīšanā varoņiem. Arī kritušos ienaidniekus apglabāsim mēs.

Taisnība gan! Kas noticis ar Oto Palvicu?

Tu esi bijis nežēlīgs pret viņu. Viņš guļ tepat dzirnavnieka dzīvoklī. Galvenais ārsts pats ņemas ap viņu. Laikam mirs no dabūtā ievainojuma. ^

Pašlaik arī no dzirnavnieka istabas iznāca ārsts. Rihards steidzās viņam pretim.

Jums ir laimējies, bet jūsu pretiniekam tuvojas pēdējais brīdis. Vēl viņš ir pie samaņas, bet pēe pāris stundām sāksies drudzis, un nāve neizbēgama.

Vai nav vairs nekādu cerību? — Rihards jautāja.

Nekādu. Viņš pats ir sagatavojies izteikt savu pēdējo vēlēšanos. Kad es iegāju, viņa pirmie vārdi bija par jums. Pateicu, ka jums briesmas nedraud, esat dabūjis tikai sitienu. Tad viņš lūdza jūs sameklēt un pasaukt, viņam esot kas sakāms.

Jo labāk, ka viņš to vēlas, mans bruņinieka pienākums ir apmeklēt ievainotu pretinieku. Iesim!

Oto Palvics gulēja dzirnavnieka mājokļa priekšistabā. Ieraudzījis Rihardu, viņš centās pacelties uz elkoņa un lūdza palikt kaut ko zem galvas, lai varētu nosēdēt. Viņš sniedza atnācējam roku.

Labu vakaru, bēdubrāli Kā tev iet? — viņš jau bez elpas jautāja pretiniekam. — Nay vērts runāt. Man beigas. Nebēdā nekā. Tas nebija tavs cirtiens. Man ir cieta galva. Tā jau daudz izturējusi. Bet mani sabradāja tie dullie zirgi. Iekšās kaut kas pušu. Man jāmirst. Tu neesi mani nogalinājis, nelauzi galvu par to, mēs abi esam viens otra vērti. Tagad esam norēķinājušies. Es savus rēķinus esmu nokārtojis, palicis tikai viens vienīgs parāds. — Viņš dziji nopūtās un klusēja kā saņemdamies.

Palūdz tos citus kungus, lai mūs uz brītiņu pamet vienus. Viņi jau man ir palīdzējuši,- cik varējuši. Vairāk nekas man nav vajadzīgs.

Ārsts vēlreiz Palvicam piekodināja palikt mierīgam, nekustēties, jo varot noslīdēt pārsēji. Oto Palvics apsolīja, ka nepaiešot ne diena, kad viņš būšot pilnīgi kluss.

Kad viņi bija palikuši vieni, viņš steidzīgi kā nokavējies cejinieks satvēra Riharda roku un s.ipju pilnā balsī sacīja:

Draugs, man ir bērns, un nt l.un vairs nebūs tēva.

Mirstošā seju klāja uguns sārtums.

Es tev visu izstāstīšu. Man allic is maz laika. Man jāmirst. Es nevaru uzticēt savu noslēpumu nevienam citam kā cildenam cilvēkam, kas to sapratīs un glabās. Es biju tavs ienaidnieks. Tagad esmu draugs ikvienam. Pat tārpiem. Tu dzīvo, tu esi uzvarējis. Tavs pienākums pieņemt ienaidnieka novēlējumu.

Es to pieņemu, — Rihards solījās.

Es to zināju, tālab liku tevi aicināt. Tātad paklausies, ko es tev uzticēšu. Man ir dēls, ko es nekad neesmu redzējis un nekad neredzēšu. Viņa māte ir dižciltīga dāma. Kas viņa ir? To tu uzzināsi no dokumentiem, ko atradīsi manā somā. Skaistule bez sirds. Es vēl biju jauns leitnants, kad iepazinos ar viņu. Abi bijām vieglprātīgi. Toreiz vēl bija dzīvs mans tēvs, viņš aizliedza mūsu laulības, kas būtu bijušas vienīgais glābiņš. Vienalga. Tomēr nebija pareizi atraut no sirds gabalu un izmest to uz ielas. Meitene, kas dieva un dabas priekšā bija mana sieva, kopā ar māti devās ceļojumā un atgriezusies atkal bija meitene. Uzzināju vienīgi tik daudz, ka tā nelaimīgā dvēselīte, par kuru pavairojies lieko cilvēku pulks, ir zēns. Bet, kur tas pali-^- cis, kur pamests svešajā zemē, to es neuzzināju. Vēlāk izcīnīju sev stāvokli militārās aprindās, mans tēvs nomira, es kļuvu patstāvīgs. Un dieva vārds, es būtu to sievieti apprecējis, ja viņa varētu pateikt, kur ir mans dēls. Viņa mani neatlaidīgi vajāja ar savām vēstulēm. Aicināja tikties. Zvērēja. Uz katru vēstuli es atbildēju: «Atrodiet manu dēlu.» Es biju nežēlīgs pret viņu. Viņa būtu varējusi iziet pie cita, bija daudz precinieku. «Es tev aizliedzu precēties!» — «Tad appreci mani pats!» — «Atrodi manu bērnu!» Es viņu mocīju. Bet viņai nebija sirds, tādēļ viņa nespēja izjust mokas. Viņa sacīja, ka nezinot, kur bērns palicis. Viņa bija centusies tā izdzēst mazās pēdiņas smiltīs, lai pa tām nespētu sekot ne pati, ne cits.

Bet es tomēr atradu ceļu. Aizritēja gadi, viņu meklējot. Es atklāju vienu pēdiņu pēc otras. Te kristāmzime. Tur kāda aukle, kāds dokuments, kāda maza cepurīte; dzīvs liecinieks; kamēr uzgāju arī pašas īstās pēdas. Pie šim pēdām man vajadzēja apstāties un mirt.

Smagas domas plosīja bargā vīra krūtis. Zem barguma maskas slēpās dziļi jūtīga sirds. Rihards vērīgi tvēra katru vārdu.

Draugs, — mirstošais bruņinieks sacīja, — dod man roku, ka tu izdarīsi to, ko es nepaspēju.

Rihards pasniedza roku ievainotajam pretiniekam. Palvics viņa roku vairs neatlaida. •

Manā somā atradīsi dokumentus, kas norādīs, kur meklējamas tās personas, kas var tev parādīt tālāko ceļu. Bērns pēdējā laikā bijis uzticēts kādai Peštas bodniecei, to esmu uzzinājis no viena sīkumtirgotāja Vīne. Peštā es to sievieti neatradu, jo viņa esot pārcēlusies uz Debre- cenu, kaut ko aizvedusi jūsu valdībai. Turp doties es neva

rēju. Taču uzzināju, ka šī sieviete nodevusi bērnu kaut kur audzināt. Bet kur? To zina vienīgi viņa. Viņas kalpone vēl zināja pateikt, ka tā esot lauku sieva, kas tādā veidā pelnoties un esot bieži nākusi pie viņas saimnieces strīdēties, ka par uzturu maz maksājot, bērns esot skrandās un badā.

Pie šiem vārdiem mirstošā pirksti krampjaini sažņaudza Riharda roku.

Bērns ir skrandās un badā.

Viņa teica, ka tas esot skaists bērns; aukle dažas reizes to paņēmusi līdzi, lai pierādītu, ka bērns vēl ir dzīvs.

Oto Palvica acīs parādījās asaras.

Tirgotāja katrreiz apskatījusi bērna krūtis, uz tām esot dzimumzīme ogas veidā, pēc kuras var bērnu pazīt. Viņam kaklā pakārta puse vara monētas, otra puse atrodas pie viņa mātes. Ja vien viņa to nav aizsviedusi.

Bērns ir skrandās un badā. Viņam jau trīs gadi. Bod- nieces 'kalpone aiz žēlastības dod viņam maizi, bodniece aiz žēlastības maksā niecīgo uztura naudu, un zemniece aiz žēlastības viņu tur, jo māte viņu sen jau aizmirsusi. Draugs, es vēl zem zemes dzirdēšu, kā mans bērns raud.

Esi mierīgs, viņš neraudās.

Vai ne? Tu uzmekj^si viņu? Noliec drošā vietā naudu, ko atradīsi manā somā, lai viņam nav jāmirst badā, kamēr pats spēs sev maizi nopelnīt.

Es viņu sameklēšu un parūpēšos par viņu.

Starp maniem dokumentiem atradīsi pilnvaru, kas dos viņam tiesības uz manu vārdu. Bet viņš'nekad nedrīkst uzzināt, kas es esmu bijis. Es esmu nabaga karavīrs. Nodod viņu mācīties kādu godīgu amatu, Rihard!

Esi mierīgs, draugs Oto, es lov apsolos rūpēties par viņu kā par sava brāja bērnu.

Palvica sejā atplauka prieka stariņš.

Tu apsolīji. Tu turēsi savu solījumu. Tad man vairs te nav ko gaidīt. Ak, cik patīkami dedzina galvu…

Un viņš sāka dziedāt.

Drudzis ņēma virsroku, lēkmes izrāva apziņu no līdzšinējās gultnes, un viņš kā ārprātīgs dziedāja ielas dziesmiņas un operu ārijas.

Kad drudža lekme uz bridi mitējās, viņš atkal runāja saprātīgi.

Redzi, mokām ir tāda pakāpe, kad. tās šķiet patīkamas.

Rihardam bija briesmīgi skatīties mirstošā agoniju, tāda mirstošā, kas kritis no viņa rokas. Bet viņš nevarēja iet projām, jo Palvics turēja viņu ciet, un, kad Rihards mēģināja tikt vaļā, mirēja pirksti savilkās kā dzelžs slazdi, un viņš zobgalīgi sacīja:

Ahā! Tu gribi tikt projām? Tev netīk šis skats? Nebūs nekā, draudziņ. Ja esi nogalinājis, noskaties līdz beigām, ķā es mirstu. Iemācies, ka arī tev tādā reizē būs jākauc, jākunkst, jāvaibstās un jāgriež zobi.

Un viņš atkal dziedāja, tā ka bija baigi klausīties.

Lielais mocītājs pa brītiņam deva'viņam mieru, tad viņš klusām runāja.

Nabadziņam kājās tikai mazas kurpītes.

Un atkal viņš sāka elsot. ,

Tad viņš palika klusu. Uzacis noslīdēja zemāk pāri acīm, seja aprima, viņš klusā, dobjā, mierīgā balsī uzrunāja Rihardu. Viņš bija pie pilnas apziņas.

Bet… draugs … tas noslēpums, ko tev atklāju, tas ir sievietes noslēpums… Dod goda vārdu, ka nekad nenodosi šo sievieti… Pat dēlam neteiksi viņa mātes vārdu … Viņa ir slikta sieviete. Bet uz viņas noslēpumu tiesības vienīgi kapam, kurp es dodos.

Rihards aizkustināts svinīgi apsolījās:

Dodu savu goda vārdu!

Plauksta ap viņa locītavu sažņaudzās vēl.ciešāk; nopietnā bālā seja ar noslīdējušām uzacīm vēl ilgi stingi lūkojās Rihardam acīs, kamēr viņš beidzot atskārta, ka acis skatās un roku spiež mirušais.

Tikai ar ārsta palīdzību Rihardam izdevās atbrīvot roku no mirušā pretinieka pirkstiem.

SAULES GAISMA UN MĒNESS GAISMA

Maza idille pašā kauju virpulī.

Cik labi, ka zeme nav tāda, kādu to tēlo Herodots savā kartē — plakana, līdzena, gluda; cik labi, ka zeme ir apaļa un arī koki ir apaļīgi. Cik labi, ka uz zemes ir daža laba vietiņa, no kuras nav saskatāmi degošo ciematu dūmi. Zemeslodes izliekums tos aizsedz un ļauj būt arī laimīgiem cilvēkiem.

Ja zeme būtu tik plakana, kā šķita Herodotam, no Kerešas salas krastiem uz dienvidu pusi būtu redzams, kā deg Oārada un Ujvidēka, kā uzsprāgst gaisa Senttamāša, kā uzliesmo Temešvāra; rietumu pusē būtu redzams, ka dienām un nedēļām ilgi dūmo Abrudbāņas drupas, austrumu pusē varētu vērot degam Budapeštu, un ziemeļos atspīdētu tūkstošiem ugunskuru, kas vēstī par karaspēka tuvošanos. Un līdzeno pasauli pārskanētu lielgabalu dārdi no Aradas, Temešvāras, Pētervāradas, Ģulafehērvāraš, Komāroma.i, Būdas un Titelas. Tie būtu nepārtraukti dārdi, kas bez tam vēl radītu atbalsi..

No šejienes nekas nav redzams, nekas nav dzirdams; apvārsnis aizsedz visu.

Kerešas salas papeles bārsta ziedus, ir skaistas maija dienas. Pēc svētiga silta lietutiņa kuplo, zaļo zāli izraibina dzelteni un zili ziedi; kaut kur aiz kokiem jau dzied izkapts, tur pļauj sienu.

Visa Kerešas sala ir maza noslēgta paradīze, kūrvieta dzejiski noskaņotiem kungiem un koku aizsardzības rezervāts, kur koku stumbrus nekad neskar cirvis; to vienīgais uzdevums ir veidot lapotni un klāt ēnu, kā arī dot putniem mājvietu. Un, ja gadās kāds invalīds ar ielūzušu stumbru, vētrā aplauztiem zariem, arī to neviens neaiztiek, tam nodrošināta pensija, tam atļauts neziedēt; kad tas nokalst un satrun, to apvij kupli meža apīņi un mūžzaļi tīteņaugi. Veco koku necērt malkā.

Zem kokiem tāds kā putnu dievnams. Katrā krūmā mitinās savs iedzīvotājs, strazds un lakstīgala pavasarī atrod savu ligzdiņu turpat, kur rudenī pametuši, un ar savām dziesmām un svilpēm vēsti p.ir siltumu un mīlestību.

Uz šās salas nekad neskan šāvieni.

Kaitīgi kukaiņi tur nemoca cilvēkus un kokus. Visi ir cits citam pateicīgi; cilvēks aizsaig.i kokus un to spārnainos iemītniekus, koks sargā alnis no velrain un saules svelmes, putni sargā tos no kopīgiem ienaidniekiem — kukaiņiem. Cik gudri iekārtots!

Salu visapkārt apjož sens mežs; alkšņi nolaiduši savas tumšās lapotnes līdz pat ūdenim un neatļauj tanī ieskatīties no ārienes.

Tanī vietā, kur tilts savieno salu ar krastu, biezā meža sienā pašķiras un milzu koki ar kopā sakļautiem vainagiem Jauj kā caur zaļu baznīcas velvi palūkoties uz salu.

Tā ir paradīzes ainava.

Skaidrā laikā iztālēm redzama saules apspīdēta pils; tā celta pēc skotu parauga, ziemeļu pusē visa siena līdz pat .jumtam noaudzēta ar tumšzaļiem vīteņaugiem, bet austrumu fasādi apvij rozes, patlaban pilnā plaukumā, un sarkano ziedu miljoni atgādina liesmas.

Pils dienvidu pusē aug trīs varenas vecas liepas, divreiz augstākas kā pils siena, kuras mafmora nišā klusām sēž pāvs, nolaidis līdz pat zemei savu garo, zeltā mirdzošo trēnu.

Pils priekšā liels dīķis, kura zilgmainajā spogulī brīnišķīgā ainava skatāma vēlreiz; baltās marmora margas, liesmainā fasāde, tumšzaļie vīteņaugi; trīs balti gulbji, spārnus kā buras iepletuši, lēnām peld pa šo spoguli, pamezdami aiz sevis sudrabainu svītru.

Krastā atvēsinās briežu bariņš; kāda maza briežu māte dzer ūdeni un it kā tīksminās par savu atspulgu. Vecais briedis, stalti saslējis varenos ragus, stāv nekustīgi. Viņi ir tik rāmi, ka pat nesatrūkstas, ja kāds tuvojas.

Pa spirgtu mauriņu.līdz pat pils durvīm ved oļiem klāts celiņš, tālāk velvēta veranda, caur kuras gotisko logu krāsainajiem stikliem saule atviz raibā rakstā uz grīdas divkrāsu marmora plāksnēm. Verandas vienu pusi aizsedz smags zaļš damasta priekškars, kas aizēno priekšpusdienas sauli.

Šinī ēnā novietots balti aizplīvurots šūpulītis, kurā guļ mazs bērniņš. Viņam tik apaļi vaidziņi, ka starp tiem tikko paliek vieta mazai mutītei. Guļot viņam mute jātur vaļā, tik apaļi ir vaigi.

Uz šūpuļa malas sēž cīrulis un dzied gulētājam Rākoci maršu. Gan brīnišķīgi, gan jocīgi! Vistrauksmainākais kaujas maršs pasaulē izskan cīruļa maigajā, laimīgajā balsī. Un, kad pielaižas kāda bezkaunīga muša un grib nosēsties uz mazā gulētāja sārtās sejiņas, caps — cīrulis uzlido, un muša pazūd, it kā tās nebūtu bijis; tad viņš atkal nolaižas un tādā balstiņā, kas reizē atgādina gan flautu, gan zvaniņu, turpina: «Droši cīņā, mūs brīvība sauc!» — kamēr nāk atkal kāda muša.

Mazulīša māte sēž pītā niedru krēslā pie šūpuļa kājgaļa. Viņas skatiens pa atvērtajām durvīm kavējas tālumā. Viņai mugurā baltu mežģīņu mājas tērps, viducī apņemts ar platu zilu lentu, viņas mati juku jukām krīt pār pleciem un krūtīm kopā ar mežģīņu cepurītes zīda lentām.

Iepretim pie molberta sēž jauns vīrietis un glezno miniatūru dāmas portretu.

Verandas otrā pusē trīs gadus vecs bērns noņemas ar milzīgu ņufaundlendieti, viņš par varītēm grib suni piespiest būt viņam par zirgu.

Šī sieviete un divi bērni ir Edena Baradlaja ģimene, bet jaunais vīrietis — Jene Baradlajs.

Ja Jenes nebūtu šeit, jaunā sieviete būtu zaudējusi prātu.

Vienmēr un vienmēr viņai bija jādomā, ka viņas vīrs staigā nāves laukos un nedēļām ilgi no viņa nav nekādas vēsts, un iztēlē jāataino visas briesmas, kas viņam varētu uzbrukt.

Laime, ka Jene bija tur, Jene prata atrast priecīgas domas, viņam bija pretinde pret katru rūpi, viņš pat spēja lasīt domas. Šad tad viņš devās uz tuvējo pilsētu un atnesa labu vēsti. Varbūt gan tā nebija patiesa.

Jene nav apmierināts ar portretu. Viņš to gleznojis ļoti rūpīgi. Viņam ir mākslinieka talants; pats saka, došoties uz Romu mācīties par gleznotāju. Pārējie tam piekrīt. Bet šī glezna negrib padoties. Kaut kā tur trūkst. Katrs vaibsts atsevišķi ir uztverts pareizi, bet seja iznāk sveša.

Belāčka, brālīt, panāc šurp!

Puisēns pamet savu suni un nāk pie Jenes.

Belāčka, aplūko šo gleznu un pasaki, kas tur redzams.

Skaista sieviete.

Vai māmiņu nepazīsti?

•— Mana māmiņa nav tāda.

Un zēns iet atpakaļ pie suņa.

Aranka grib Jeni mierināt.

Glezna ir laba, man šķiet, ka izdevusies.

Es zinu, ka tā nav lal»a. Un tu osi vainīga. Pozēdama tu vienmēr domā par visādām briesmām, kas var uzbrukt Edenam, un es negribu gleznā attēlot tadu izteiksmi. Mēs taču gribam pārsteigt Edenu. Tu nedrīksti portretā būt tik skumja un norūpējusies.

Bet kā es varu būt citāda?

Tu taču zini, ka Edenam nokas ļauns nav noticis; un turpmāk var gadīties jo mazāk. «Viņi» ir uzvarējuši.

To tu man tikai stāsti.

Un tu tam netici?

Bet kā tu to zini?

Māmiņa teica.

Un kā to zina māmiņa?

Edens viņai to paziņojis.

Kāpēc Edens neraksta man?

Tu taču nebūsi greizsirdīga uz māmiņu?

Ak, ko tu runā! Taču tu varētu man kādreiz parādīt kādu māmiņai rakstītu vēstuli.

Jene bija piespiests pie sienas.

Un kas tev tiktu no tādas vēstules? Vai tu domā, ka tādu vēstuli, kas jāsūta cauri ienaidnieka ieņemtiem apvidiem, raksta tā, lai katrs varētu izlasīt. To raksta šifrēti.

Labi, ticu. Kaut ari šifrēti, es vismaz pazītu viņa rokrakstu. Tas ir nežēlīgi, ka jūs man pat neatļaujat paskatīties uz viņa rakstītiem burtiem, kaut ari es tur nekā nesaprastu.

Jene bija vēl grūtākā stāvoklī.

Ha-ha, — viņš smējās. ,— Un tu domā, ka šifrētā rakstā ir parasti burti, pēc kuriem varētu pazīt rokrakstu. Pagaidi, tūdaļ es tev izskaidrošu mūsu šifrus, ko lietojam sarakstoties, ja mums ir.kāds noslēpums. Ar taisnām svītriņām uzrakstām visu alfabētu.

Viņš uzzīmēja uz papīra strēmeles visu slepeno alfabētu :

Nedomā, ka to mēdz tā rakstīt uz papīra, ja gribam kaut ko vēstīt, izšuj am uz kabatas lakatiņa ar krustdūrie- niem. To var ņemt rokā ikviens — ko tur redzēs? Bet tas, kas zina noslēpumu, ar palielināmo stiklu no kabatas lakatiņa nolasīs vēsti. Nu, vai varēsi šais taisnajos stabiņos saskatīt Edena rokrakstu?

Atklādams slepeno ābeci, Jene sagādāja Arankai īstu prieku.

Es to drīz iemācīšos. Tad arī es varēšu ar Edenu sarakstīties. Pagaidi vien.

Viņa tūdaļ ņēma zīmuli un sāka uz papīra strēmeles vingrināties slepenrakstā.

Paskaties — vai vari izlasīt?

Jene izburtoja:

— Dārgo Eden, es tevi mīlu.

Arankas seja staroja smaidā, kad Jene izlasīja rakstīto.

Šis smaids jaunajā sejā tomēr bija tik skumjš. Tā smaida hipnotiskā miegā iegrimis cilvēks, kam iztēle no tālienes atvedusi mīļotu būtni. Acis no prieka staro, tomēr meklē kaut ko aiz apvāršņa.

Jene nolika otu un domāja: «Nē, šo smaidu es nedrīkstu attēlot uz audekla.»

Arankai ar slepenrakstu bija vismaz jauna nodarbošanās.

Nu viņa vairs visu dienu nemocīsies, raizēdamās par viru.

«Kādas ziņas no Edena?»

«Kad viņš atgriezīsies pie mums?»

«Ko raksta avīzes? Vai atkal bijusi kāda sadursme? Vai Edens arī piedalījies? Vai viņš nav ievainots? Vai viņš nav gūstā?»

«Kāpēc mēs nedabūjam redzēt māmiņu?»

«Kāpēc mēs nevaram doties turp, kur būtu tuvāk pie Edena?»

«Es jau vairākus mēnešus neesmu redzējusi savu tēvu.»

Jenem vajadzēja izdomāt tūkstošiem izskaidrojumu.

Ka grūti dabūt ziņas no Tisas viņa krasta; ka Edens nenokļūst ienaidnieka šāviena attālumā; ka drīz viņš būs klāt; ka avīzes nav dabūjamas, jo pasts nedarbojas. Tās, kas vēl dabūjamas, nāk no Debrecenas, un tur nekā cita nav kā vienīgi par parlamenta disputiem un notikumiem Kalifornijā; ka mātei daudz rūpju saimniecībā, tādēļ viņa nevar atbraukt.

Jenem prasīja daudz pūļu piespiest svaini tam visam ticēt. Viņš uzmanīja pastnieku ar vēstulēm no Debrecenas, lai Arankas rokās nenonāktu kāda ļauna vēsts. Vajadzēja slēpt savas bēdas, kad saņēma zinu par brāļa Riharda ievainojumu. Vajadzēja diendienā viņai stāstīt par uzvaras triumfu, kaut gan pašam sirdī bija tikai melns tukšums — neticības un izmisuma tukšums.

Visas briesmas, ko Aranka tikai nojauš, viņš jau zina itin droši, tomēr mierinādams stāsta pavisam ko citu. Viņš redz ugunis visās zemes malās, redz degam visus četrus balstus, kas tur pasauli; viņš dzird, kā dun zeme zem armijas soļiem, zina, ka visam būs beigas. Bet mazais cīrulis dzied Rākoci maršu.

Tagad kāda jauna balss lūdz uzmanību. Šūpulī sāk rosīties divas apaļīgas rociņas, tās izstiepj un atkal savelk, pirkstiņus, tumši zilas acis parādās zem garajām skropstām un atkal aši aizdarās spilgtās gaismas dēļ, bet tagad paveras sīkās ķiršiem līdzīgās lūpiņas un ļauj saklausīt tādu balsi, kādā eņģeļi slavina dievu, tā ir visām tautām saprotama valoda, to nevar ne ar burtiem uzrakstīt, ne zilbēs sadalīt, tomēr šī balss pauž visu: bērns sauc māti.

Un māte šo valodu saprot. Viņa metas pie šūpuļa un izceļ niecīgo cilvēciņu kopā ar spilvenu. Bērns saviebj lūpu kaktiņus, it kā taisītos raudāt, māte noskūpsta viņa mutīti, un bērns savelk lūpas smaidā.

Viņi abi smejas un tver viens otra acīs kādu daļiņu no mūžīgās svētlaimes.

Māte neredz nekā cita kā vienīgi šo smaidošo bērnu.

Viņa apsēžas, paņem bērnu klēpī. Vienu roku paliek viņam zem galvas.

Tad viņa noņem no krūtīm izšūto pārsegu un pabaro bērnu. To redz saule, cilvēks un dievs.

Redz un priecājas.

Šis skats ir tik skaists, cēls, aizkustinošs, ka var līdzināties dzidrām debesīm un saullēktam — sievietes krūts pie bērna lūpiņām.

Jene satvēra otu un gleznoja.

Tā ir sievietes īstenā seja. Tādu viņu var pazīt.

Mātes kluso laimi nemaz netraucēja tas, ka ota zaga viņas vaibstus.

Kālab viņai jākautrējas? Tas taču ir brālis.

Un kas tur ko kautrēties? Viņa ir māte!

Jene gleznoja un domāja, skatīdamies drīz uz bērnu, drīz uz viņa nf§ti: «Vai es būtu spējis palaist jūs pasaulē dāvanas lūgt?»

Taču tas, ko viņš stāstīja jaunajai sievietei, nebija patiesība.

Viņas vīrs pastāvīgi atradās briesmās; tēvs nevarēja atbraukt tādēļ, ka bija kara nometnē, ne vīramāte, ne vīrs nebija nekad rakstījuši vēstules; slepenraksts bija izdoma; viņa pati — gūstekne, izsūtīts uz šo sālu; svainis Jene bija viņas cietumsargs, kam jāpzrauga, lai viņa neatstāj salu un lai neviens viņai netuvojas.

Greizsirdība?

Jā gan. Greizsirdība pret lielo pavedēju, kas tanī vasarā tūkstošiem karavīru atņēma mājās pamestās sievas: pretholeru.

Ārpasaulē plosījās holera.

īr vēla nakts.

Pa Nemešdombas pils logiem iespid mēness. Tas noslēpumaini apgaismo portretus dabiskā lielumā, kas karājas ietvaros pie sienas, un šķiet, ka Makbeta spoki pēc kārtas parādās un nozūd, kad mēness aizvirzās tālāk. Baismīgākais no visiem ir akmens cilvēka attēls.

Viņi visi ir pievērsušies kādai sievietei baltā tērpā, kas staigā viņiem garām. Liekas, ka te atlidojis marmora tēls no kapličas, lai apliecinātu, ka ir dzīvs.

Ik pa brīdim nakts klusumu šķeļ kāda sāpju nopūta, nav zināms, no kurienes tā nāk; vi,sai pilij cauri izskan vaids, ko pavada zobu griešana; caur sakniebtām lūpām izlaužas kāds sāpju kliedziens un atkal tiek apslāpēts; skan klusas žēlabainas raudas; kāds drudža murgos spēji izkliegts vārds, varbūt tas sauc dvēseli atpakaļ no pekles; kāds baismīgs gārdziens …

Kas tās par spoku balsīm skan no lejas?

Baradlaju pils pašlaik ir īsta slimnīca. Pils saimniece to atvērusi brīvības cīņās ievainotajiem. Vispirms apakšējā stāva istabas; kad tās bija pilnas, atvēlēja vienu otrā stāva spārnu; taču ievainotie nāca un nāca; viņiem iekārtoja arī parādes zāli, un viņai palika tikai personīgās istabas, visas pārējās bija pilnas ar ievainotajiem.

Viņi nopūšas, viņi vaid, viņi kliedz klusā naktī tik spokainās balsīs. Varbūt kads no viņiem mirst.

Baradlajne tur divus ārstus, bibliotēku iekārtota aptieka, ģerboņu zālē — operāc iju zule.

Baradlajne pati kopā ar kalponēm augu dienu gatavo pārsējus ievainotajiem.

Un naktis viņa klausās moku kliedzienus, no kuriem pat erceņģelim būtu jānodreb. Viņa gan zināja, ko dara jau tad, kad bija nolēmusi pili iekārtot slimnīcu ievainotajiem.

Vispirms viņa parūpējās Edena sievu ar bērniem aizsūtīt uz Kerešas pili. Dēlam Jenem uzdeva viņus tur uzraudzīt.

Viņi nedrīkst pat nojaust, kas tagad notiek šajā senajā namā.

Katru otro dienu kādu apglabā.

Ikvienā istabā mokās smagi ievainotie, kuriem tik labi, ja pāris reižu dienā viņu sāpju gultas apstaigā jauka sieviete, kas pārrauga -kopšanu, mierina viņus ar laipnu vārdu, rūpējas par viņu vēlēšanos izpildi un dziedina ar savu eņģeļa skatienu.

Taču tādai sievietei vajadzīga akmens sirds, kas to var veikt.

Akmens sirds — dimanta sirds! Dimants ir akmens ar dvēseli.

Baradlajnei bija pa spēkam šis grūtais, bet cēlais pienākums.

Viņa nebija ne sieviete, ne sieva, bet svētā.

Svētā, kas lūdz dievu par mirējiem, par kuru izveseļojušies skandē pateicības psalmus, kuras roku pieskāriens remdē mocekļu sāpes.

Taču par visu to jāsamaksā ar ciešanām!

Visa māja jau bija pārpildīta ar ievainotajiem, kad sākās holera.

Nāvei vairs nepietika ar kaujas lauka pļauju, tā ņēma izkapti abās rokās un cirta, cik jaudāja. Kuru nebija sasniedzis vāciešu ierocis, sasniedza holera.

Toreiz Ungārijā kopš tūkstoš astoņi simti trīsdesmit pirmā gada tikai otru reizi skanēja holeras vārds. Par to zināja tikai no astoņpadsmit gadus veciem briesmu stāstiem. Un par to zināja tikpat maz kā pirmo reizi.

Vai tā ir infekcija, mēris, epidēmija? Zemes slimība vai gaisa atnesta sērga? Ļauns gars vai dieva sods?

Vai to izraisa ieelpotas slkbūtnes vai apēstas sēnītes? Kā un kāpēc tā izplatās no viena apvidus uz otru? Kāpēc tā izvēlas kādu noteiktu pilsētas rajonu vai ielu, dažkārt pat ielas vienu pusi, bet otru atstāj mierā? Kā viens cilvēks var staigāt starp simts holeras slimniekiem un neap- lipt ar to, bet otrs saslimst jau no nāves ziņas un mirst?

Uz šiem jautājumiem atbilde nebija zināma tāpat kā pirms astoņpadsmit gadiem.

Uzmanību, piesardzību un drosmīgu sirdi! Cita padoma neviens nezināja.

Ja no viena apvidus uz otru tika sūtītas vēstules, tās pa ceļam sadurstīja un apdūmoja. Taču vēstules šinī laikā vairs gandrīz neviens nerakstīja.

Tālab arī Baradlajne nekad nerakstīja bērniem uz Kerešas salu. Tālab viņa neļāva Edena vēstules dot viņa sievai, jo holera pārvietojās reizē ar armiju.

Tālab viņa nekad neapciemoja vedeklu un mazbērnus un viņiem bija aizliegts ierasties ciemos; māja, kur dzīvoja Baradlajne, bija nāves valstība.

Viņa pati nekad neatstāja māju.

Pulkstenis ziņo par pusnakts stundu, caur augstajiem logiem iespīd pilnmēness un atdzīvina spokus gleznu ietvaros; mājas saimniece staigā pa šo nopūtu istabu un, rokas uz muguras salikusi, ik pa brīdim apstājas pie visbriesmīgākās gleznas.

Tas ir cilvēks ar akmens sirdi.

Viņa runā.

—: Nē! Neaizbiedēsi vis no šejienes … Es izturēšu … palikšu šeit… Es dzirdu tavus pārmetumus… Tu saki: «Tas ir tavs darbs …» Es1 to nenoliedzu … Cik man lemts paveikt, tik es paveikšu… Sīs briesmīgās skaņas neļauj gulēt ne man, ne tev…. Arī tev, vai ne? … Es viņus atvedu šurp … Man jāklausās, jo viņi runā ar mani … Ja viņu lūpas klusētu, runātu viņu vaļējās brūces … Ikviens ievainotais sacītu: es piesaucu visvareno dievu un nebaidos stāties viņa priekšā… Vai tad es nevaru piesaukt dievu? …. Tu jau esi viņsaulē; tu jau zini nākamību, tu jau lasi siržu un gadsimtu rakstus. Kāpēc tu nāc un pārmet man? … Tu zini, ka šim asinīm vajadzēja līt un šīs mokas bija jāizcieš. Tu labi zini, ka tam, kas grib augšāmcelties, ir jāmirst.

Sieviete atkal pārstaigā telpu, kuras grīdu apspīd mēness, un atgriežas pie portreta turpināt strīdu.

— Vai tu domā, ka man vienai te bail; bail vienatnē ar tevi? … Zem manis ir nāve, ap mani ii nāve, bet pāri man dievs… Es un nāve, mēs raugāmies viena otrai acīs… Kas baidās no viņas un s auc viņu varda, tam viņa rādās kā briesmonis; kas viņu sveic, tam ka eņģelis … Debesis sākas nevis no zvaigznēm, bet. no zāļu stiebriņu galotnēm, mūsu galvas it visur sniedzas debesīs… Es to zinu un nebaidos.

Un viņa vēlreiz pārstaigā istabas un nostājas pretim spokainajam portretam.

Tu jautā, ko es esmu izdarījusi ar taviem bērniem? Es rīkojos pretēji tavam novēlējumam … Tu

teicies nākt atpakaļ un čukstēt man ausī šo jautājumu … Es to dzirdu … Es rīkojos citādi, nekā tu gribēji… Divi no maniem dēliem ir kaujas laukā, viens jau ir ievainots, ikkatru dienu var pienākt viņu nāves stunda . .. Mans trešais dēls ir dzīvs mironis, nulle … To es esmu panākusi

Es viņus aizsūtīju tur, kur viņi tagad atrodas … Es to nenožēloju! . . . Mierīgi gaidīšu; kas viņiem nolemts … Mana roka virzīja viņu likteni. . . Varbūt viņi aizies bojā … varbūt. . . Laba bojā eja vairāk vērta nekā slikta… Es viņiem devu dzīvību, es viņus zīdīju; viņi var mirt kopā ar manu dvēseli, bet nevar dzīvot ar to pretrunā . .->

Un atkal viņa staigā un atkal klausās jautājumus 110 viņsaules.

Varbūt arī viņš dzird atbildes?

Viņa atkal nāk pie portreta un tagad jau maigi smaidā.

Ak, ja tu būtu redzējis tos jaukos bērniņus, kā tie rotaļājas mātei klēpī, šļupst un čivina… Tos es sargāšu kā mājas svētumu … Es viņus nogādāju drošā vietā … Ak, ja tu būtu viņus redzējis, tad tu nelūkotos tik bargi… Viņi mantos laimīgāku dzīvi. Mēs visi ziedosim sevi, lai viņi būtu laimīgi… Tu nevēlējies, ka šīs smaidošās sejiņas apspīd saule … Es to gribu… Vai saproti? Es pratu izvilt no likteņa noslēpumiem ne vien nāvi un ciešanas, bet arī dzīvību un laimi… Šo dzīvību un laimi esmu labi noglabājusi, viņus sargā dieva bezgalīgā žēlastība un manas nebeidzamās lūgšanas… Es neatstāju viņus šeit, tavas bargās sejas tuvumā . .. Viņi dzīvos un kādreiz griezīs par labu mūsu nedziedināmās vainas.

Sieviete kā īsta gaišreģe ilgi kavējās pie šīs domas.

Šī doma deva spēku un mieru viņas sirdij.

Viņa vēlreiz paceltu galvu pagriezās pret portretu.

Esmu pareizi darījusi visu, kas darīts… Un tagad es gribu, lai tu ej pie miera, arī es vēlos iet gulēt.

Arī mēness gaisma aizslīdēja no šī portreta, lai apsudrabotu kādu citu; portrets iegrima tumsā.

Sieviete, kas prata spokam pavēlēt iet gulēt, prata arī sevi piespiest aizmigt.

Viņa gulēja mierīgi.

Tie, kas ir izmēģinājuši, zina, ka visgrūtāk izpildāmā

komanda: «Man jāguļ!»

TUMSA

Plankenhorstu namā bija viens no tiem intimajiem vakariem, kad šeit viesojās arī soror Remigia ar savu audzēkni.

Kopš pārdrošā bēgšanas mēģinājuma soror Remigia nepavadīja Edītes jaunkundzi viena, līdzi brauca vēl kāda klostera māsa, divatā taču vajadzētu nosargāt.

Edītei tur bija tik daudz jādzird par kaujām Ungārijā, ka viņai vajadzētu pāriet katrai domai par precībām. Kāda veidā un cik reižu sakautas ungāru armijas, cik pilnīgi tās iznīcinātas; armija ielenkta, un itin drīz tai būs jāpadodas; un, ja tā virzās uz priekšu, tad to tikai vilina slazdos, lai nogrieztu atkāpšanās ceļu; no slazdiem netiks ārā neviens ungāru zaldāts.

Tādās reizēs viņa bieži dabūja dzirdēt ari par Rihardu Baradlaju. Jau divas reizes vienīgi straujais zirgs viņu izglābis no Oto Palvica zobena. Palvics zvērējis dabūt viņu rokā dzīvu vai mirušu.

Edīte varēja izvēlēties: vai nu lūgt dievu, lai mīļoto redzētu dzīvu, vai arī mirušu. Mirušu kaujā, dzīvu uz ešafota.

Tā kā Plankenhorstiem bija plaši sakari, tad bija zināms, ka jau kopš vakardienas Karaļmežā notiek sīvas kaujas. '

Prinča Vindišgreca pēdējā telegramma ziņoja, ka vakarā ap septiņiem ungāri atsisti un bruņnieciskais bāns patlaban dodas pēdējā iznīcinošā triecienā pret sakauto ienaidnieku.

Līdz pulksten septiņiem ta an bija. Armijas virspavēlnieks varēja mierīgi likti» :; gulta, uzvara bija nodrošināta.

Bruņnieciskais bāns viņu modināja tikai septiņos no rīta ar vēsti, ka ieradies kopa ai visu savu karaspēku un kaujas lauku pametis ienaidniekam

Gan jau būs laika diezgan to ziņot uz Vīni

Vīnē līdz otras dienas vakaram ikviens ticēja, ka uzvara ir galīga.

Vakarā pēc Išasegas kaujas Plankenhorstne ur meitu, divām mūķenēm un Edīti dzēra tēju. Dabiski, ka viņas apsprieda vakarējo kauju, par kuru visu uzzināja no galvenās komandantūras biļetena.

Četrām no pieminētajām dāmām bija sevišķi labs noskaņojums. Toties piektā bija domīga.

Iepriekšējās pieredzes mācīta, soror Remigia neizrāda tādas simpātijas uz chartreuse, labāk pielej pie tējas araku 105 Viņai šķiet, ka araks labāk palīdzēs būt modrai.

Šodien viņa ir sevišķi runīga.

Dāmas skaidro cita citai kaujas gaitu.

Soror Remigia to saprot vislabāk.

Ar cukura graudiņiem un maizes garoziņām viņas attēlo uz galda kara pulku stāvokli. \

Garoziņas ir ungāru pulki, cukura graudi austriešu pulki.

Tā visu vieglāk aptvert.

Ja vienu cukurgraudiņu pavirza uz priekšu un novieto aiz garoziņām, tās ir ielenktas. Vai nu grūti pa galdautu pavirzīties uz priekšu?

Ja Rastiha brigāde īstā laikā saņem pavēli apiet pretinieku; ja Lihtenšteina brigāde pakāpeniski spiežas uz priekšu; ja Kolloredo brigāde ā cheval106 joņo pa lielceļu, tad neizlauzīsies cauri ne cilvēks, ne zirgs.

Dāmas ļoti skaļi izskaidroja cita citai situāciju. Militāro terminoloģiju viņas zināja tikpat labi kā ikviens jaunākais leitnants.

Kāds pieklauvēja pie durvīm, un jautrā tērzēšana aprāvās.

Kas tur ir? Lūdzu!

Pa mazajām aizklātajām durvīm, kas bija paredzētas tikai tuvākajiem draugiem, ienāca Ridegvāri kungs.

Varenā vira seja bija pergamenta krāsā un lūpu kaktiņi nervozi raustījās.

Abas Plankenhorstu dāmas metās viņam pretim, saņēma aiz rokām, skaļi apsveica, smējās, vilka viņu pie galda, iespieda atzveltnes krēslā un, ieraudzījušas viņu gaismā, izbijās. Viņš izkatījās pēc mūmijas.

Nu, kādas vēstis no kaujas lauka? — Plankenhorstne jautāja savam draugam.

Ridegvāri grasījās atbildēt, bet apjēdza, ka mēle un rīkle izžuvušas un viņš nevar parunāt.

Viņš iedzēra malku ūdens.

Un atbildēja:

Sliktas. Esam zaudējuši šo kauju.

Plankenhorstne tikai pēc laba brīža attapās izteikt šaubas.

Tas nevar būt.

Tā tas ir, — atbildēja Ridegvāri.

Tagad Alfonsīnē gribēja parādīt, ka viņai ir vairāk garīgā spēka nekā pārējiem un viņa neko neņem pie sirds. Taču tas nebija vis garīgais'spēks, bet vieglprātība.

Ak, mans kungs! Tas nemaz vēl nav droši. Jūs nekā skaidri nezināt. Jūs viegli nobiedēt ar tenkām.

Ridegvāri ar savām aukstajām, dzēlīgajām acīm uzlūkoja rožaino sejiņu, kuras īpašniece smiedamās protestēja pret ļauno vēsti.

Tā, jaunkundz, ir taisnība, — viņš sacīja skarbā balsī. — Ziņu man atnesa tāds vēstnesis, kas pats bijis klāt, kad kritis Oto Palvics.

Priecīgais smaids nozuda no jaunkundzes sejas.

Oto Palvics? — stomījās soror Remigia. Neviens cits neizrunāja šo vārdu.

Jā gan. Atsūtītais vēstnesis esot pats redzējis Oto Palvica tikšanos ar Rihardu Baradlaju. Viņi abi reizē cirtuši viens otram pa galvu un abi reizē krituši no zirgiem.

Pret runātāju reizē pavērās divas izmisumā nobālušas, šausmās sastingušas sejas — Alfonsīnes un Edītes.

Ridegvāri lēni un nežēlīgi turpināja:

Baradlajs dzīvs, Oto Palvics miris …

Edīte ar svētlaimīgu smaidu atkrita atzveltnes krēslā un salika rokas, it kā klusībā kādam pateikdamās. Alfonsīnē ar dusmās un izmisumā pārvērstu seju pielēca kājās un mežonīgām acīm uzlūkoja runātāju …

Arī māte skatījās ar šausmām, taču nevis uz Ridegvāri, bet uz savu meitu. Vai viņa neizpaudīs cieši sargājamo noslēpumu?

Meitai turpretim bija vienalga, kas šinī brīdī uz viņu skatās, kas klausās viņas vārdus; viņa izlēja kliedzienā savas dvēseles rūgtumu:

Lai nolādēts tas, kas viņu nogalinājis! Lai nolādēts tas, kas nogalinājis Oto Palvic u!

Viņa nokrita uz galda tik strauji, ka saplīsa visi trauki, un sāka šņukstēt aiz dusmām un izmisuma.

Plankenhorstne šinī mirkli zaudēja samaņu. Pie tā nebija vainīga Oto Palvica nāves ziņa, bet gan izbīlis par Alfonsīni, kura tiktāl aizmirsusies.

Alfonsīhe nemaz nebēdāja, kas viņu redz, bet ļāva jūtām vaļu.

Tas bija vulkāna izvirdums, kas triec uguni pretim negaisa mākonim un zibeņus sviež debesīs atpakaļ.

Vispirms viņa ar pieri un dūrēm dauzīja galdu, tad atkrita krēslā un ļāva plūst asarām; viņas mati mežonīgā nekārtībā krita uz visām pusēm.

•— Nolādētas debesis! Nolādēta zeme un cilvēki!

Un viņa kauca kā ievainots tīģeris.

Tad paķēra no galda nazi un metās uz durvīm, neprātā kliegdama:

Ko man nogalināt? Man kāds jānogalina!

Nazis nebija piemērots nogalināt ne sevi, ne citu. Viņa to trieca pie zemes: «Dzelzs krāms!» — un paspēra ar kāju.

Tad viņa kaut ko atcerējās, pieplaka ar rokām un seju pie sienas, šņukstēja: «Mans mīļais Oto!» — kamēr gar sienu noslīdēja un sabruka zemē.

Tur viņa kādu brīdi raudāja, neviens nesteidzās palīgā piecelties, viņa piecēlās pati.

Alfonsīnes acis bija saraudātas sarkanas.

Viņa palūkojās apkārt.

Abas mūķenes noņēmās ap Plankenhorstni, ko nebija iespējams piecelt no ģīboņa. Edīte, nostājusies kaktā, uzlikusi cepuri un šalli, it kā grasījās bēgt. Vienīgi Ridegvāri stāvēja mierīgi, rokas kabatās sabāzis, šī vētra viņu bija atstājusi vienaldzīgu.

Slimā jāapguldina gultā. Pasauciet kalpotājus, — Alfonsīnē sacīja nežēlīgi vienaldzīgi un pievērsās Ridegvāri.

Mans kungs, ne šinī istabā, ne pilsētā, ne visā pasaulē nav cilvēka, kas spētu vairāk ienīst nekā baidīties, vienīgi jūs un es! Jūs mani redzējāt, jūs visu zināt?

Jā!

Vai ir iespejams atriebt šai pasaulē?

Ir iespējams.

Vai jūs pētīsiet atriebt?

Pratīšu, kaut arī man būtu līdz peklei jānoiet.

Jūs esat mani sapratis.

Mēs abi esam viens otru sapratuši.

Ja jums kādreiz ievajadzēsies kāda, no kā aizņemties naida indi, jo jūsējā būs izbeigusies, tad atcerieties mani! Man jāatdod atpakaļ tās elles mokas, kas tagad jāizcieš pašai.

Esiet mierīga, jaunkundz, mēs atmaksāsim! Galvu par galvu! Nekas nepaliks nesamaksāts. Kaut arī visa pasaule ies bojā, mēs atriebsimies. Uztaisīsim Ungārijā tādus asaru plūdus, ka trīs paaudzes nespēs tos aizmirst, un sēru tērpi tanī zemē būs modē vēl desmit gadus! Es ienīstu savu dzimteni! Jūs zināt, ko nozīmē ienīst savu dzimteni. Ienīstu ik zāles stiebru, ik zīdaini! Tagad, kad es zinu, kas esat jūs, arī jūs drīkstat zināt, kas esmu es. Mēs satiksimies, kad būsim viens otram vajadzīgi.

Ridegvāri paņēma cepuri un neatvadījies aizgāja.

Alfonsīnē apsēdās pie galda, atbalstīja galvu rokās un, stingi raudzīdamās lampas ugunī, runāja^

— Tātad tu esi miris? Tātad pievīli mani? Pameti uz visiem laikiem? Vai man iet tev līdzi? Ko man sūtīt tev pakal? Visus! Vai tur, kur tu esi aizgājis, arī ienīst un mīl? Es arī tur nespēšu aizmirst. Ak vai man, pamestajai! Ak vai tev, aizgājējam! Ak vai tam, kas tevi nogalināja! Es nedošu tev kapā miera, tu neļausi man gulēt, mēs abi viens otram spokosimies. Un abi spokosimies tavam slep- kavam. Ir tāda nolādēta vieta, baigāka par kapu, tā ir soda vieta, tur mēs visi trīs tiksimies; bet izlīgt neizlīgsim arī tur. Kā var izlīgt meitene, kas vairs nevar kļūt par sievu? Visi debesu valstības svētie un eņģeļi nepiespiedīs viņu izlīgt. Manī ir vairāk naida nekā visos elles velnos un mocekļos kopā.

Dāma to stāstīja lampas cilindram, it kā tas būtu dzīva būtne un saprastu viņas vārdus. Droši vien bezmiega naktīs viņa bija pieradusi runāties ar nedzīvo pasauli: citreiz savā nodabā, tagad aizmirsusies skaļā balsī.

Runādama viņa grieza lampas dakti arvien augstāk, tā ka liesma kopa ar kvēpiem jau šāvās ārā pa cilindra galu. Vēl viņai nelikās diezgan gaišs. Nokvēlinātais stikls pēkšņi pārsprāga, izkaisot visapkārt karstas šķembas.

Alfonsīnē nodrebēja.

Arī saplēsts stikls nozīmē sēras. Ir miris kāds, par ko

viņa nupat bija domājusi. Kas ta ir par varu, kas Jauj dvēselei ar pēdējiem spēkiem vēl saplēst stiklu, kad cilvēks vairs nespēj nest galvu, paceltu prot debesīm? Māņticība— saka zinātnieki. Taču ir jau noskaidrots, ka skaņu vilnis «f» veido divkāršu krustu uz stikla, kas apkaisīts ar pulveri, skaņa «d» veido divkāršu loku, un divkārša «c» skaņa spēj saplēst stikla pudeli. Taču ticība dvēseles pārdabiskām spējām ir māņticiba.

Abas mūķenes atgriezās no Plankenhorstnes istabas. Viņas bija noguldījušas dāmu, kas raustījās histēriskos krampjos, un uzticējušas viņu kalpoņu gādībai.

Soror Remigia pēc paraduma centās mierināt Alfonsīni.

Lūdzieties debesu žēlastību. Dievs sūtīs jums mierinājumu.

Alfonsīnē ar mežonīga dēmona skatienu atbildēja:

Es nekad vairs negriezīšos pie dieva. Es vairs nekad nelūgšu dievu.

žēlīgā māsa dievbijīgi salika rokas un mēģināja mierināt:

Pie debesīm un visiem svētajiem, padomājiet par to, ka jūs esat kristīgā.

Es vairs neesmu kristīgā!

Atcerieties, ka jūs esat sieviete!

Es vairs neesmu sieviete! Esmu tāda pati kā jūs — mūķene. Ja liktenis vēlas, lai uz zemes būtu tādas būtnes, kas tikai lūdz dievu un nav vairs sievietes, lai tad būtu arī tādas, kas tikai nolād un dara vēl ko ļaunāku.

Soror Remigia izbailēs tvēra savu apmetni, lai bēgtu no šīs bezdievīgās valodas, kuru klausīties ir grēks, bet saprast — līdzdalība noziegumā, par kuru jāsaņem sods.

Taču viņa bija sapratusi.

Mūķene pamāja Edītei, lai tā seko.

Alfonsīnē nostājās meitenei priekšā un satvēra viņu aiz rokas.

Viņa vairs neatgriezīsies klosterī. Viņa paliks šeit!

Rāmā mūķene negribēja strīdēties. Kā labpatīk! Viņa

bija priecīga, ka abas ar biedreni var ar veselu ādu tikt ārā no šī tvana, ko izdvesa dieva noliedzēja fūrija.

Edīte drebēdama noņēma cepuri un nolika apmetni.

Kad viņas bija palikušas vienas, Alfonsīnē nostājās viņai pretim.

Vai zini, kādēļ es tevi paturēju mājās? '

Nezinu. *

Ieskaties man acīs! Ko tu tur redzi?

Tumsu, — Edīte atbildēja.

Viņa sacīja taisnību; pašā elles dibenā nevar būt tumšāks kā Alfonsīnes skaisto acu dzīlēs.

Tā nav tikai tumsa, tur ir daudz tēlu. Arī tu esi tur. Tas, kuru tu mīli, ir nogalinājis to, kuru mīlēju es! Es nogalināšu to, kuru mīli tu.

Šos vārdus viņa izrunāja ar tik draudīgu kustību, it kā viņai rokā būtu saindēts duncis.

Es viņu nogalināšu. Manas rokas viņu sasniegs, kaut ari mūs šķirtu visa pasaule; sasniegs arī tad, ja viens būsim debesīs, otrs ellē! Ne dienu, ne nakti nedomāšu nekā cita kā vien par to, kā viņu nogalināt. Es gribu, lai tu būtu tikpat nežēlojama kā es. Es gribu, lai tu uzzini, cik nožēlojama es esmu. Tu par to padomāsi, kad būsi kļuvusi tāda kā es. Visā pasaulē bija viens vienīgs cilvēks, kuru es mīlēju no visas sirds — kaislīgi un grēcīgi; viens vienīgs cilvēks, kas varēja mani padarīt par sievieti, eņģeli vai he- teru, bet vienmēr laimīgu. Viņu ir nogalinājis Baradlajs. Bija pasaulē vēl viens cilvēks, kas gan mani nespētu darīt laimīgu, bet būtu devis man savu vārdu, padarījis par savu sievu, būtu mani atbrīvojis no manis pašas; saderināšanās dienā man viņu nolaupīja Baradlaju māte, lai pasaulei būtu ko ņirgāties. Viņi mani zagšus nogalināja, apraka dzīvu, pazemoja mirušu, nāvei nolemtu modināja no miroņiem — es būšu viņiem velns. Nogalināšu viņus visus. Iznīdēšu visu cilti ar visiem vīriem un sievām, un visnelaimīgākais būs tas, kuru es pametīšu dzīvu, lai piemin pārējos! Tu manās acis redzēji tikai tumsu, bet šai tumsā redzu daudz ko. Tur ir visa nākamība. Nedomā, ka esmu prātu zaudējusi. Es turēšu savās rokās, ko esmu solījusies, — viņu galvas. Kā man uzdāvināja mana mījotā galvu, tā es tev uzdāvināšu tavējā. Man par to plāns jau gatavs. Tik skaidrs plāns kā kristalizēta tumsa. Nogalināšu, padarīšu viņus nelaimīgus. Tālab es tevi paturēju mājās. Lai vakarā gulēt ejot un no rīta, kad celies, varētu čukstēt tev ausī: «Es nogalināšu tavu mijoto.» Lai dabūtu redzēt tevi tikpat nožēlojamu, kā es esmu kļuvusi. Es tāda kļuvu tevis un tavējā dēļ. Tu tāda kļūsi manis dēļ. Tu redzēsi manī pati sevi un, pazinusi manī sevi, kritīsi izmisumā, līdz abas zaudēsim pratu un spārdīsim kājām viena otras mīļotā galvaskausu kā rotaļu bumbu.

Ak, mīļais Oto!

Alfonsīnē nokrita ar seju uz kušetes un palika tur

guļot.

Edīte drebedama klausījās neprātīgos lāstus, kas atgādināja raganas lidojumu ar saplosītiem bērnu ķermenī- šiem; viņa nespēja pretoties, viņa nespēja pat apjēgt šo dēmonisko izvirdumu; kad viņa redzēja, ka Alfonsīnē apklususi un paliek guļus, viņa klusām atstāja istabu un aizgāja pie kalponēm, tās viņu apguldīja agrakajā mazajā istabiņā pazīstamā vienkāršā gultiņā, uzlika uz kājām sasildītu spilvenu, lai nesalst, un atstāja viņu vienu.

Edītei šķita, ka ap viņu dzīvo un kustas tumsas tēli, un viens no viņiem, kura seja melnojās cauri naktij, ellei un aklumam un ir mūžam redzama, dvesa viņai pāri aukstu elpu un čukstēja:

«Nogalināšu viņus visus!»

ĀDAMS MINDENVĀRO

Arī viņš ir vēsturiska persona. Nesākšu stāstīt,"kur viņš dzīvo, viņu taču visi pazīst.

Viņš ir viena no izmirstošām senbūtnēm, kas mūsu laikmetā vairs nerodas. Tas nav ne vulkāniskā, ne neptūniskā laikmeta produkts, drīzāk gan bakhiskā, ar to jāsaprot nevis akcionārs Bahs 107, bet gan vīna dievs Bakhs.

Viņš ir jaukā sakāmvārda: «Extra Hungariam non est vita: si est vita, non est ita,» 108 — pierādījums.

Viņš dzīvo tanī ciemā, kur tūkstoš astoņi simti četrdesmit devītā gada beigās uz jautājumu: «Vai ienaidnieka šeit nav?» — atbildējuši: «Šeit gan ne, bet kaimiņu ciemā pabijuši visi trīs — gan vācietis, gan krievs, gan ungārs.» Visi ienaidnieki!

Mājokli Ādamam Mindenvāro kungam uzcēlis jau viņa vecaistēvs, un kopš tiem laikiem tur nav likts klāt ne ķieģelis. Māja vienstāva, staigāt pa kāpnēm taču būtu ļoti neērti. Jumts klāts ar dēlīšiem, virs tiem vēl niedres, nevis tālab, lai pasargātu dēlīšus, bet tālab, lai ziemas laikā zem siltā seguma labāk saglabātos vīnogas un augļi. Zem mājas trīs daļās sadalīts pagrabs — atsevišķi vīnam, saknēm un vēl leduspagrabs. Mājas austrumu un rietumu pusē verandas ar kolopnām un ādas kušetēm, verandas tiek lietotas atkarībā no vēja virziena. Visā mājā vislielākā telpa ir virtuve.

Tādu virtuvi tagadējā taupības krāsniņu laikmetā vairs reti kur var atrast, tanī ir liels vaļējs pavards, uguns augšā, uguns apakšā; augšā vāra, apakšā cep plāceņus. Starp sprakstošām pagalēm rēgojas dzelzs steķis ar daudziem kāšiem, patlaban tur balstās irbulis, uz kura cepas tītars, irbuli groza kāds kalpu bērns. Visapkārt liesmai burbuļo podi, pa pusei apklāti ar māla vāciņiem.

Uz dzelzs trijkāja mazliet tālāk no liesmas lēzens māla trauks ar skārda vāku, uz kura sabērtas kvēlojošas ogles. Šinī traukā droši vien cepas tāds pats lapu mīklas pīrāgs, kādu gatavo uz lielā izvelkamā galda, divas meitas no abām pusēm stiepj miklu tik platu un plānu kā galdauts, kāda Romas Mesalīna varētu lietot to par caurredzamu apakšsvārku. Lapzemē turpretim no tāda mīklas gabala varētu gatavot logus. Bet Ungārijā to noziež ar krējumu, apkaisa ar mandelēm un rozīnēm, tad satin un ar īstu spāņu inkvizitoru rafinētību cep uz lēnas uguns, nožēlojot barbaru tautas, kas šo cepumu nepazīst.

Kāda cita kalpone patlaban aizkrauj ar kvēlojošām oglēm zem pavarda ierīkoto krāsni, kurā cepas kupli uzrūguši rauši, vēl cita ar līku nazi uz apaļa koka šķīvja griež gaļu. Otrs gaļas gabals jau satīts kāpostu lapās un šņākdams stāsta, ka pa katlu ejot karsti, bet pirmais vēl tikai gaida iespēju pārvērsties desās. Kāds sīks puišelis, uz virtuves sliekšņa sēdēdams, ar pamatīgu stampu lēnām kaut ko berž milzīgā dzelzs piestā, droši vien piparus, jo pats visu laiku viebjas.

Vājiņa istabene ar vara stieplīšu slotiņu cinkotā bļodā kuļ olu baltumus, kas pārvērtīsies par uzpūteni, par cukurotu gaisu. Pati vecākā virēja rosās pa visām malām, viņa diriģē šo koncertu — aplaista cepamo tītaru ar taukiem, kas atkal notek apakšā paliktajā pannā, lapu mīklu vispirms apbārsta ar sauso pildījumu, tad pievieno šķidro; ar koka pavārnīcu nogaršo ēdienus, izlemj, kas vēl jāliek klāt, valda pār sāls trauku un piparu trauku, pār paprikas kārbu un muskatriekstiem; liek atdarīt krāsni un apskatās, kā cepas rauši; pārbauda lapu mīklas pīrāgu, padursta ar dakšiņu čurkstošas desas; izvēlas vajadzīgos no smalkajiem vara, skārda un koka virtuves piederumiem, laiž darbā mīklas gfie/ēju vārītajiem pīrādziņiem, vareņiku gatavojamo iekārtu, speķu griežamo nazi un vafeļu pannu; viņa dod darbu pannām, katliem un dzelzs grāpim; māca istabeni speķot; nepaklausīgo virtuves zēnu piespiež sarīvēt mārrutkus; žēlīgi ierāda haiduk.i sievai, kā apgrozāmi vārītie pīrādziņi. Pa to pašu laiku viņa ātri kā tvaika mašīna ir paspējusi ar vecu nazi sagatavot zupai vajadzīgās nūdeles, tik smalkas kā diedziņus. Stāvi un brīnies, kā viņa nenocērt sev pirkstus. Brīžiem parādās arī haiduks, kura pienākums atnest vīnu — gaļas mērcei sarkano, uz- pūteņa mērcei balto, — bez tam viņš mākslinieciski uzgriež cepeti.

Droši vien šinī mājā gaida viesus?

Var jau gadīties, ka ierodas kāds. Varam derēt, ka labi klātajam galdam tad parādīs godu; bet, ja arī neviens neatnāks, ēdiens postā neaizies. Mindenvāro kungam un viņa dzīves biedrei ir laba apetīte. Tāpat ari garīdznieka kungam. Klātais galds kaunā nepaliek. Tā tas iet dienu no dienas.

Un kāpēc gan ne? Kas apēsts, tas tavs. Viss pārējais tikai ilūzija. «Ēdiens, dzēriens, miegs — tas ir mūsu prieks.» Zelta vārdi. Labi paēst ir vislabākā izprieca; laba ēstgriba ir visjaukākā no cerībām un pilns vēders vispatīkamākās atmiņas par kārtīgi paveiktu darbu. Klāts galds ir vienīgais, par ko cilvēkus varētu apskaust eņģeli, kuri, kā zināms, nekad neēd. Tāds galds dod godu un slavu. Kam bagāts galds, kas labprāt uzņem viesus un labprāt dzīro pats, par tādu visi saka: brašs vīrs, lāga vīrs, mīļš un respektabls cilvēks.

Saimnieks un viņa sieva abi ir pilnīgi, viņu sejas staro; visiem zināms, cik viņu ģimenes dzīve laimīga. Viņiem nav citu rūpju kā vien pašiem par sevi. Kad Zebulons Talleroši pūš, ka nekā nevarot izdot pie vīra savas daudzās meitas, Mindenvāro kundze domā: «Cik labi, ka man nav meitas!» Kad Salmāša kungs ērcējas par savu vieglprātīgo vējagrābsli dēlu, kas atkal izbēdzis no skolas, «Ādama kungam seja laistās, jo viņš domā: «Cik labi, ka man nav dēla!»

Viņiem nav nekādu rūpju. Tikai labi paēst. Un ēšanai viņiem visa diezgan.

Pašiem izaug lieliski kvieši, pašu dzirnavās tos samal. Pašiem savs vīna pagrabs, sava kautuve, tur kauj lopus, pagalmā mājputnu diezgan. No dārziem saņem saknes un augļus; zeme dod bagātu ražu, pat laistīt nevajag. Vīna kalns dod vīnu, plūmju dārzs smalku plūmju degvīnu, kalna pakājē plūst minerālūdens. Cūkas nobarojas skābaržu mežā, turpat var dabūt arī medījumus, tikai mazliet jāpapūlas nomedīt stirnas. Tās nepieder nevienam, tātad pieder visiem, tās ir valsts manta. Raža arvien ir lielāka, nekā būtu vajadzīgs. Klētī vēl glabājas trīs gadus veci kvieši, uz bēniņiem mētājas pirms trim gadiem cirpta vilna. Tā ir nauda. Taču nauda nekad nav vajadzīga. Ko gan ar to iesāks? Greznumam? JKundze nevēlas grezni ģērbties, viņai nav tāds augums; Ādama kungs vispār nevalkā nekādas citas drānas kā vien labi apnēsātas, necieš citu atzveltnes krēslu kā vien labi īesēdētu. Ceļot viņi nemēdz, jo nekur nav tik omulīgi kā mājās. Kārtis gan

Ādama kungs ar garīdznieku spēlē, taču tāpat vien pieraksta ar krītu, kāda vajadzība iespēlēt naudu? Ko tad ar to naudu iesāktu? Vēl aplaupīs, ja uzzinās, ka mājās ir nauda; bet tagad var nākt kaut vai Šobril0S, ja grib, pat durvis nebūs aizslēgtas, dabūs ēst, dabūs dzert, cik sirds vēlas, bet naudu neatradīs ne ar burvju nūjiņu. Aizdot kādam naudu arī nav vērts, jo parādnieks nemaksātu procentus, bet tiesāties ir pavisam nejēdzīga būšana.

Sabiedriskā dzīve, valsts darīšanas, komitāta notikumi Ādama kungu neinteresē.

«Neprāts, ko tie .cilvēki tur sitas? Tās varas dēļ, vai? Vai dzīve nebūtu labāka, ja ikviens paliktu savās mājās un saimniekotu, nevis visu mūžu dauzītos pa pilsētām?»

No Ādama kunga saimniekošanas gan tik vien bija, ka viņš apskatīja kviešu laukus, kamēr tie vēl bija zaļi, un otrreiz, kad tie jau kļuva dzelteni, un pa ceļam nošāva kādu paipalu.

Viņam nekādas iestādes nebija vajadzīgas; viņam nepatika citiem pavēlēt un ārkārtīgi nepatika izpildīt citu pavēles.

Viņa dēļ rajonā varēja būt slikts policijas priekšnieks, viņam ar to nekādu darīšanu nebija; komitātā varēja būt gan administrators, gan virsišpāns, viņš neteica ne par, ne pret. Varēja valdīt ievēlēta valdība vai sastādīta ministrija, tas viņa labsajūtu netraucēja.

Viņam nepatika ne ar vienu strīdēties. Ja viesi ar dažādiem uzskatiem pie viņa galda sāka ķīvēties, viņš mēdza sacīt: «Nav ko niekoties, dzīve jau tā ir īsa, labāk iedzeriet!» :

Avīzes viņš nepasūtīja. Sacīja, ka tur nekā nevarot saprast, rakstot tik smalka stila un par tādiem nesaprotamiem jautājumiem, kas viņu nemaz neinteresējot.

Pēdējā laika jauninājumus viņš nemaz noņēma vērā. No tiem viņam ne labāk, ne sliktāk. Dzimtcilvēku viņam nebija.

Kad sākās iekšējais karš, Mindenvāro sacīja: «Trakums, kāpēc gan jāgalina citam citu nost, mūsu jau tā ir maz.»

Viņš nevarēja atrast nekāda iemesla, ar ko šis karš viņā izraisītu interesi. Viņa ciems atradās kādā ielejā, kur varēja iekļūt, tikai pusi dienas ejot pa sliktiem ceļiem vai arī pāri divām kalnu grēdām, pa stāvām kalnu takām; viņš nevarēja gadīties pa kājām nevienai no armijām. Pats viņš neies ceļā nevienai no tām, viņa dēl var sist bungas un pūst taures pa visu zemi. Viņš to nedzird. Kā beigsies cīņas, par to viņš nebēdā. Gan jau agrāk vai vēlāk ķildnieki izlīgs,-un, ja neizlīgs, tad paši redzēs, ar ko tas beigsies. Nevar tak kavēt savu pēcpusdienas miegu, lai domātu par tādām lietām.

Kādā saltā ziemas dienā, kad viesi nebija gaidāmi, pa Mindenvāro kunga atvērtajiem vārtiem iebrauca ar vaska drānu segts pajūgs, un no tā atmuguriski izlīda mūsu draugs Zebulons Talleroši.

Zebulons šinī majā sens paziņa, kungs un kundze viņu laipni sagaida. Tādā laikā ieradies viesis sevišķi irtllš. Kundze nezina ne kur viņu sēdināt. Viņi ar Zebulonu ir kūmas. Viņa ir krustmāte visām Zebulona meitām.

Lūdzam, lūdzam, mījo kūm! Kam lai pateicamies par tādu laimi?

Tāpat vien atbraucu apciemot kūmas kundzi, ja no- dzīsiet ārā.

Uz tādu teicienu kundze gribēja pienācīgi atbildēt:

Kaut vasaru varat te gaidīt, kūm.

Nu tad pagaidīšu arī vasaru, kūmas kundze!

Ja es likšu jums turēt vārdu?

Es turēšu vārdu.

Dodiet roku!

Te būs roka.

Vīrs un vārds!

Iešu prom, tik ka dzīs. Kā es teicu, tā būs.

- Nu, siev, gana jokus dzīt, — Ādama kungs iejaucās,

tagad padomā ko nopietnāku. Kūms no gara ceļa, iz- salies — kur plūmju šņabis? Ķeries klāt, lai pusdienas ir laikā gatavas.

Kundze aizsteidzās izrīkot kalpones; tikko viņa bija no istabas ārā, Zebulona smaidošā, sej^kjuva nopietna; viņš tramīgi palūkojās apkārt, satvēra Ādama kungu aiz apkakles, it kā baidītos, ka tas var nokrist, un čukstus sacīja:

Kaut jel tas būtu bij's joks, mīļo draudziņ, es tik negribēju runāt coram leminaeil°, bet palikšu šiten, cik tik ilgi varēšu.

Ādama kungs nemaz nenobijās no Zebulona noslēpumainās sejas izteiksmes.

Man gals klā'. Ešu sašauts! — Zebulons skaidroja.

Beigas i.

Kas tev noticis, vecais?

Zebulons aizlika roku mutei priekšā.

Vāciet's man uz pēdām.

Tik vien bēdas? Nieki! Es domāju, ugunsgrēks gadījies. Par ko tevi meklē?

Man, draudziņ, lieli nopelni. Es vedu armiju Kašas kaujā. Nevis no priekšas vedu, bet no aizmugures. Tomēr uz mani šāva. Visu nakti šāva man virsū. Savu mūžu nebūtu domāj's kādās medībās par zaķi būt. Noņēma kažoku, noņēma pajūgu; vajadzēja bēgt nakts tupelēs. Līdz pat mājai neapstājos ni elpu atņemt. Domāju, nupat ešu mājās. Mājās būs labi. Kā eimu pagalmā, skrien pretim mana Karika un velk mani uz plūmju dārzu. Dieva dēļ, tētiņ, kur tur staigā? Vāciešu pilna māja, tevi meklē; ka noķers — nogalinās, dzelžos kals, bēdz projām! Es — bēgt. Man vairāk nikā nivajag. Uzmetu sOmu plecā, lēcu pats pār savu sētu pār. Skrēju uz mežu, līdu ceplī, tur gulēju, kamēr Karika man atsūtīja ratus; tur es nosmērējos balts ar kaļķiem, pēc tam ar kvēpiem melns, ka man's nepazīst. Trīsas dienas nevarēju no bārdas izmazgāt kaļķus un kvēpus, biju tīri pēc vella.

Ādama kungs smējās, vēderu turēdams.

Kad kundze atgriezās ar vecu plūmju degvīnu un mīkstiem plāceņiem, viņa domāja, ka kūms Zebulons stāsta jautrus notikumus un par tiem abi smejas.

Kas tur labs bija? Pastāstiet man arī!

Nē, tas nav sieviešu ausīm domāts, — Ādama kungs atteica, — kūms Zebulons stāsta nerātnības.

Jūs, vīrieši, vienmēr, kā tik paliekat vienatnē, mēdzat stāstīt visādas neķītrības, — kautrīgā dāma viņus kaunināja.

Un viņa steidzās projām, l.ii gadījumā viņas ausīm nebūtu jāklausās kas nepieklājīgs.

Tas i bēdīga lieta, draudziņ, Zebulons turpināja,

— klausies tik tālāk.

Vispirms iedzersim no tu plūmju degvīna. Tas labi remdina bēdas. Par to pasaulē nav nekā labāka,

Zebulons nebija mudināms; taču savu stāstu viņš turpināja arī ar piebāztu muti.

Tonakt aizbēgu uz kaimiņciemu pie pazīstama drauga. Tikko biju atpūties, ka patruļa kla'. Draugs mani iebāza pagrabā. Tur es divi dienas, divi naktis nosēdēju iespundēts .divdesmit četru ako mucā. Pa Spundlochni man padeva dzert un ēst, kamēr tā patruļa aizgāja tālāk.

Kūms Ādams, šo bēdīgo stāstu klausīdamies, aiz smiekliem nogāzās no kušetes, kas Zebulonam likās pavisam nepiedienīgi. ,

Tur nav ko smieties, mījais draugs, padomā vie', divreiz divdesmit četras stundas sēdēt mucā un trīcēt — ak vai, ja nu to attaisa.

Visu labi, apdomājis, Ādama kungs tomēr nebija spējīgs atgūt pienācīgi nopietnu garastāvokli.

Nāc, vecais, aizkūpināsim pīpes, tad valodas veik- siesjabāk. Šinī kārbiņā ļoti laba tabaka.

Ādams iebāza mutē sev un viesim pa smalkam ķiršu koka pipes kātam ar zoss spalvas uzgali un Šelmecas māla galviņu kāta galā — galu galā parasta pīpe.

Zebulona kungs paņēma zobos šo klarneti, kas skaņas vietā deva dūmus, aizdedza pie sveces papīra strēmelīti, ko nupat bija izrāvis no blakus nomestās Calepina"2 vārdnīcas, tad, apdzēsis degošo strēmeli pret pīpes kātu. izpūta varenu dūmu mutuli, uzacis savilcis, nolūkojās tam pakaļ un skumji sacīja:

Mucā dzīvot vēl varētu. Tas ir tikai tāds joks. Dio- gens arī esot tā darījis. Bet kas notika tālāk. Kad patruļa bija projām, mans draugs sacīja: «Draudziņ Zebulon, tu nevari te palikt, tu iegrūdīsi nelaimē arī mani; tev jādzīvo inkognito, lai tevi neatrod.» Es pats ar labāk tā gribētu. Labāk brīvībā inkognito nekā mucā pleno titulou3. Ta mani ietērpa algādža drānās un aizveda sešas jūdzes tālāk pie kāda arendatora, kas degvīnu taisa, tur mani nolīga par kalpu. Ta jau būtu labi bij's, neviens man's nepazina. Labi būtu bij's. Tik man tur bij rītā no četriem līdz vakarā septiņiem jānēsā samazgu ķipīši, jākopj barokļi, jāved iesals, līdz kaklam pa mēsliem, beidzot pats ^āku ticēt, ka esmu pa cūku palic's.

Ādama kungi? bija pavisam sakodījis pīpes kātu, tik briesmīgi nāca smiekli, bet viņš baidījās, ka Zebulons sadusmosies, tādēļ grieza galvu uz otru pusi.

Un ta es vairs to algādža dzīvi nevarēju panest. Iedomājos nākt pie tevis. Bet kā? Tālu. Visur vāciet's. Viehreiz pie mums iebrauca dūšīgs ebreju krodzinieks, sieva līdzi, patlaban zīdīja deviņpadsmito meitu. Izstāstīju viņam visu. Solīju visu maksāt, cik vajag, vēl piecus forintus pa virsu, ja viņš man palīdz izbēgt garām vāciešiem uz šejieni. Viņš saka, lai tik paļaujoties uz viņu. Otrā dienā iesēdināja mani ratos, un es aizbēgu no tās samazgu fāb- rikas. Viņš teica, lai es nebaidoties. Man tomēr bij bail. Beidzot ebreja sieva apžēlojās. Iedeva savas drēbes, pārģērba mani par ebrejieti un, kad pretim nāca vāciešu pat- rujas, ielika savu bērnu man klēpī, ko zidit, lai būtu tāda ilūzija. Un tā es vācieti piemānīju.

Vairs nebija pasaulē tādas varas, kas spētu savaldīt Ādama kunga muti, pīpe izkrita, un Ādams smējās kā nilzirgs — mute vaļā līdz ausim.'

Ak, Zebulon, kāds tu esi muļķis! Man vēl tagad acu priekšā, kā tu spied pie savām mātes krūtīm to mazo ebreju bērniņu, ha-ha-ha! Nestāsti man vairs tik bēdīgus stāstus, ka nepārplīst sāni no smiekliem.

Beidzot mājastēva jautrība pielipa arī. pašam Zebulonam. _

Tagad tu, draugs, esi drošā vietā, — Ādama kungs viņu mierināja. — Te vari dzīvot kaut līdz pašai pastarai dienai; zinu, ka te tevi neviens nemeklēs, jo mūsu ciems vēl nemaz nav uz kartes.

Patiesi? — Zebulons pieķērās šiem vārdiem.

Es tak saku. Tāpēc vienreiz nopirku karti, lai pārliecinātos,ka karšu taisītājs mūsu ciemu nav zinājis.

Tūdaj Ādama kungs starp sārtam nolemtām grāmatām, kas lēnītiņām izplēksnēja iekuru veidā, sameklēja daudzkārt salocitu karti un, izklājis to uz galda, ar lielu meklēšanu atrada komitāta pilsētu.

Nu redzi, te ir pilsēta, te kaimiņu ciems, tie divi spalvainie tārpi ir abi kalni, tas mazais kukainītis — strauts, bet ciems ir aizmirsts. Mūsu nekur nav.

Ādama kungs ļoti pašapzinīgi uzsita pa karti. Cik labi dzīvot tādā ciemā, par kura eksistenci nevar liecināt karte.

Vai, ka tik vāciešam ar būtu t.idu pul karte, Zebulons nopūtās.

Tāda pati! — Ādama kungs viņu mierināja, mazliet sašutis, ka vientiesīgais Zebulons iedomājas visas kartes neesot vienādas.

Tagad jau Zebulons ķērās pie kartes un sāka draugam skaidrot:

Pavei, re! Te es biju nometnē. No teitenienes aiz- muku. No turienes laidos šiten te. Dikti metu līkumus. Teitanās ar tādu līkumu pagriezos uz augšu. Tā es tiku šitik tālu.

Tas bija jocīgs līkumains ceļš.

Ādama kungam vēl šis tas likās interesants.

Ak tad ungāru armiju galīgi sakāva?

Ne nu sakāva, bet izdzenāja. Kam bij zirgs, tas varēja bēgt. Kas palika kājām, tos panāca. Šliks šāva tādiem lielgabaliem, ka man mugurā trāpīja tikai šāviena troksnis, bet pulksteņa stikls bij pagalam. Tas, lūgtum, nav nekāds joks.

Bet ja nu vēl kur citā vietā ir ungāru armija, kas atkal var ņemt virsroku? — Ādama kungs jautaja, ~pīpi piebāzdams.

Ja nu ar ir, ta tai vairs nav patikšanas karot. L.ai mācās no mūsu zaudējuma. Pa to tev, mīļais draugs, nav nekādas jēgas, kādi spēki stājas mums pretī. Katram vācietim zirgs divreiz tik liels kā mūsējais, katram priekšā dzelzs, aiz muguras dzelzs, vidū vāciet's. Lielgabala šāviena^ skaņa lido trīsreiz tālāk nekā pati lode. Un cik viņu ir? Pulka! Man visam mūžam pietiktu tās naudas, ko viņu sagādes komisārs vienu dienu aizmirstu izmaksāt saviem zaldātiem. Un kādi viņiem ģenerāļi! Tas, kurš mūsus sakāva, skatās tikai ar vienu aci, otru ir aizsējis. Un ka mumsiem vēl tādus atsūta, kas ar abām acīm skatās! Ak, beigas mumsiem uz visiem laikiem! Ar lab' nakti. Sveiks! Adjē!

Ādama kungs paraustīja plecus.

Ko tur var darīt. Gan jau taš viss beigsies.

Beigsies, beigsies. Bet es kur palikšu?

Es jau sacīju. Paliksi pie manis līdz pastardienai.

Tā jau gan. Līdz kara tiesas pastardienai.

Ādama kungs smaidīdams sūca savu pīpi.

Nieki vien. Tu taču nekā neesi nodarījis.

Tas tiesa, Ijet es tak biju visur klāt.

To tu noliegsi. Es apliecināšu, ka tu visu šo laiku esi bijis šeit pie manis, tu gulēji slims.

Tas nekā nenozīmē. Avīzē tak bija pavēle par manu apstiprināšanu. Visi fakti viņiem rokā. Viņi redzēs, ka esmu bijis totum fac114, un notiesās tā, ka labāk nevajag.

Pārsūdzēsim.

Kādam velnam? Viņiem tak nav septemvirāta

tiesas.

Nu tad nekā. Taču pirms laika kārties nevajadzētu.

Es jЈu pats to nedarīšu, man baile, ka neizdara kāds cits. Tas, draudziņ, iet aši. >

Te nu Ādama kungs nevarēja atbildēt nekā cita kā vien — «kāršanai jau arī kāds vajadzīgs».

— Taču man negribas būt tam, kas viņiem vajadzīgs! — Un viņš raudulīgā balsī turpināja: — Ja jau varētu ar vāciešiem sarunāt, cik es uzņemos soda; divus trīs gadus vieglākos dzelžos vai bez dzelžiem varētu uzņemties, sevišķi, ja bez pēriena.

Nabaga Zebulons bija tā nobijies, ka kara tribunāla cietuma pagalms viņam sāka likties tāds kā patvērums, kur būtu tik labi dzīvot drošā maizē, vilkt uz aku ūdens mucas un nebaidīties no vajāšanas.

Zebulons bija galīgi sabeidzies no drebēšanas, viņš dziļi nopūtās un palūdza draugu atļaut viņam pienaglot karti pie smēķējamās istabas dņrvīm, lai varētu pastāvīgi studēt, uz kurieni bēgt, ja būs jābēg.

Ādama kungs iedeva viņam naglas un veseri, lai tik naglo karti pie durvīm.

Tikko Zebulons paspēja iesist durvīs pirmo naglu, kad viņam radās atziņa, ka ikviens, ko viņš sit, pat durvis sit pretim. Kāds tās vēra vaļā no ārpuses, un labi vēl, ka neizdauzīja Zebulonam degunu.

Taču īstās izbailes sākās tikai tad, kad Zebulons pamanīja ienācēju.

Tas bija Salmāša kungs.

Ādams Mindenvāro nebija turējis par vajadzīgu draugam izstāstīt, ka viņa mājā ir vēl viens viesis. Arī tas. baidās par savu ādu. Tikai Salmāša kungs nāca no kalna otras puses, kur atradās ungāru armijas nometne. Tur viņu vajāja kā pretinieka pilnvarnieku. Un Salmāšs tieši dienu iepriekš bija ar tādam pašam šausmām skaidrojis Ādama kungam, ar ko viss beidzas. Nemiernieku kara pulki augot kā sēnes, viņa galvai vairs neesot patvēruma; ja viņu notveršot, tūdaļ šaušot nost; bet viņš taču neesot ne mušai pāri darījis.

Un tagad abi bēgļi pēkšņi stāvēja aci pret aci sprīža attālumā. Ikviens bija pārliecināts, ka otrs ieradies viņu sagūstīt.

, Kopš pēdējās tikšanās viņiem bija skaidrs, kādu likteni otrs izvēlējies. Viens pa labi, otrs pa kreisi; viņi bija kļuvuši pretinieki.

Zebulons Talleroši ticēja, ka sitiens ar durvīm pa viņa sejas izcilāko daļu bijis tīšs un slepkavīgs Salmāša uzbrukums; turpretim Salmāša izbiedētā seja pauda, ka

Zebulons ar āmuru rokā paslēpies aizdurvē, gribēdams viņam sist pa galvu.

Ādama kungs savukārt nekā nesaprata no abu draugu izbailēm. Viņš ļoti viesmiligi aicināja Salmāšu iedzert" degvīnu.

Nu, brāl Salmāš! Nāc pulkā! Tādu mazu kraukšķīti šinī draņķa laikā.

Salmāšs gāja uz galda pusi, bet dzērienam viņš pieskarties neuzdrīkstējās, kamēr Zebulons nebija nolicis veseri. Un vēl tad, sūcot plūmju sulu, viņa acis pāri glāzes malai ļoti neuzticīgi vēroja katru Zebulona kustību.

Zebulons vairs nenagloja karti pie durvīm, bet izklāja to uz galda. Skatoties uz Salmāšu, viņā notika kāda dīvaina pārvērtība: aiz bailēm viņš bija kļuvis varonīgs.

It kā jaunā paziņas ierašanās viņu nemaz netraucētu, viņš atkal uzņēma pārtrauktās sarunas pavedienu. Tikai tagad viņš nevis neglīti činkstēja, bet vēl neglītāk lielījās. Viņš muldēja kā izdienējis zaldāts.

Jā, protams, mīļais draugs, kā jau es teicu, tagad jau viss citādi, kas bijām apakšā, tagad esam virsū. Hor- tobāģā mūsējo ir divi simti trīsdesmit seši tūkstoši deviņi simti, trīsdesmit trīs tūkstoši kavalēristu, astoņi simti piecdesmit lielgabalu; ka mūsējie nāks, ta Vindišgrecu noslaucīs no kartes. t

Salmāšs apsēdās uz soliņa pie loga un sarāvās tik maziņš, cik vien spēja. Kur nu vēl vārdiņu bilst.

Pirmās sekmes Zebulonu spārnoja.

Mūsējo rokās jau divdesmit seši tūkstoši ienaidnieka gūstekņu; tur ir trīsi simti štāboficieru, no tiem astoņpadsmit ģenerāļu. Ungāru karavadonis sacīja, ja vienam no mumsiem, tādam kungam kā es, kāds kaut matiņu aizskaršotjpar to būšot divkāršs revanšs.

Te nu Ādama kungs vēlējās noskaidrot sīkumus.

Kā tas domāts, Zebulon? Par katru tavu matiņu izplūks diviem sagūstītiem ģenerāļiem katram pa matam vai arī vienam ģenerālim divus?

Tā tas ir, — Zebulons turpināja, ik pa brīdim pamezdams acis uz loga pusi. —, Par katru manu matu būs jānorēķinās dubulti. Kurš uzdrīkstēsies tam pieskarties, tam visa dzimta līdz septītai pakāpei tiks piesieta pie zirgu astēm.

Tad es nevēlētos būt tavs frizieris, — piebilda Ādama kungs.

Bet Salmāša kungs nesacīja nekā. Viņš bija zaudējis valodu.

Zebulons bija taisni izmisumā, ka tas cilvēks nekā nerunā. Droši vien viņam kas nelabs padomā.

Zebulons taču tik lieliski uzstājās tikai tādēļ, lai dzirdētu kādu atspēkojumu; bet nē, tas tur bez iebildumiem noklausās Zebulona sniegtās ziņas.

Tieši Salmāšu uzrunāt Zebulons nevēlējās. Tā būtu tāda kā savu baiļu atzīšana. Nedrīkst parādīt, ka šis cilvēks ir kaut kas. Tumšs tips. Ciema notārs, vervētāju vadonis, un kas par to? Ja viņš ir te, lai ir. Ja sveicina, var atbildēt.

Taču Zebulons no viņa baidījās kā no pūķa.

Sīs bailes viņu padarīja par karavadoni; viņš bakstīja ar pirkstu izklātajā kartē un skaidroja situāciju.

Te mūsu ir sešdesmit tūkstoši, te septiņdesmit tūkstoši, uz turieni maršē galvenie spēki, centrs šiten te. Tur lauzīsies cauri avangards. Šite koncentrēsies rezerve. Un teitan visi satiksies.

Kas paliks vidū, tas, protams, būs gūstā.

Neviens viņu nepārbaudīja. Zebulons varēja vadīt savus pirkstus pa karti, kā vien gribēja.

Viņa stratēģiskos paskaidrojumus pārtrauca aicinājums iet pusdienās. Pie pusdienu galda bija gadījies, ka Salmāšs apsēdināts Zebulonam tieši pretim, un viņam pastāvīgi bija jāskatās uz cilvēku, kas, pēc viņa domām, ieradies šeit viņu ņemt ciet.

Zebulons pie pusdienu galda bija lielisks.

Viņš bija nolēmis savu kaimiņieni, mājas kundzi, pamatīgi apgaismot par pašreizējo stāvokli karalaukā.

Kā jau es kūmam arī sacīju, tagad ešu ieradies šinī apvidū iepirkt armijai desmit tūkstošus zirgu.

Kundze bija vērtīgs klausītājs, viņa ticēja visam.

Un tie visi vajadzīgi huzāriem?

— Ulāniem ar. Pie mums pārnāca seši tūkstoši poļu, visi kavalēristi, bet zirgus viņi nevarēja paņemt līdzi, tos nevarēja dabūt pāri kalnam.

Tad jau kūmam ir daudz naudas.

Tas nu ir bīstams apgalvojums. Te, meža vidūl Tas jāapstrīd.

Naudu lidzi nenpsāju. Tā nav pieņemts. Visa nauda man te kabatā — zīmulis. Ar to es varu rakstīt čekus par miljonu forintu. Man ir tādas pilnvaras. Kase izmaksās.

Kam es parakstu dokumentu, tas var iet līdz pašai Kon- stantinopolei.

To viņš nebija melojis.

Taču Salmāša saistīto mēli nespēja atbrīvot pat šis vārds. Ēdot viņš pēc katra kumosa aizdarīja muti, lai Zebulons nespētu tanī ieskatīties.

Tad jau kūms tagad ir briesmīgi liels vīrs, — saimniece brīnījās.

Oho! Kas es tagad par viru! Kur eju, tur visiem varu pavēlēt. Virsišpāni man tagad ir haiduki, ministri — lāga zēni. Kur es ierodos, man pa godu skandina zvanus, jaunkundzītes baltās drānās met man pie kājām vainagus, ir apsveikuma runas.

Nekas cits nevar tā apliecināt Ādama Mindenvāro kunga bezgalīgo labsirdību un viesmīlību, no vienas puses, un nepārspējamo» vienaldzību, no otras puses, kā viņa spējas noklausīties Zebulona lielīšanos un nepajautāt, ko tanī mucā pa spundi baroja un ko ceļā runāja tas ebreja bērniņš.

Ādama kungs ēda un klausījās Zebulonā pat nepasmaidīdams.

Saimnieci laikam aizskāra tas, ka Zebulons pēkšņi kļuvis tik liels kungs un dzen jokus, apgalvodams, ka vēlas palikt te līdz vasarai. Tāds liels vīrs, kas katru bridi var būt nepieciešams savai valstij. Tāpēc viņa izteica piezīmi:

Bet, ja nu jūsu armiju uzvar, tad lielais amats pagalam.

Uzvarēs? — Zebulons pārjautāja, gaisā lūkodamies, it kā tur meklētu pārdrošnieku, kas to varētu izdarīt.

Kas gan to uzvarēs? Un, ja arī uzvarētu, tepat ir turki, tūlīt nāks mums palīgā ar simt sešdesmit tūkstošiem vīru; pie Donavas grīvas stāv angji ar visu kara floti, uzbrauks augšā ar maziem kuģīšiem un metīs bumbas. Ka nebūs gana, nāks itālieši; ka vēl nebūs gana, nāks no Francijas Ledru Rolins M6 ar trīs simti tūkstošiem vīru un sabradās visu. Visa pasaule ir mūsu pusē. Krievi? Tie savā alā ne pakustēties nedrīkst. Priecīgi, ka viņus neaiztiekam.

Kamēr paēda pusdienas, Zebulons bija sastādījis visas Eiropas koalīciju.

Salmāšs vēl arvien sēdēja klusu.

Zebulons jau bija izskaidrojis arī to, kas pēc tam notiks ar pasauli. Uzticamie patrioti saņems apbalvojumus un augstus posteņus, tādi nodevēji un svārstīgie, kas brāļojušieš ar ienaidnieku, kas spiegojuši un nodevuši (šos vārdus pavadīja dzēlīgi skatieni uz Salmāša pusi), tie saņems pēc nopelniem, tā ka nebūs priecīgi.

Salmāšs arī tagad klusēja. Ādams Mindenvāro neteica ne vārda.

Klusēšana un nerunāšana nav viens un tas pats.

Klusēšana — ļaunprātība, nerunāšana — labsirdība.

Minēšu tikai vienu piemēru, lūdzu, salīdziniet ministru, kas klusē, kad viņam lūdz paskaidrojumu, un deputātu, kas nerunā, kad pienākusi viņa kārta uzstāties.

Salmāša klusēšana nozīmēja: «Tiec tik tu man nagos!» Mindenvāro nerunāšana nozīmēja to, ka nav jau katram viss jāizstāsta.

Pēcpusdienā smēķējamā istabā un vēlāk pie vakariņu galda Zebulons turpināja lielīties, bet no sava pretinieka nespēja izspiest ne vārda.

Tas ļoti uzjautrināja Ādama kungu.

Ieturējuši labas vakariņas, viņi devās pie miera; Zebulons, vēl no ēdamistabas ārā iedams, draudēja, viņš bija manāmi iereibis, haiduks aizveda viņu līdz guļamistabai un palīdzēja novilkt zābakus, ko Zebulons neparko neļāva nest ārā tīrīt, lai tik atstājot vien iekšā. Haiduks viņu apguldīja, apsedza ar tik biezu segu, par kādu angļu ceļotājs, kas pirmoreiz baudījis ungāru viesmīlību, teicis sulainim: «Lūdzu, sūtiet drīzāk šurp to otru džentlmeni, kas gulēs virsū, lai es tieku pie miera.» Viņš esot domājis, ka šī sega ir matracis, ka uz tā gulēs vēl kāds kungs un ka pie mums vispār guļ kārtām, kas tiek apakšā, tam belle etage.

No rīta noskaidrojās, kāpēc Zebulons nebija atļāvis zābakus nest ārā.

Brokastis jau sen bija gatavas, kundze zobojās, ka viesi vēl neceļas, tik ilgi guļ, ka krējums saskābs, Ādama kungs arī kurnēja un aiz nepacietības pieveica trīs šķēles šķiņķa; beidzot aizsūtīja haiduku uz viesu kungu istabām viņus pamodināt un pateikt, ka brokastis jau galdā.

Haiduks atgriezās ar ļoti stingu sejas izteiksmi.

To viesu kungu nēkur nav.

•— Nekur nav?

Nav. Pat gultas nav sagulētas.

To brīnumu Ādama kungam pašam vajadzēja redzēt ar savām acīm. Viņš devās turp. Abas viesistabas atradās viena otrai pretim katrā pusē gaitenim. Vispirms viņš iegāja Zebulona istabā.

Nu re! Logs vis vaļā, — haiduks ziņoja.

Logs bija vaļā.

Uz_galda ar zīmuli rakstīta vēstule. Zebulons bija rak- • stījis Ādama kungam.

Ādama kungs lasīja:

«Mīļais draugs. Te es vairs nepalikšu nevienu nakti. Tas slepkava Salmāšs grib mani ņemt ciet; par manu galvu grib uzkalpoties. Es viņu pazīstu! Laidīšos mežā, lai dievs svētī Tevi un Tavu sievu! Mana dzīvība ir vajadzīga dzimtenei, bēgšu.»

Tad viņš bija izlēcis pa logu.

Ādama kungs ieskatījās pretējā istabā. Arī tur logs bija vaļā. Uz galda bija kaut kas uzrakstīts ar krītu, tad atkal nodzēsts, it kā rakstītājs būtu nožēlojis, ka pamet kādu ziņu.

Nebija nekādu šaubu — ari Salmāšs pārbijies no Zebu- lona^un aizmucis pa logu. <

Ādama kungs tikai grozīja galvu.

Aizbēguši viens no otra. Un mums gāja tik jautri. Nu gan jau ieradīsies kāds cits …

Savam liktenim neizbēgs neviens

Ādama kungam šis stāsts bija beidzies. Viņš tak neies bēgļiem pakaļ skriet pa mežu.un krūmiem. Droši vien viņi jau aiz trejdeviņām zemēm.

Bet mēs būsim žēlīgāki pret Zebulonu un palūkosimies, kurp viņš skrien.

Nakts melnumā, tumsā un aukstumā viņš devās mežā, sekodams draudzīgā kalnu strauta plūdumam. Viņš zināja no agrākiem gājieniem, ka strauts novedīs pie doba koka ar svētbildi, kd apkārtējie iedzīvotāji pielūdz; no koka kājnieku taka ved uz kalna otru pusi, to taku būs viegli atrast.

Zebulonam tā bija liela varonība — doties pastaigā vienam naktī tumsā, bez ieroča un nūjas tādā milzīgā mežā, par kuru stāsta, ka tanī katru gadu vilki piebeidzot Ādama kungam pāris kumeļu.

Bailes dara drošu. Lielas šausmas apdzēš mazākās, tāpat kā ar adatu sadurts pirksts pārstāj smelgt, ja to iebāž karstā ūdenī.

Viņš laimīgi uzgāja avotu, no cepures padzērās; atrada arī ar svētbildi greznoto dobo koku, nokļuva uz takas un paslavēja sevi, ka tomēr ir prātīgs cilvēks, ja tik veikli izbēdzis no tādām briesmām. Mēness mazliet apgaismoja ceļu, citādi viņš būtu ieskrējis kādā kokā.

Uz'rīta pusi viņam sāka likties, ka ceļš ved pārāk strauji augšup, labi būtu nocirst nūju, uz kā atbalstīties. Viņš noskatīja slaidu lazdas dzinumu un ar spalvu nazīti to kaut kā nogrieza. Balstoties uz nūjas, vieglāk kāpt kalnā.

Lejup iet jau bija vieglāk. Te viņš nūju pārlika pār plecu un uz tās pakāra savu ceļasomu.

Kad jau sāka svīst ausma un starp kokiem mēnesnīcas vietā atspīdēja saules gaisma, Zebulona krūtīs pagaisa bailes no vajātājiem un deva vietu cita veida rūpēm, ko izraisīja meža vientulības svinīgais klusums.

Sinī lielajā mežā droši vien dzīvo daudz zvēru, kuru goda jūtām nevar visai uzticēties.

Zebulonam ienāca prātā Šāndora Kišfaludi dzejolis, kurā yientuļnieks satiek vilku.

Un, galvaskausu zobos ņēmis, viņš dodas kalnup.

Briesmīgāku tikšanos diez vai varēs iedomāties. Un vilki vēl tagad nodarbojoties ar kranioloģiju.

Ja labi padomā, tanī dzejolī vēl bija, ka vilks nometa galvaskausu, kas noklaudzēja vientuļniekam pie kājām.

Tas nevarēja būt patīkams labrīta vēlējums.

Kaut jel ceļš izvestu viņu kādā klajumā!

Piepildījās arī šī vēlēšanās. Kad kalnu ceļš bija ievijies ielejā, to šķērsoja otrs ceļš, kas veda uz blakus ieleju. Pie krustceļiem atradās mazs klajumiņš.

Kad Zebulons pa savu ceļu bija iznācis zālainajā izcirtumā, no pretējās puses krūmiem viņam pretim iznira rēgs.

Tas nebija vilks ar galvaskausu zobos, bet cilvēks ar paša galvu — Salmāšs!

Abi reizē ieraudzīja viens otru.

Sūnainajā laukumiņā pat soļu skaņa nevarēja nodot vienam otra tuvošanos.

Zebulons atzina, ka veltīgi censties izbēgt savam liktenim; jāpiepildās likteņa lēmumam, vairs nav kur bēgt. Sis cilvēks viņu izsekojis un tagad ņems ciet. Un viņam nav nekāda cita ieroča kā tikai spalvu nazītis, un tam pašam asmens jau notrulis, armijas maizi griežot, turpretim ienaidniekam droši vien ir pistoles. Zebulon, padodies!

Zebulons rezignēti noņēma nūju no pleca, nokabināja no tās somu un apņēmīgi kāpa Salmāšam pretim, it kā sacīdams: «Te būs mana nūja, es netaisos aizstāvēties.»

Iedams Salmāšam pretim, viņš pamanīja, ka tas skatās uz viņu kā Makbets uz Banko garu. Pretinieks stāvēja viņa priekšā, acis izbolījis, vaļēju muti un nāves baiļu izteiksmi sejā, it kā pie zemes pieaudzis.

Arī Salmāšam rokā bija nūja un soma.

Tagad Zebulons saprata visu.

Situācija bija reizē jocīga un liktenīga.

Nu, nu, Salmāš. Nemuļķosimies vairāk! Es nemaz netaisos tev pāri darīt, un tu jau man's ar neaiztiksi. Tu domā, ka es gribu tevi ņemt ciet, es domāju, ka tu gribi mani ņemt ciet. Es bēgu no tevis, tu bēdz no man's, un šitas stulbais ceļš mūsus atkal saveda kopā. Labāk mēģināsim saprasties.

Salmāšs vēl nevarēja atgūt valodu. Varbūt viņš kur citur bija ļoti nobiedēts. Viņam tikai kustējās zods, it kā viņš kaut ko stāstītu pats sev.

Ziniet ko, Salmāš, — Zebulons viņu lūdza, — tas, ko es vakar stāstīju Ādamam, bija tikai joks. Nevajag ticēt. Es nevienu neaiztikšu, ka tik man liek mieru. Ko ta mēs viens otru aiztiksim, veci pazīstami? Jūs esat labs cilvēks, es ar ešu labs cilvēks. Labāk dzīvosim draudzīgi. Jūs esat pie «tiem», es ešu pie «šitiem». Ja jumsiem gadīsies kādas nepatikšanas pie šitiem, es palīdzēšu. Ja manim draudēs briesmas pie tiem, jūs palīdzēsiet. Labi, ka cilvēkam visur ir draugi. Dievs vien zin kā būs, kas būs. Nevajag galīgi maitāt vecu draudzību. Es nemaitāju. Vēl tagad man klāt manam draugam Ridegvāri rakstīta vēstule. Aiznesiet viņam un»nododiet. Pasakiet, ka sūtu sveicienus. Un par šito šodienas skatu labāk nerunāsim neviens. Par mumsiem tak smiesies. Mēs tak nebūsim viens uz otra dusmīgi, Salmāš? Nu, lai dievs jūs svētī! Es tik pateikšu, pa kuru ceļu jumsiem jāiet. Ziniet, es jūs traki mīlu, to es ešu sacīj's dažu labu reizi, tak pa vienu ceļu iet vis negribas.

Salmāšs vēl arvien nekā nesacīja. Vai nu bija devis tādu solījumu, vai arī aiz bailēm zaudējis valodu kā Velna Roberta līgava, bet, uzzinājis, ka viņam ceļš vaļā, dziļi nopūtās un devās projām pa tuvāko taku.

Varam iedomāties to laimi, kāda Zebulonam bija tikties ar pirmo ungāru zaldātu.

Tas vairs nav austrietis, nav ulāns; tagad ceļa putekļus uzvanda huzārs.

Gan tāds zemniecisks huzārs ar apaļu cepuri un platu, sarkanu lentu pie tās, ar tulpēm izšūtu kažociņu, tomēr huzārs.

Zebulons aiz prieka gandrīz norāva viņu no zirga.

Viņš grasījās bučot huzāram roku.

Man draugs! Mans tautietis! Mans atbrīvotājs! No

kurienes?

No tā ciema, — atbildēja bruņinieks.

Vai tur vēl citi ar palika?

Kā nu ne. Vesela vienibā.

Kāda vienība?

Nu, Bendegūza vienība.

•— Bendegūza vienība? Man ir meitiņa, vārdā Bendegu- zella. Vai tā ir brīvprātīgo vienība? Un kur ir pārējā armija?

Vēl aiz Tisas, gatavojas.

Un ko jūs teitan darāt?

Mūsu uzdevunis traucēt ienaidnieku un izķert ķeizara piekritējus.

Zebulons satrūkās. Viņš taču nemeklēja lauvu, bet tikai tā pēdas.

Vai ta te tuvumā ir ienaidnieks?

Nav, bet ķeizara piekritēji ir.

(Viens tur mežā skrien pa otru ceļu — Zebulons nodomāja, bet nelaida vis jātnieku Salmāšam pa pēdām. Zebulons bija lāga virs.)

Ta ienaidnieka nav tuvumā?

Divu dienu gājiena attālumā nav.

Ta es apsēdīšos te ceļa maliņā un atpūtīšos. Un jumsiem, draugs, te būs forints dzeramnaudas, ejiet uz ciemu atpakaļ un pasakiet vienības komandiera kungam, lai atsūta man pakaļ pajūgu. Nu es varu sevi atklāt. Ešu valdības pilnvarotais Zebulons Talleroši, par kuru gāja slava, ka nogalināts Kašas kaujā vai kritis ienaidnieka gūstā. Neešu kritis, neešu gūstā. Laimīgi izlauzos cauri ienaidnieka armijai. Tagad ešu te, bet vairs nespēju pavilkt kāju, jo tālu nācu. Lai atsūta pakaļ pajūgu. Site pat pagaidīšu.

Jātnieks tulpjainajā kažociņā pieņēma gan forintu, gan uzdevumu un aizjoņoja uz ciemu; Zebulons pa tam izvēlējās glītu zālainu ežmali, nometās uz tā gareniski un tīksmi atlaidās.

Vēstnesis uzdevumu bija izpildījis precīzi. Nepagāja ne stunda, kad Zebulons jau redzēja viņu atgriežamies blakām kādiem zemnieku ratiem. Ar savam postenim atbilstošu stāju Zebulons ierāpās ratos; te ir tā zeme, kur pēc viņa pavēles jūdz zirgus.

Pa ceļam viņš lika jātniekam izstāstīt, kas viņa prombūtnes laikā noticis pretējā pusē.

Ak, kā viņam patika lielīties! Lielība sildīja labāk nekā kažoks.

Tātad mēs esam lieli kungi! Ko vienības komandieris sacīja, kad dzirdēja manu vārdu?

Jātnieks viegli pasmīnēja. — Vienības komandiera kungs sacīja, ka ļoti labi jūs pazīstot. Lūdza vest pie viņa. Priecāšoties jūs pacienāt.

Ak, kāds pagodinājums!

Zebulons ņēmās pareizi sapogāt savu puskažociņu, jo cilpas bija aizmestas nepareizi — vienu pogu zemāk katra. Un viņa zābaki tik nožēlojamā stāvoklī, izraibināti ar dažādu krāsu meža zemes pitēm.

Ratos bija iekrauti salmi, kur sēdēt. Zebulons izvilka salmu sauju, sagrieza grīsti un sāka spodrināt zābakus, lai tie būtu cik necik piemēroti salonam. Spodrinādams viņš turpināja sarunu ar jātnieku.

Vai vienības komandieris ir majors vai kapteinis?

Man tā liekas.

(Kas liekas?) Vai drīkstu pajautāt viņa goda vārdu?

Gergejs Bokšas kungs.

Kas? Gergejs Bokša? Tas, kurš bija pie manīm pa lopu dzinēju?

Zebulons aizmirsa, ka jātīra zābaki.

«Tas nu gai^ man nebūtu prātā nācis,» Zebulons domāja, «ka reiz bus jāiet Bokšam godu parādīt!»

Pa ceļam jātnieks stāstīja tik daudz par Gerges Bokšas kauju nopelniem, cik lopu baru viņš atņēmis ienaidniekam, cik pārtikas vezumu aizdzinis, cik vedēju novācis, tā ka beidzot Zebulonam sāka likties, nav nemaz tik neiespējami, ka kara laikā augstu pakāpi iegūst tāds, kam stipra dūre, kas ir veikls jātnieks un nebaidās saplēst drānas.

Tālab arī, ierodoties ciemā, viņš nelika braukt, tieši uz Bokšas štābu, bet gan iebraukt vispirms kučiera mājās mazliet sakopt zābakus.

Patentētas zābaku ziedes mājas saimniekam nebija, toties zābakus ietriepa ar taukiem, tā vēl labāk. Šīs tualetes laikā Zebulons kaulējās, lai viņu par trīsdesmit forintiem aizvedot uz Debrecenu. Tagad viņš jau zināja savu gala mērķi. Tur ir centrs — galvaspilsēta.

Pēc tam Zebulons devās parādīt godu Gergejam Bokšam.

Nopelniem bagātais bruņinieks bija dabūjis tiesības organizēt partizānu kavalēristu vienību un izvēlēties pakāpi pēc paša ieskatiem. Ja vēlas, var saukties par kapteini, bet, ja kāds viņu uzrunā par majoru, viņš nedusmojas ari par to.

Zebulona kungam vecais paziņa šķita ļoti izmainījies. Dolomāns un jātnieku bikses gan bija tie paši, ko viņš tika redzējis pirms bēgšanas, vienīgi uz elkoņiem ielāpi un ceļgali apdiluši, toties apkakle un aproces bija apšūtas ar gluži jauniem zeltītiem pozumentiem plaukstas platumā. Zem dolomāna bija tieši tāpat: apvalkāts kamzolis, apšūts ar zelta pozumentiem.

Zebulonu ieraudzījis, Bokša bija laipns un pieļāvīgs, bet reizē arī iedomīgs un rupjš,

Uzņēma laipni, bet pienācīgo cieņu vis neparādīja.

Ak, cienīgais kungs arī ieradies! Priecājos, priecājos! Lūdzu, pie manis uz pusdienām! Citur jau tikpat nedabūsiet. Lūdzu, jūtieties omulīgi!

Pa apsveicināšanās laiku viņš neizņēma pīpi no mutes.

Bet tas, ka Gerge nesniedza roku, Zebulonam patika.

Zebulona kungs pieņēma ielūgumu un apsēdās uz kušetes. (Gerge Bokša militārajās zinātnēs bija tik stiprs, ka par savu štābu bija izvēlējies ciema vienīgo kungu namu.)

Tad Zebulons izvilka no kabatas pīpi, lai pierādītu Bokšam, ka viņš ir smalkāks kungs, un, bāzdams tabaku pīpē, sacīja ar seno pārākuma pieskaņu balsī:

Nu tad, mīļo brāl Gerge, pasniedz man uguni!

Tāda uzruna bija pat pārdroša, kungam ar zelta pozu-, mentiem lūgt uguni, feodālisma laiku uzmanības pierādījumu. Ja viņš klausīs, Zebulona suverenitāte būs ar to atzīta.

Gerge Bokša laipni, bet parupji izvilka no iekškabatas kādu iespiestu rakstu un atdeva to Zebulonam.

Te būs, godājamais kungs! Varat izlasīt, pēc tam izlietot pīpes iedegšanai, kā vien vēlaties.

Kas tas ir? Avīze?

Jā gan. «Marts»! To izdod Debrecenā, mēs saņemam no turienes.

Nu, jauki! — Zebulons attapās. — Kopš tā laika neesmu lasījis avīzes. Vismaz uzzināšu, kas notiek Debrecenā.

Un, aizmirsis aizdedzināt pīpi, viņš aizrautīgi, ar ziņkārē mirdzošu seju sāka lasīt avīzi. Tomēr, jo tālāk viņš lasīja, jo mirdzums nozuda no viņa sejas, un vietā stājās tik smaga vilšanās, ka to pamanīja arī Gerge Bokša.

Vai kādas nepatikšanas, mans kungs?

Pīpe nedeg, — Zebulons atbildēja.

Jūs taču to neaizdedzinājāt.

Ak tā! Patiesi! — Zebulons iebāza pīpi kabatā, tad nolika avīzi klēpī un ilgi uzlūkoja Gergi Bokšu, pirms uzdrīkstējās viņam pajautāt, vai mīļais draugs Bokša nevarētu pastāstīt, kas tas avīzē pieminētais ārkārtējais likums tāds ir, kas pieņemts parlamentā.

Protams, es to zinu. Tas ir tāds likums, kas dzimtenes nodevējus un ienaidnieka piekritējus liek nodot kara tiesai.

Bet kā jāsaprot tas vārds «dzimtenes nodevēji»?

Nu, piemēram, tādi deputāti, kas nebija ieradušies uz parlamenta sēdi Debrecenā.

Bet ja viņiem bija kādi šķēršļi? Kā, piemēram, man?

Bokša visai uzmundrinoši atbildēja:

Tas, kuram nebija iespējams ierasties, varēs par to paskaidrot, kara tiesa lems, un, ja iemesli būs svarīgi, tad apsūdzēto attaisnos.

Nu, pazemīgi pateicos. Es kopš tā laika skrienu kā vajāts zaķis, slēpjos pagrabā, mucā, kaļķu ceplī, ebrejietes lakatā, diendienā stiepju samazgu spaiņus, dzimtenes dēļ ciešu s^lu un badu, bet, kad ieradīšos parlamentā, mani ņems ciet un stieps pie kara tiesas. Varen skaisti.

Citādi nemaz nevar būt. «Marts» to labi izskaidro, Reiz tie dzimtenes nodevēji jāsaņem stingri rokās! Tādi, kas šodien te",' bet. rīt jau otrā pusē.

Es nu gan ne stundiņas neesmu bijis otrā pusē, — Zebulons taisnojās.

Tie, kas ar ienaidnieku kaut vai valodās ielaidušies.

Neesmu runājis ne pušplēsta vārdiņa. No viņiem ar neešu dzirdējis nekā cita kā lielgabalu dārdienus, — Zebulons aizstāvējās tā, it kā jau atrastos kara tiesā.

Bokša neatlaidīgi skaidroja tālāk.

Ari tie, kas ienaidniekam rakstījuši kaut vienu vienīgu rindiņu.

Nu Zebulons vairs nevarēja tik kategoriski apgalvot, ka to viņš nav darījis. Viņam mazliet maitāja omu ar Salmāšu Ridegvāri sūtītā vēstule. Salmāšs jau nu gan tagad aiz trejdeviņām zemēm, par to nav ko uztraukties.

Jā gan, tādos laikos nav iespējams cilvēkus izžē- lot, — Gerge Bokša dzēlīgi turpināja, tad atļāvās apsēsties Zebulonam blakus uz kušetes, sakrustoja kājas, salika rokas uz krūtīm un sūca pīpi.

Tādos laikos es nevaru atzīt ne labus draugus, ne lielus kungus. Ja paša brālis būtu nodevējs, ņemtu viņu ciet un sūtītu projām.

Uz kurieni?

Uz Naģvāradu.

Kas tur Naģvāradā ir?

. — Kara tiesa.

Vai tad jau ir?

Protams, noteikti ir, un jau darbojas.

Ak darbojas ar? Un ja jūs, Bokša, kādu noķersiet, arī sūtīsiet turp?

Katrā ziņā! Lai viņš būtu kaut vai svētais! Tas te Salmāšs bija man diezgan labs draugs …

Zebulonam sastinga asinis.

Bet tas nelietis izrādījās špions. Es to uzzināju un drāzos viņam pakaļ.

Tad jūs vajājāt Salmāšu? — Zebulonam paspruka jautājums, uz kuru Bokša atsaucas, aizdomīgi paskatīdamies uz viņu.

Kā tad kungam zināms, ka es vajāju Salmāšu?

Nē, es tikai pajautaju ar nepareizu intonāciju; es jautāju, vai kapteiņa kungs vajājis Salmāšu (jau kapteiņa kungs!). Kas ta man, vajājiet vien!

Es vairs viņa nevajāšu.

Kāpēc ne?

Jau notvēru.

Kad ta?

— Pirms stundas. Tas pagans no kaut kurienes bēgdams uzskrēja man tieši virsū.

Un ko jūs ar viņu izdarījāt?

Ieslēdzu malkas šķūnītī. Bīstams cilvēks. Viņam bija līdzi vesela kaudze visādu papīru, iešūti mētelī un noslēpti zem zābaku pazolēm. Atradu arī tur.

Zebulonam šķita, ka Bokša aplūko arī viņa zābakus.

Bokša, nozīmīgi savilcis uzacis, turpināja: — Tur bija tādi dokumenti, kas kompromitēja dažādus kungus.

Zebuļonam ar to pietika, kara tiesa, ienaidniekam rakstīta vēstule, Debrecenā, Naģvārada, Salmāšs, Bokša, lode un pulveris.

Viņš palūdza Bokšam atļauju aiziet uz savu mājvietu pāraut kājas, stipri spiežot zābaki.

Taisnība, viņam spieda gan, bet kaut kur pie kakla, tas ir, Zebulonam pie kakla, bet tas nav taisnība, ka Zebulonam būtu vēl kādi zābaki.

Jūdziet, tēvoc, zirgus un vediet mani projām, — viņš uzrunāja savu vedēju.

Uz kurieni man kungu vest?

Man vienalga, tik uz Debrecenu gan ne.

Tomēr vedējs vēlējās zināt vismaz tik daudz, uz kuru pusi vest un cik dienas vajadzēs būt ceļā.

Zebulons nolēma doties «uz augšu» un braukt, kamēr vien «būs iespējams».

Tagad viņu vajā gan no vienas puses, gan no otras, nekur nevar palikt, nekur nevar aizbēgt, pati bēgšana ir mērķis.

Noķers vācietis, nošaus; noķers ungārs, arī nošaus; vienam viņš ir dumpinieks, otram — nodevējs. Lai kuram tiks rokās, nāves spriedums nodrošināts. «Esmu staigājis starp karātavām,» Zebulons novērtēja savu bēdīgo stāvokli.

Pirmajā atpūtas vietā, kamēr vedējs baroja zirgus, Zebulons palūdza krodziniekam šķēres un bārdas nazi.

Zebulonam bija skaista, gara bārda, vidū mazliet ruda, šur tur tanī audās sirmi matiņi. Bārda bija viņa lepnums, viņa kungu kārtas autoritātes simbols; bārdas naža neskarta, jo reti ar suku papluinīta bārda, no kuras tik patīkami pēc bagātīgām pusdienām nopurināt maizes drupa- čas. Tagad viņš ār šķērēm un bārdas nazi stājās klāt savam vīrišķības simbolam un nokopa to līdz ādai. Ak, jūs, kas neaudzējat bārdu, nezināt, cik grūti to nogriezt. Tas nozīmē sevi pa daļai apbedīt.

Zebulons ilgi uzlūkoja ziedotās bārdas atliekas savā saujā, norausa pāris asaru, tad ietina papīrā savas būtības dārgāko, slavenāko daļu un paslēpa to azotē. Nēsās tur.

Tad viņš ielūkojās spogulī, parādīja mēli neglītenim, kas raudzījās pretim, un pagrieza tam muguru.

Tagad viņam katru dienu vajadzēs skatīties spogulī uz šo neglīto cilvēku, jo bārdas nogriešana saistīta ar kādu verdzību, nežēlīgo ikdienas skūšanās verdzību.

Kad Zebulons atkal parādījās savam vedējam, tas ļoti brīnījās par šādu atjaunotu izdevumu.

Kamēr vēl krogā, vedējs nekā nesacīja, bet, līdzko bija izbraukuši uz ce|a, viņš pagriezās pret Zebulonu.

Jus laikam gribētu braukt pa tādām vietām, kur mazāk laužu?

Skaidrs, — Zebulons atbildēja.

Saprotu, — vedējs sacīja. — Vairāk nekā nejautāšu. Aizvedīšu kungu tā, ka nekas Jauns negadīsies. Jūs gribat doties uz Poliju, vai ne?

Tā jau gan, — Zebulons piekrita.

Es jau vienu kungu turp esmu vedis. Viņš brauca pēc poļiem. Es to kungu aizvedu pa tādām nomalēm, kur i putns nelido, līdz pat tādai vietai, no kurienes viņu citi veda tālāk uz Poliju. Mani nav jāmāca.

Tā vien Zebulonam trūka! Vēl nebūs diezgan nepatikšanu, tagad iznāks sazvērestība ar poļiem. Aizvedīs viņu pie poliem.

Bet vedējs viņu veda, kā bija solījies, divas dienas, divas naktis pa ceļiem, kur nekad nebija redzēti ne policijas priekšnieki, ne ceļu uzraugi, pa kalniem, pa lejām, pa aizdomīgām iebraucamām vietām.

Trešajā dienā Zebulonam bija apnicis līdz kaklam. Viņš nevēlējās vervēt poļu leģionu. Iebraucot kādā ielejā, viņš pamanīja ciemata torni un lika apturēt ratus, samaksāja vedējam un teica, lai griežoties vien atpakaļ un braucot mājās, tagad jau viņš pats atradīšot ceļu. Šai ciemā viņam esot sevišķi svarīgas darīšanas.

Vedējam bija žēl, tik jauki būtu aizvedis Zebulonu uz Poliju.

Zebulons ar savu somu atkal bija kājnieks. Viņš nekad nebija dzirdējis, kā sauc šo ciemu, kurp bija nolēmis doties, bet viņam ļoti patika, ka ciemam divi torņi.

Mazākais bija katoļu baznīcas tornis, otrs, ar skārdu nosegtais, luterāņu baznīcas. Tas viņam šinī ciemā sevišķi patika.

Zebulons gāja taisni uz luterāņu mācītāja māju.

Šī cienījamā kunga vārds bija Bālints Šneideriuss.

Zebulons stādījās priekšā mācītājam. Mācītājs bija daudz lasījis cilvēks un dzirdējis viņa slaveno vārdu.

Tagad Zebulons izsūdzēja viņam grēkus no viena gala līdz otram.

Pēc visiem notikumiem viņam vairs nav iespējams palikt šinī zemē, jo šeit ir tāds nelādzīgs stāvoklis, ka ikviena šautene jebkura cilvēka rokās ir pavērsta pret viņu.

Bālints Šneideriuss bija saprātīgs un labsirdīgs cilvēks. Viņš tūdaj izstrādāja plānu, kā slavenajam vīram tikt brīvībā.

Zebulonam jābēg uz ārzemēm.

Ārzemju ceļā vajadzīga vīza.

Vīzu var izdot vienīgi ķeizara armijas valdības pilnvarotais.

Tas patlaban uzturas Eperješā, šaipus Braņisko.

Lai saņemtu vīzu, vajadzīgs kāds sevišķs iemesls.

Iemesls atradās.

Bālinta Šneideriusa dēls mācījās Getingenā. Teofils Šneideriuss nesen bija rakstījis tēvam, lai steidzīgi sūtot naudu, jo viņš guļot slims uz nāvi. Protams, vecais naudu nebija sūtījis, jo «fuksis» nebija slims, tikai uzdzīvotājs, taču, uzrādot tādu vēstuli, sarūgtinātais tēvs varēja lūgt vīzu uz Getingenu apraudzīt slimo dēlu.

Zebulons varēs bēgt uz ārzemēm ar cienīgtēva Bālinta Šneideriusa vīzu.

Jā gan, rnījo mācītāj, — Zebulons pārdomāja, — bet tanī stulbajā pasē tak ierakstīs personas pazīmes ar; man mati gaiši kā kaņepāji, cienīgtēvam melni un cieti kā meža kuilim, tos jau vēl varētu nokrāsot, bet kur es likšu savu degunu, deguns man kā ērglim, bet cienīgtēvam tāds stru- piķis.

Tur nav grūti palīdzēt, — mācītājs atteica. — Ejiet pats manā vārdā uz Eperješu un Jaujiet sevi ierakstīt vīzā.

Man jāiefc? Cienīgtēva talārā? Un manas ūsas?

Tās jāgriež nost.

Tagad Zebulonam izlauzās divkārt smaga nopūta. Pat ūsas! Varenās, nepārspējamās ūsas! Kopš tā gadījuma ar «nelaimīgajiem bruņiniekiem» 117 nevienam ungāram tādas nepatikšanas nav bijis jāpiedzīvo.

Zebulons izlūdzās sev vienu dienu pārdomām. Veselu dienu domādams, viņš nāca pie slēdziena, ka labāk ziedot nazim ūsas, ja jau nākas izvēlēties kaklu vai ūsas; tās vismaz ataugs, turpretim kakls vairs neataug.

Arī ūsas bija jānoglabā krūšu kabatā.

Kad Zebulons tā noplicināts un pazemots stājās, pie spoguļa, viņam bija jāatzīst, ka vēl nekad nav saticis rāmāku, mierīgāku, pazemīgāku protestantu mācītāju kā to, kas raudzījās no spoguļa.

Tad viņš uzvilka mācītāja talāru. Smieties nedrīkstēja, tas viss bija ļoti nopietni. Šī spēle varēja maksāt galvu.

Bālints Šneideriuss pamācīja Zebulonu, kā atbildēt uz jautājumiem. Nedrīkst aizmirst, kā sauc dēlu un, nedod dievs, paša vārdu, kurp jābrauc un ciemu, kur dzīvo, to sauc par Pukersdorfu, tas labi jāatceras.

Zebulons izlūdzās vēl vienu dienu, lai labi apgūtu bīstamo lomu. Nākošajā dienā viņš devās uz Eperješas pusi ar lādzīgā Bālinta Šneideriusa svētību, talāru un dēla bēdīgo vēstījumu.

Kad Zebulons ieradās Eperješā, tā bija pilna ar ķeizara karaspēka daļām.

Kontrolpunktā viņu neaiztika, redzēja, ka mācītājs, un iedeva Geleitschein 118 atpakaļceļam.

Zebulons devās tieši uz valdības pilnvarotā mitekli. Ejot pa kāpnēm, viņam gandrīz sirds izlēca aiz bailēm. Visu ceļu Zebulons bija atkārtojis vārdus: Valentinus Šneiderius, Teofilus Šneiderius, Getingena, Pukersdorfa. Viņš no visas sirds baidījās, ka, stājoties pilnvarotā priekšā, būs aizmirsis visu.

Taču viņš jau bija iekšā un atlika tikai iet uz priekšu. Viņu raidīja no vienas istabas otrā, visur kaut ko rakstīja un strādāja nepazīstami cilvēki ar izvaibstītām sejām, beidzot Zebulonu ielaida pie pilnvarotā.

Bailes palīdzēja Zebulonam pilnīgi nomaskēties par dvēseļu ganu; iedams pa pilnvarotā kunga kabineta durvīm, viņš ierāva galvu plecos un dievbijīgi sakrustoja rokas uz krūtīm, vienā rokā lielais cilindrs, otrā dēla vēstule, un ielieca ceļgalus, lai talārs sniegtos līdz zemei, jo Šneideriuss bija mazākā auguma. Un acis viņš neparko nebūtu pacēlis uz augšu, kamēr pazemīgi čukstēja:

Bonum mane praecor, dominē perillustrissime!119

Tikko viņš bija izteicis šos piecus vārdus, kad valdības

pilnvarotais, skaļi smiedamies, iesaucās:

Sveiks, Zebulon!

Zibens spēriens nebūtu tik briesmīgs kā šie vārdi: «Sveiks, Zebulon!»

Mūsu varonis nodrebēja un, ja talārs viņu nebalstītu, būtu saļimis.

Kāds velns tevi nēsā apkārt tādā mācītāja tērpā?

Zebulons tikai tagad palūkojās uz valdības pilnvaroto.

Tas bija Bence Ridegvāri.

Lielais vīrs nemaz nemanīja Zebulona pārsteigumu, steidzās viņam pretim, apkampa viņu, spieda viņam roku un slavēja.

Nu beidzot tu esi atkūlies. Tu esi brašs vīrs, Zebulon! Es dabūju no Salmāša tavu vēstuli. No tā laika gaidu tevi. Labi, ka esi atnācis. Tavs masku tērps rāda, Ieēdas briesmas tu esi pārvarējis. Tava uzticība tiks atlīdzināta. Es tev glabāju apsolīto posteni. Bez tam tu piedalīsies ļoti svarīgā misijā. Es tevi, Zebulon, padarīšu par lielu vīru, ļoti lielu vīru.

Zebulons vēl arvien jutās kā no ūdens izvilkts. Viņš nespēja atgūties.

Un tagad vispirms nāc šurp, nāc paraksties. Nemaz nejautā, kas tas ir. Tikai paraksties. Tu redzi, ka tur parakstījušies vissvarīgākie cilvēki.

Zebulons laida spalvai vaļu uz papīra, kā zirgs ved miegainu kučieri pa labi pazīstamu ceļu.

Bet papīrs, kuru viņš bija parakstījis, bija tas vēsturiskais dokuments, kurā ungāru dižciltīgie lūdz Viskrievijas caru apžēloties un ar saviem varenajiem karapulkiem nokrāsot dzimtenes četru upju dzidro ūdeni sarkanu.

Tagad Zebulons lūdza sev pirmo žēlastību — atjauju iet gulēt.

Viņš gulēja līdz otram rītam kā opiju iedzēris.

Kad bija izgulējies un pamodās, viņš sāka apjēgt, ka tagad nomodā rādās dīvaini sapņi.

Kā viņš bija nokļuvis šeit, kur nebija ne domājis, kā bija aizbēdzis no pretējās puses, kur bija gribējis palikt? Pie Salmāša tači>nebija atrasta nekāda vēstule, jo to viņš sen bija nodevis Ridegvāri. Liktenis ir izspēlējis ar viņu savādu komēdiju.

Lai mērs būtu pilns, apģērbies un iegājis pie Ridegvāri, Zebulons tur sastapa Salmāšu. Šis viltīgais cilvēks, protams, jau pirmajā naktī bija izbēdzis no Gerges Bokšas krātiņa un paglābis savu ādu no kara tiesas. Patlaban viņš uz: jautrināja Ridegvāri kungu, stāstīdams viņam par tikšanos ar Zebulonu.

Ridegvāri kungs smējās, vēderu turēdams.

Viņš visu to uzskatīja par smalku joku.

Ridegvāri vēl gribēja, lai Zebulons pie pusdienām pārstāstot jautro notikumu, kā viņi ar Salmāšu viens otru izjokojuši.

Taču Zebulons palika ļoti nopietns un tikai klusībā skaitīja trešo pantu no korāļa «Pie lielas upes Bābelē»:

… lai arīdzan Pie žoda mēle pielīp mani

Šī doma Zebulonu padarīja tik ļoti nopietnu.

Un augstie kungi par viņu smējās vēl vairāk.

Sākās tādi laiki, kad smiekli būtu jāaizmirst.

VIENTUĻAIS BRUŅINIEKS

Peštā valda dziļš klusums. Jau rīts, bet ielas vēl arvien tukšas. Ir tirgus diena, bet tirgus laukumā vēl nav nevienu ratu. Skaidrs, saulains laiks, bet pa ielām neviens nestaigā. Nav parastās kņadas uz ietvēm, tikai šur tur kāds vientuļš gājējs, ko nepieciešamība izdzinusi no mājas vai arī kas nepārzina pašreizējo stāvokli. Ielu stūros nakti izlīmēti īsi paziņojumi, ja vientuļais ielas gājējs izlasa vienu no tiem, viņš pieliek soli un cenšas pazust no ielas. Iespiestās rindas pauž stingru brīdinājumu.

Pešta vispār ir skaidra pilsēta. Tanī nav senu torņu, pilsdrupu, kas liktu atcerēties pagājušos drūmos laikus, pēdējā aizsargbastiona mūris iebūvēts starp vecām mājām, nav tukšu piļu, par kurām tautas pasakas varētu stāstīt spoku stāstus; nav noslēpumainu klosteru, kur no sienām dveš saltas šausmas; nav krāšņu aristokrātu piļu, nav ne Bastīlijas, ne Tauera, bet nav arī Kremļa un Luvras; pilsētas seju negrezno ne viena vienīga izcilāka baznīca. Visa pilsēta ir tik mājīga.

Es runāju par pilsētas seju pirms četrdesmit pieciem gadiem. Toreiz vēl apkārt pilsētai nebija simtiem melnu dūmeņu, kas tagad ik dienas ar melniem kvēpiem ieraksta debesīs prozas uzvaru zemes virsū; pilsētas daļu ap muzeju vēl nespēju ne iedomāties, platajā Donavas krastā smaidīja pretim pavisam vienādu trīsstāvu māju virkne. Tā bija tik līdzena kā mirdzošu zobu rinda jaunas, skaistas dāmas mutē. Ja te tuvojās svešinieks, viņu vilināja jau pirmais skats.

Tagad šai jaunās dāmas sejai vajadzēja piekrāšot ūsas, lai viņu nepazītu agrākie pielūdzēji un svešinieki mestos bēgt.

Jāunās dāmas sejā iekrāsotās ūsas bija līkumaina pali- sādes rinda no jaunajām kazarmām līdz Ķēžu tilta galam, ķeizara armijas komandieris bija licis to izbūvēt cauri visai pilsētai. Līdz Peštas vidum viena nosmailotu mietu rinda, līdz Donavas krastam divas rindas, pa krastmalu atkal viena rinda. Vietumis bija atstātas spraugas šaušanai. Ķēžu tilta galā žogs apņēma plašu laukumu, kas sniedzās līdz pat tagadējai Loida ēkai (toreiz tur bija nacionālais kazino). Blakus šim laukumam, tur, kur tagad Kronēšanas pakalns, atrodas baļķu cietoksnis ar četrstūrainām šaujam- lūkām, pa kurām raugās ārā lielgabali, briesmoņi, kuru at- ieztās rīkles atgādina ne vien mutes, bet arī nebūtības tukšumu.

Šis baļķu cietoksnis ir nostājies Donavas piekrastē un pārtraucis satiksmi pa to. Pa Ķēžu tiltu vairs nestaigā iedzīvotāji. Būdas pusē, kur tagad sākas tunelis, visā Ķēžu tilta platumā bija izvietota baterija — divpadsmit lielgabalu, kas atgādināja apgāztas ērģeles; pēc pirmā signāla šī baterija varētu iznīcināt visu Ķēžu tiltu.

Rita agrumā uz ielu stūriem izlīmētie rīkojumi vēstīja iedzīvotājiem, ka tie, kas. šodien stāvēs uz ielas vai arī skatīsies pa logiem uz palisādes pusi, par šīs ziņkārības radītām'briesmām lai vaino paši sevi.

Tomēr atradās tādi ziņkārīgie, kas, slēpdamies aiz nolaistiem logu aizkariem, iemeta pa skatienam aiz nožogojuma un saskatīja tur nepārtrauktu durkļu rindu, kas kā milzīga dzeloņaina čūska vijās pa šauro aizžogojuma spraugu, pāri Ķēžu tiltam uz Budu bez bungu sitieniem, bez trompetes skaņām. Arī tie, kam nepietika dūšas skatīties briesmīgo mistēriju, visu nakti varēja klausīties nepārtrauktu dunoņu, kas trīsināja māju pamatus un modināja gulētājus; pa bruģi aizrībināja smagie lielgabali. No otras puses pa plaškotu tiltu, kas atradās iepretim tagadējai Deāka ielai, jātnieku vienības un vezumnieki garā rindā spiedās cits citam virsū kā lielā steigā.

Ikviens satraukti jautāja: kas gan šodien notiek?

Kad pēdējā kavalēristu vienība bija tikusi pāri, pēkšņi uzliesmoja tilta gals Būdas pusē. Pūta rietumu vējš, tilts bija noklāts ar darvainiem salmiem, piecu minūšu laikā tas bija liesmās un dega no viena krasta līdz otram. Zilā Donava atgādināja ar uguns jostu apvītu milzu čūsku.

Tagad ikvienam bija skaidrs, kas notiek.

Ķeizara armijas komandieris sadedzina tiltus aiz muguras.

«Aiz muguras?» Lepnais kungs, kas cilvēku redzēja, tikai sākot ar baronu, spīvais valstsvīrs, kas nevēlējās vienoties ar nāciju, kura sniedza pretim roku mieram, pašpārliecinātais karavadonis, kas vēl pirms četriem mēnešiem bija karaļa pili Budā metis savu cepuri uz galda, teikdams: «Eccocci, finila la commedia!» 120 — tagad sadedzina tiltu aiz muguras, bēgdams no miera līgumam sniegtās n> kas, kuru viņš pats bija piespiedis tverf zobenu.

Kas tad nāk viņam nopakaļ?

Ap to pašu laiku, kad liesmojošais tilts kā josta apņēma zilo upes straumi, pa Kerepešas ceļu pilsētā iedrāzās vientuļš bruņinieks.

Viens vienīgs huzārs.

Spriežot pēc viņa ietērpa, tas varēja būt augstāks virsnieks. Viņš jāja uz laba tirasiņu zirga, zobenu nebija izvilcis no maksts, viņa pistoles mierīgi gulēja pie seglu loka.

Viens pats viņš joņoja pa garo, plato ielu.

Tālu aiz viņa auļo maza huzāru vienība, kas tik tikko var saskatīt pārdrošo komandieri.

Izdzirduši vientuļā jātnieka zirga pakavu klaudzienus, iedzīvotāji palūkojās pa logiem. Un tad it kā uz burvja mājienu vienā mirklī izmainījās pilsētas seja.

Pirmais huzārs jāja cauri pilsētai.

Kur viņš bija aizjājis garām, tūdaļ atskanēja tāds neiedomājams, neaprakstāms sauciens, kādu dievs dzirdēs yēl tikai vienreiz — tad, kad erceņģeļi ar taures skaņām vēstīs augšāmcelšanos. Tad, kad atmodušos miriādes nokratīs zemes nastu, zem kuras būs izgulēts gadsimtu miegs, kad vājo spēks pāraugs zibenī, kad stipro vara izkūpēs kā dūmi, kad ik kukurznis iegūs dvēseli un visu zemeslodi klās dzīvu cilvēku masa, kas no pola līdz polam skandēs līdz pat zvaigznēm: ozianna, ozianna!

Tagad atskanēja tāds sauciens.

Satricinošs «lai dzīvo!», kas sākās uz Kerepešas ceļa un vēlās pa visu garo Donavas piekrasti līdz pat stacijai, ieskanēja visšaurāko ieliņu dziļumos, un, jo tālāk plūda, jo augstāk cēlās, līdz pārgāja svētās gavilēs, kas sasniedza debesu velvi; tas bija simtiem tūkstošu no cietumiem atbrīvotu vergu mežonīgais dēmonu koris. Tas bija paverdzināto titānu līksmes kliedziens, kad viņiem beidzot izdevies novelt no savām krūtīm Pelionu un Osu m.

Kā pastarā dienā, kad kapi met ārā savus mirušos, kad atdzīvojas ik velēna, visas ielas reizē piepildījās ar cilvēkiem, aiz prieka noreibušiem, gavilējošiem, mežonīgiem cilvēkiem. Sirmgalvji, bērni, vīrieši, sievietes, kungi, algādži, ebreji, kristīgie, pazīstami un sveši apkampās un skūpstījās, raudāja, smējās, jautāja, atbildēja, gavilēja, kliedza pilnā rīklē un no visas sirds svēto dzimtenes vārdu. Atdarījās visi logi, tajos parādījās smaidošas eņģeļu sejiņas, dāmu sejas, kas no prieka lēja asaras un kas aiz sāpēm smējās. It visi siltumnīcās audzētie ziedi tika savīti vainagos, un visi vainagi, visi ziedi krita zem huzāru zirgu kājām.

Pie to huzāru zirgu kājām, kuri pirmie jāja pa Peštas ielām!

Kā viņus apkrāva ar vainagiem! Zem ziedu vītnēm vairs nebija redzami ne jātnieki, ne zirgi. Kā viņu priekšā krita uz ceļiem un vaiga augstdzimušas, brīnum daiļas dāmas — kā svēto, kā atpestītāju priekšā. Augstdzimušas, daiļas dāmas tur ielas putekļos skūpstīja saulē iedegušās huzāru rokas!

Un pēkšņi vienā mirklī pie katras mājas plandījās nacionālais karogs, brīnišķīgais sarkanbalti zaļais simbols ar tautisko ģerboni, ko līdz šim vajadzēja slēpt un glabāt, baidoties no nāves briesmām; tur bija gari vējā plīvojoši karogi un sīki karodziņi namu logos, uz balkoniem, jumtu un bēniņu spraugās un uz torņu jumtiņiem. Pilsēta uz burvja mājienu bija iemantojusi tauriņa spārnus un aiz prieka taisījās uzlidot debesīs.

Kurš gan spt^u pamanīt, ka pāri šai prieka plūsmai kāda naidīga roka slepeni auž tumša dūmu mākoņa autu. Liesmojošā tilta dūmi plūst pāri jaunajai, it kā saderināšanās svētkiem rotātai pilsētai kā nelaimes vēstnesis sēru plīvurs.

Vientuļais bruņinieks, kas visur bija paspējis laikus tikt garām gavilējošā pūļa triumfa saucieniem, iegriezās Hatvanas ielā un no tās kādā sānieliņā.

Tur viņš jāja soļiem un meklēja kādu mājas numuru.

Atradis vajadzīgo namu, viņš nokāpa no zirga un veda to aiz pavadas sev līdz pa mājas atvērtajiem vārtiem.

Izdzirdis zirga soļus un piešu šķindoņu, pa zemām stiklotām durvīm izbāza pinkainu galvu kāds cilvēks, varbūt sētnieks.

īstenībā tas bija kurpnieks.

Labdien! — jātnieks sveicināja.

Sētnieka atbilde sveicienam bija tāda, ka viņš izvēlās pagalmā kopā ar durvīm, metās klāt virsniekam, satvēra viņa roku, nobučoja to, virsnieks parāva roku atpakaļ, tad sētnieks ņēmās bučot zobena bārkstis un, kad arī to virsnieks negribēja atļaut, apkampa zirgu un bučoja tam purnu. Pēc tam viņš grasījās skriet uz ielas, bet virsnieks viņu aizturēja, satvēris aiz apkakles, tā ka viņš paguva sacelt kājās tikai visu māju, iekliegdamies: «Huzāri klāt, ungāri klāt!»

Pilsoni, nekliedziet taču tik nejēdzīgi! — virsnieks viņu apsauca.

Bet ieradusies taču jūsu augstība, jūsu gaišība, jūsu svētība! Ģenerāļa kungs! Feldmaršala kungs! Svētais Miķelis — erceņģeļa kungs! Kā jūs te tikāt?

To es izstāstīšu citreiz. Tagad vispirms aizvediet mani pie kāda jūsu mājas iemītnieka, ar kuru man nekavējoties jārunā.

Vispirms pasakiet man savu vissvētāko vārdu, lai zinu, ar ko runāju.

Labi, draugs. Pateikšu. Mani sauc par Rihardu Baradlaju. Ja jums tas dara prieku, varu šeit noīrēt dzīvokli. Bet tagad aši parādiet man ceļu.

Ak dievs, kāds skaistulis! Tāds huzārs! Zobena siksna nacionālās krāsās. Kāpēc gan manai sievai vajadzēja pirms nedēļas nomirt un to neredzēt? Kāpēc nevaru viņu atsaukt mājās, lai paskatās. Viņa tā negribēja mirt, kamēr nebūs redzējusi huzāru jājam pa ielu.

Rihardam tomēr bija jāpagaida, kamēr labais cilvēks izraudas.

Pēc ilgas raudāšanas sētnieks beidzot attapās:

Ko jums labpatīk meklēt?

Meklēju kādu kundzi, kura te esot apmetusies. Kādu Bajčika kundzi.

Zinu, zinu. Viņai te dzīvoklis. Tepat ir. Vai es nedrīkstētu jūsu jaukajam zirdziņam iedot vienu kafijmai- zīti?

Nebēdājiet, mīļo tautiet, par manu zirdziņu. Kurā dzīvoklī tā kundze atrodama?

Divdesmit pirmais trešajā stāva, ja atļauts pakalpot. Vai es pa to laiku drīkstētu paturēt jūsu zirgu aiz pavadas?

Rihards pasmaidīja par šo patriotisko ekstāzi un, tā kā netaisījās jāšus jāt trešajā stāvā, padeva sētniekam pavadu, un tas, izmantodams gadījumu, kamēr Rihards aiziet līdz divdesmit pirmajam dzīvoklim, iebāza roku pa savu logu, izvilka pusē pamestās brokastis, kafijas krūzīti un apalīti, jūsmīgi mērca kafijā maizes kumosu pēc kumosa, lika tos pa vienam uz plaukstas un tālāk zirgam mutē, pats priecādamies, ka zirgs ēd.

Pēkšņi Rihards sauca no trešā stāva galerijas:

Vai tad tā kundze nav mājās? Neviens nenāk atvērt durvis.

Sētnieks no lejas atbildēja:

Jā gan, kundze nav mājās.

Vai te nav kāds viņas kalpotājs?

Neviens nav mājās.

Ej nu, pilsoni! To jūs gan būtu varējis pastāstīt turpat lejā. Es nebūtu kāpis augšā.

Sētnieks viltīgi smējās. Viņš taču tikai bija gribējis pabarot zirgu.

Pagalmā atgriezies, Rihards ir nedomāja strīdēties ar šķelmīgo veci par izjokošanu. Viņš saprata katru joku un pieņēma tos no katra. Lauva nemēdz kasīties kā suns.

Un kad tā kundze atgriezīsies?

To nu gan es nezinu.

Vai jūs nezināt, kur viņa ir? Kur es varētu viņu satikt?

Eksaltētais patriots pacēla acis pret debesīm.

Ak, kaut jūsu ekselence varētu ar viņu tikties šinī pašā stundā, kaut spētu atvērt durvis, ielauzt tās, izsist ar rungu tās durvis„aiz kurām šī kundze dzīvo.

Ko tas nozīmē? Kur viņa dzīvo?

Budā. Kazemātā.

Kāpēc tur?

Tāpēc, ka viņa tur ieslodzīta. Vienu nakti atnāca viņai pakaļ, sacīja, ka viņa sadarbojoties ar mūsējiem, sūtot viņiem ieročus un ziņas. Tiesa, uz Debrecenu viņa brauca bieži. Tad viņu saņēma ciet kopā ar kalponi un aizveda uz Budu. Vairākas reizes tiku viņai nesis mantas, bet klāt nelaida ne reizes. Tas ir numurs viens pie Fehēr- vāras vārtiem.

Rihards nikni uzsita ar zobenu pa zemi. Viņš bija tik ļoti steidzies uz pilsētas centru nevis godkāres dzīts, nevis vēlēdamies klausīties atbrīvotās pilsētas prieka gaviles, bet gan izpildīt svētu solijumu, ko devis kaujā pārspētam pretiniekam, ienaidnieka bruņiniekam cīnoties ar nāvi.

«Tevi netraucēs tava bērna asaras.»

Kopš tās dienas viņu spārnoja šī apņemšanās, šis solījums, nepacietības dzīts, viņš dienu pēc dienas veda savus huzārus kaujās, kas ik dienas no jauna izraisījās Peštas līdzenumos un ik dienas beidzās pie pilsētas sargposteņiem. Šīs kaujas tikai sedza armijas galvenās daļas pārvietošanos, kas steidza atbrīvot Komāromu.

Un tagad, kad likās, ka viņš jau pie mērķa, jādzird, ka mērķis vēl tikpat tālu kā elle — ja grib, var tur nokļūt, bet tikai riskējot ar dzīvību.

Tā, kuru viņš meklē, no kuras varētu uzzināt, kur atrodas Oto Palvica bērns, ieslēgta Būdas cietoksnī, ieslodzīta cietumā.

Šī nelaimīgā sieviete spēlē paslēpes ar likteni. Kad viņu meklēja Palvics, tad viņa bija atrodama tikai ungāru pusē, kad meklē Baradlajs, viņa sēž austriešu cietumā.

Un par bērnu neviens cits nekā nezina.

Tādus gadījumus nav pieņemts stāstīt daudziem.

AR ZIBENS IEROČIEM CĪŅĀ PAR CIETOKSNI

Kamēr vien pasaulē dzīvos ungāri, vienmēr skan un vienmēr skanēs pārmetums: kāpēc vajadzēja aplenkt Bu- davāru?

Bet ko citu gan varēja iesākt?

Jautājiet, kāpēc Kartāgas sievas nogrieza savus garos, zeltainos matus, lai gatavotu stopu stiegras, kāpēc pūnieši apglabāja daiļas jaunavas Dagona 122 tempļa drupās.

Jautājiet, kāpēc Izraēļa tauta, dzīvojot starp asīriešu pasaules brīnumiem Semiramīdas gaisa dārzos, apraud savas svētās pilsētas drupas.

Jautājiet, kāpēc gan veselu pusgadsimtu divi miljoni cīnītāju ar krusta zīmi uz krūtīm un zobenu rokā gāja tūkstošiem un tūkstošiem jūdžu pa sauszemi un ūdeni atkarot Jeruzālemi.

Jautājiet, kāpēc barbaru patriotisms lika nodedzināt ienaidnieka ieņemto senču pilsētu Maskavu.

Jautājiet, kāpēc lielajam Napoleonam izkrita zobens no rokas, nokrita kronis no galvas, kad viņš ieraudzīja Parīzi ienaidnieka rokās.

Un jautājiet, kāpēc atkal un atkal no visām debesu pusēm nāk Itālijas sirmgalvji un bērni uz septiņu pakalnu pilsētu mirt vai uzvarēt. Kāpēc atkal un atkal miera iztvī- kušo pasauli satrauc kliedziens: «Roma o morte!»

Ko atbildēs uz šiem jautājumiem pasaules vēstures tiesa, to pašu atbildiet tiem, kas mums jautā, kāpēc vajadzēja aplenkt Budavāru.

Varbūt vēstures tiesa notiesās arī mūs tāpat kā viņus; taču poēzijas tiesneši mūs attaisnos un no ķēniņa Dāvida līdz Viktoram Igo viņi atzīs mūsu taisnību: «Citādi nebija iespējams, tā bija jānotiek.» Un dzejnieka paustā patiesība ir mūžīga. Tas, kas pūniešu tautai bija Kartāga, izraēliešiem — Jeruzāleme, kristīgo pasaulei — svētā zeme, frančiem — Parīze, krieviem — Maskava, itāliešiem — Roma, tas mums bija Budavāra.

Mūsu dzimtenes pulsējošā sirds …

Mūsu lielās ideālās mātes seja …

Mūsu tēva godīgais vārds …

Vai varējām nejust šīs sirds drudžainos pukstus?

Vai sāpes šai sejā varēja neskart mūsu sirdis?

Vai varējām pieļaut šī vārda zaimošanu?

Bieži esmu dzirdējis no mierīgiem, aukstasinīgiem godavīriem, kas gan labi apdomā, ko dara, tādus vārdus: «Ja man kāds iesistu pa seju, es viņu izaicinātu kauties, es viņu vai viņš mani, ja mani ievainotu, izveseļojies atkal ietu kauties ar nazi, virvi, dūri, sistu, durtu, žņaugtu, rautu sev līdzi atvarā, bet uz vienas planētas mēs abi vairs nevarētu dzīvot.»

Lūk, tādu sitienu mēs bijām saņēmuši pie Budavāras.

Tagad paskatīsimies, vai Jupiters netiks uzveikts, ja titāni dabūs zibeņus savās rokās.

Bija aizritējušas desmit dienas, kopš Peštai cauri izjāja pirmā huzāru vienība, desmit dienas Tantala moku. Visa tauta alka pēc Budavāras akmeņiem, kas bija tepat acu priekšā, maza, nožēlojama ligzdiņa, kas nespēja aizstāvēties, bet vēl spēja postīt un atriebties. Viena nakts spētu ievadīt jaunu laikmetu, un tomēr uzvarētājam būtu veselu gadsimtu jācieš zaudējumi.

No apkārtējiem kalniem varēja ielūkoties ikvienā Budavāras pagalmā. Aplencējs varēja lasīt kā atvērtu grāmatu^ Nekādu citu aizsargvaļņu, vienīgi vecs ķieģeļu mūris. Ūdens nav, vienīgais ūdensvads atrodas Donavas krastā, ja aplencēji to sabojās, slāpes jau otrā dienā izvilinās ārā cietokšņa sargus.

Kur slēpās Budavāras brīnumainais spēks? Tikai tanī apstāklī, ka Budavārai pie kājām gulēja Pešta.

Par katru saņemto lodi ielenktā armija apšaudīja Peštu ar ugunīgām zalvēm.

Cilvēka sirds te nespēj tikt pāri. Apdraudētais saka uzbrucējam: «Ja tu izvilksi zobenu pret mani, tad es savējo ietriekšu tavas meitas, sievas un šūpulī guļošā mazuļa sirdī.»

Un tā arī notika.

Desmitajā dienā pēc Peštas ieņemšanas pa Būdas Vīzi- vārošas galveno ielu joņoja hufcāru vads. Bumbu laukumā stāvēja ķeizara armijas kājnieku vienība ar diviem lielgabaliem. Kad huzāri atradās šāviena attālumā, viņus sveica abi lielgabali reizē. Karteču lodes sprakstēja pret namu sienām; pie kafejnīcas pulciņš ziņkārīgo noskatījās šo nāves spēli, lodes svilpa viņiem pār galvām; kāda lode atsitās pret kafejnīcas marmora slieksni un nogalināja kasieri, astoņpadsmit gadus vecu meiteni, kas sēdēja pie kases.

Huzāru vads atkāpās līdz Ķeizara pirtij, bet ķeizara kājnieki ar visiem lielgabaliem pārvilkās aiz kanāla dambjiem. Tikai trīs huzāri dzinās viņiem pakaļ līdz pat barjerai, kas bija sakrauta no smagiem baļķiem. Tur viņi, lodēm gar ausīm svilpojot, aplūkoja uzbērumu un mierīgi aizrikšoja atpakaļ. Vienam no viņiem uz gludās ietves zirgs paklupa un izbēga, cilvēki pret kafejnīcu to noķēra.

Skaistā, skaidrā maija pusdienā ap pulksten vieniem pirmā honvēdu vienība nāca masu uzbrukumā Būdai. Tas bija desmitais bataljons. Visi virsnieki priekšgalā.

No bastiona viņus apšaudīja lielgabali ar divpadsmit mārciņu lodēm; no nocietinājumiem pret viņiem raidīja šauteņu uguni, bet tas nespēja viņus aizkavēt, viņi lauzās uz priekšu.

Tad pēkšņi atvērās barjeras masīvie vārti un uzbru- kumā ejošo bataljonu sagaidīja spēcīga karteču uguns no paslēptajiem lielgabaliem.

Slepkavīgā apšaude sagrāva uzbrucēju karaspēka daļu, daļa uzbrucēju paslēpās mājās un no logiem šāva uz pali- sādes pusi, otra daļa bēga uz to pusi, kur zināja esam rezerves spēkus — trīsdesmit trešo bataljonu.

Tagad devās uzbrukumā trīsdesmit trešais bataljons.

No visiem bastioniem tam gāza virsū uguni. Bataljons gāja uz priekšu, uz barjeras pusi.

Pie vārtiem arī viņus sagaidīja tas pats liktenis, kas iepriekšējo bataljonu.

Tad kāds ungāru artilēristu virsnieks, drosmīgi izlauzies ar diviem lielgabaliem līdz pašam Donavas krastam, pēkšņi sāka apšaudīt barjeru no neliela attāluma.

Smagās lodes izsita no virām masīvos vārtus. Aiz vārtiem paslēptā baterija bija atmaskota, palika neaizsargāta pret uzbrukumiem no sāniem, aizsargvienības ar saviem lielgabaliem bēga no negaidītā uzbrukuma, uzbrucēju bataljons, saukdams «lai dzīvo!», metās ar durkļiem virsū palisādēm, izgaiņātais desmitais bataljons atkal sakārtojās ierindā un devās uzbrukumā no šauras sānieliņas; tanī brīdī, kad uzbruka jau visai nocietinājumu līnijai, divi raķešu punkti sāka lidināt savus dedzinošos lādiņus uz sūkņu mājas pusi.

Tikai vienu stundas ceturksni vajadzēja. Tikai sasprindzināt spēkus īsai cīņai! Ja arī ar pārdrošu uzbrukumu neieņems ūdensvada aizsargdambi, tad iegūs laiku, lai raķešu punkti varētu sagraut ūdensvadu; ja nebūs vairs ūdensvada, ja sūkņi vairs nespēs darboties, tad aizstāvēšanās beigsies.

Tad pienāca pavēle no ungāru armijas virspavēlniecības nekavējoties it visur pārtraukt kara darbību.

Līdz ar to drieas uzvaras iespējas bija pagalam.

Kāpēc vajadzēja pārtraukt cīņas?

Lai abi karavadoņi vispirms varētu apmainīties ar dažām vēstulēm. Lai divi labi karavīri varētu pierādīt, cik viņiem slikts stils.

Kara taktika divu gadsimtu laikā nebija necik uzlabojusies.

Lotringas Kārlis124 taisni tāpat tika ziņojis Abdurah- manam 125 kā Gergejs 126 ziņoja Hencim 127, ka liks viņam kopā ar cietokšņa apsardzi «lēkt' pāri zobeniem», ja neatdos Budu.

Abdurahmans par atbildi uzsprauda uz šķēpiem simts kristīgo gūstekņu galvas. Henci par atbildi raidīja šāviņus pret Peštas neapbruņotajiem iedzīvotājiem.

Viņš to varēja darīt, viņam bija vara, tikai nevajadzēja taisnoties.

Viņš varēja teikt tā: «Esmu darījis to, ko izdarīju, tāpēc ka mani aizkaitināja jūsu prieka saucieni, tāpēc, lai cirstu jūsu tautas sirdī brūci, kas nedzīs desmitiem gadu, tāpēc ka jūs ienīstu, tāpēc, lai jūsu zemes svētajā pilsētā atjaunotu asins paltis, kas neizžūs, kamēr dievs sūtīs lejā savus eņģeļus, kas tās nosedz ar savām pēdām.»

Bet taisnoties ar to, ka Peštas iedzīvotāji šāvuši pāri Donavai uz Budu!

Tikpat kā Hcrostats būtu taisnojies, ka gribējis izkvēpināt odus no Diānas 129 tempļa!

Cietokšņa komandants pats neapzinājās savu varenību. Viņš, kas diendienā uzdrīkstējās sist sejā satracinātajam milzim, apokalipses 130 ugunsspļāvējam pūķim, kas spētu viņu pašu saplosīt. Viņš uzdrīkstējās aplenkuma vētras laikā mīdīt kājām sacēlušās nācijas vislielāko dārgumu, pielūgto jauneklīgo galvaspilsētu; un vēl viņš meklē niecīgus attaisnojumus.

Tas bija vai nu varoņdarbs, vai ļaundarība.

Ja varoņdarbs, tad tas neprasa attaisnojuma; ja ļaundarība, tad tai nav attaisnojuma.

Ja lauri, tad nevīstoši; ja kauna zīmogs, tad nenoslau- kāms. Nav ko slēpt.

. Vai tad tāda olimpiskā spēle var palikt bez skatītājiem? Peštas krastu no Būdas šķir tikai piecsimt soļu plata upe. Te parteris, tur skatuve. Kara spēle, kurā līst īstas asinis, kurā piedalās īsti varoņi, un degošā pils un bumbu sprādzieni gādā par uguņošanu.

Vai iespējams iedomāties, ka tādas kara drāmas skatītāji sēdēs klusu? Nekliegs, kad Gellerta kalnā parādās vēl viens lielgabals, kas pēc brītiņa jau būs laists darbā, un kad vēl pēc brīža bruņotā armija iekļūs cietoksnī pa lodes ielauzto spraugu mūrī.

Pa visu Donavas krastu no Margitas salas līdz pat Lu- dovicejam131 bija izvietojušies pilsētas iedzīvotāji, un kaujas laikā ilgi skanēja viņu uzmudinošie saucieni.

Pēkšņi cietoksnis deva pavēli: «Klusu!»

' Rihards bija apmeties tanī pašā mājā, kur sētnieks viņu tik laipni uzņēma. Viņš priecājās dot Rihardam mājvietu.

Kad ceturtajā maijā atskanēja pirmie lielgabala grāvieni, meistars Mihājs pameta savu sētnieka istabu un' metās projām, lai māju sargā, kas grib. Vārtos Mihājs satika Rihardu, kas steidzās pie sava militārā priekšnieka.

Kurp tā steidzies, pilsoni? — Rihards uzrunāja kurp- niekmeistaru.

Noskatīties cietokšņa ieņemšanu.

Esiet uzmanīgs, ka nesašauj kājas.

Pāri ūdenim jau lode nenāks? — Mihājs drošināja sevi.

To es vēl nezināju.

Es to zinu. To fizika nopamato. Ūdenim liels pievilkšanas spēks. Es arī esmu skolā gājis.

Pēc pāris stundām Rihards atkal tikās ar meistaru Mi- hāju: tagad pa visām ielām bēga cilvēki; meistars Mihājs arī jau bija krietni aizelsies.

Lielais ūdens nebija vis pievilcis lodi. Skatītāju pūlī šāviens no cietokšņa bija nopļāvis deviņus cilvēkus.

Publika pameta parteru, bet toties ieņēma vietas ložās. Tagad kauju noskatījās pa logiem. Viņi domāja, ka lode nespēs ielauzt sienas. Un priecājās par uzbrukumu.

Pēkšņi cietoksnis deva pavēli: «Drebiet!»

Un Peštu sāka apmētāt ar bumbām un raķetēm.

Dzidrajās vakara debesīs ugunīgās bumbas meta lokus kā krītoši meteori, ar saviem sprādzieniem pauzdamas cilvēku naida pērkona grāvienus. Cilvēki stāvēja namu vārtos, un pāri viņu galvām aizskanēja trīs simti sešpadsmit sprādzieni.

Tas vēl nebija ne sods, ne atriebība, tikai brīdinājums.

Bumbas vēl nededzināja. Tas tikai paziņoja tautai, ka jēdziens par debesim esot pasaka, tās neesot firmaments. Tās neaizsargā mirstīgo galvas, ne vainīgas, ne nevainīgas, nevienu.

Vājajai Budavārai bija vēl viens spēks. Uzbrucēji domāja, ka tā ir vājāka, nekā patiesībā bija.

Viņiem likās, ka pietiks pabiedēt — un Budavāra būs ieņemta.

Tikai vēlāk viņi saprata, ka te vajadzīgas bumbas, nevis parādes gājiens.

Pirmajā uzbrukumā pret cietoksni raidīja divdesmit astoņus šāviņus, no cietokšņa atbildēja ar deviņdesmit diviem šāviņiem. Aplencējiem bija sešu un divpadsmit mārciņu lielgabali, turpretim ielenktajiem divdesmit četru mārciņu. Aplencēji no savām haubicēm raidīja septiņu mārciņu šāviņus, aplenktie gāza pretim sešdesmit mārciņu smagas bumbas.

Aplencējiem vajadzēja atcerēties spartiešu mātes novēlējumu: «Ja tev zobens par īsu, pagarini to ar lieku soli.»

Lai ar mazajiem lielgabaliem varētu atbildēt ienaidniekam, vajadzēja pieiet pavisam klāt.

Ar šiem mazajiem šāviņiem ienaidnieku piespieda novākt savu bateriju no mazā Švābu kalna, kur tā apsargāja ceturto citadeli; no Kalvārijas kalna aizdzina uz kazarmām kājniekus, kas tur bija apsargājuši skanstis, kā arī izdevās aizdedzināt un nodedzināt galveno posteni Gellerta kalnā un Nādora noliktavas.

No Donavas krasta Peštas pusē skanēja gaviļu saucieni. No cietokšņa tiem atbildēja ar divu stundu ilgu bombardēšanu.

Tur vairs nekā nevarēja līdzēt.

Tā bija pirmā pjauka pa seju. Aplencēji to juta, sarka un grieza zobus.

Viņiem nebija neviena aplenkuma lielgabala.

Nākošajā dienā kara padome atzīmēja, ka Budavāra nav vienkārši ienaidnieka apmetne, bet gan nocietinājums, kas prasa aplenkumu, uzbrukumu un cīņu. Jāatved aplenkuma lielgabali no Komāromas. Kamēr tie ieradīsies, pa naktīm jāceļ uzbrukuma atbalsta punkti un, lai maskētu celtniecību, ik dienas jāiet viltus uzbrukumā.

Viltus uzbrukums zaldātiem ir vissmagākais pārbaudījums. Jāiet uz priekšu tikai tādēļ, lai atkāptos, jācīnās tikai tādēļ, lai nosistu laiku.

Kādā no tādām pacietības pārbaudes dienām Rihards uzrunāja meistaru Mihāju:

Pilsoni! Vai jums nebūtu patika nopelnīt divi simti forintu?

Atkarīgs no tā, kādā veidā, — meistars filozofiski atbildēja.

Vajadzētu iekļūt cietoksnī un atnest ziņas par turienes stāvokli. Jūs sacījāt, ka cietoksni pārzinot.

To es noteikti izdarīšu! — meistars Mihājs bija ar mieru. — Bet par to man nevajag divi simti forintu, to es izdarīšu tāpat draudzības dēļ.

Rihards pieņēma drauga rokas spiedienu.

—- Bet kā jūs, pilsoni, tur iekļūsiet? Tas jāizdara ļoti gudri.

Pavisam vienkārši. Nedēļas tirgus reizē pārģērbies ielavīšos kopā ar pazīstamiem Hidegkūtas zemniekiem. Viņi katru trešdienu un katru sestdienu nes olas, sviestu un dārzeņus. Es iekļūšu kopā ar viņiem.

Labi. Galvenais ir uzzināt, kāds noskaņojums cietokšņa apsardzei.

Uzticiet vien to man. Gan es uzzināšu.

Vai jūs itāliski saprotat?

Pat mans vecaistēvs nesaprata. Bet es tomēr no viņiem izdabūšu, ko vien vajag.

Un vēl būs viens uzdevums. Jāuzzina divi vārdi no tās sievietes, ko viņi tur gūstā. Kur un pie kā atrodas bērns, Kārojs vārdā, kas bija viņai uzticēts un kam kaklā kā pazīšanas zīme pakārta puse vara monētas.

Ahā. Kungs meklē to bērnu. No otras puses arī par viņu interesējās kāds ofieieta kungs. Nezinu, vai vēl ir dzīvs.

Tieši tādēļ es meklēju bērnu, ka tas oficieris ir miris.

Labi, kungs. Es uzzināšu. Tas otrs oficieris man solīja tūkstoš forintu, lai braucot uz Debrecenu pie Bajčiknes uzzināt, kur atrodas zēns. Es nebiju ar mieru. Jums, kungs, izdarīšu par velti. Sameklēšu Bajčikni kazemātā.

Nākošajā trešdienā meistars Mihājs, pārģērbies par švābu ubagu, ielavījās cietoksnī. Viņam izdevās arī laimīgi atgriezties.

Rihards viņu nepacietīgi gaidīja. Sagaidījis atpakaļ, pat apkampa. *

Es biju visur. Redzēju visu. Vispirms izrunāsim valsts darīšanas. Cietoksnī trūkumu necieš, nekas nav dārgs. Pilsoņi nekāro tikt ārā no cietokšņa. Artilēristi vislabāk pērk dažādas delikateses, ļoti labi maksā. Cietokšņa vārti ir aizkrauti ar smilšu maisiem, izņemot Udensvārtus, tie ir brīvi. Zvejnieku bastionā izraktas tranšejas.

Kādi ir artilēristi?

Iedomīgi.

Un vācu ierindnieki?

Omulīgi.

Bet horvāti?

Nikni.

Un itālieši?

Tādi — ne silts, ne auksts.

Vai neliekas tādi nošļukuši? Varbūt pievienotos

mums?

Neliekas vis.

Kā jūs, pilsoni, noskaidrojāt itāliešu zaldātu noskaņojumu?

Pamatīgi. Kad viņi tirgū pirka sīpolus un kartupeļus un iesēja tos kabatas lakatiņos, redzēju, ka visiem ir raibi lakatiņi.

Un jūs savus pētījumus pamatojat ar kabatas lakatiņiem?

Tas ir pavisam droši. Ja viņiem būtu ienācis prātā, ka cietoksnis būs jāatdod, visi nēsātu līdzi baltus lakatiņus. Ja jau pavisam stipri tā kurpe spiedis, tad pēdējā brīdī varam cerēt uz viņiem. Agrāk ne. Kad jau mūsu kāpnes būs pie mūra, tad viņi sniegs pretim rokas un palīdzēs tikt augšā, bet līdz tam šaus uz mums. Es gan viņus pazīstu. Itālietim mīlestībā karstas asinis, bet draudzībā vēsas.

Vai jums izdevās parunāt ar Bajčikni?

Netiku klāt. Tagad viņa no cietuma ir ārā, jo saslimusi, un kopā ar savu kalponi nosūtīta uz slimnīcu.

Ar ko viņa slimo?

— Ar tīfu.

Rihards nodrebēja. Tīfs ir tāds kungs, kas rīkojas aši.

Tagad cietoksni no iekšpuses apdraud divi ienaidnieki — tīfs un holera. Līķus nokrauj kādā bastiona velvē, jo nav kur apglabāt.

Un tā jums neizdevās parunāt ar to sievieti?

Tikai pa pusei. Es viņai jautājumu uzdevu, bet atbildi nedabūju. To varu apgalvot, ka zīmīti, ko es viņai uzrakstīju, viņa saņēma, bet atbildi veltīgi gaidīju pie slimnīcas durvīm. Kad citus zemniekus raidīja no cietokšņa ārā, arī man bija jāiet projām. Nākošajā tirgus dienā iešu vēlreiz un uzzināšu vairāk.

Tādiem cilvēkiem, kam pieši pie papēžiem un pieši sirdī, gan ir grūti ielenkt cietoksni. Dienām un nedēļām ilgi kvernēt pie kāda muļķīga mūra, no kura ienaidnieks rāda mēli.

Aplenkuma trešajā dienā jau deviņām desmitdaļām uzbrucēju vairs nebija pacietības. Viņi velējās no visām pusēm mesties virsū vārtiem. Viņu sejas svila no kauna, sirdis jio dusmām. Arī kara padomē valdīja satraukums.

Uzbrukumā! — komandieri steidzināja.

Bija vētraini skati. Vislabākie draugi sāka ķīvēties. Vieni otrus sauca par «aukstasiņu» un «karstasiņu» partijām.

Kara padomē aci pret aci satikās arī abi brāļi Baradlaji. Dabiski, ka Edens piederēja pie «aukstasiņu», bet Rihards pie «karstasiņu» partijas.

Sēdē, kas notika aplenkuma ceturtajā dienā, viņi strīdējās kā īsti ienaidnieki. It kā abi brāļi būtu viens otru izraudzījuši par savu protestu un argumentu mērķi.

Un tas bija patiesīgs skats. Brālis pret brāli. Un par ko? Par to, kurš vairāk mīl dzimteni, kurš drošsirdīgāks, kurš atradis pareizāku ceļu. Un par to viņi drīkstēja viens otram pārmest.

Mums jāpabeidz cietokšņa ieņemšana, — Rihards sacīja, kad diametrāli pretējie uzskati nebija spējuši cits citu uzveikt.

Es saku, ka mums tā jāuzsāk! — Edens atcirta.

" — Iesim uzbrukumā reizē no visām pusēm.

Ir tikai trīs puses, jo ceturtajā atrodas Pešta.

Mēs varam uzbrukt arī no Peštas puses. Ar baterijām pāri Donavai sagrausim viņu ūdensvadus un atbrīvosim ceļu iebrukumam Vlzivārošā.

Ja vien pa to laiku no cietokšņa nesagraus Peštu.

— Ko mums tagad nozīmē Pešta? Pirms vienpadsmit gadiem plūdi to bija ieskalojuši dūņās. Uzcēlām no jauna. Lai šodien sadeg pelnos, pēc desmit gadiem būs vēl skaistāka nekā šodien. Tagad viena nedēļa ir mūžības vērta; pret visu pasauli Pešta if tikai atoms. Ja mēs vienu mēnesi noņemsi- mies ar šādu aplenkšanu, tad būsim zaudējuši. Lai sadeg manta par piecdesmit miljoniem, lai krīt pieci tūkstoši mūsējo, bet Buda jāieņem četrdesmit astoņu stundu laikā.

Un ko mēs iegūsim par tiem piecdesmit miljoniem un pieciem tūkstošiem cilvēku?

Varēsim uzbrukt arī no austrumu puses.

Pa stāvo krauju?

Augšup pa stāvo krauju. Esmu jau paziņojis kara padomes speciālistiem, ko man izdevies noskaidrot šinī jautājumā. Tieši pretim karaļa miteklim līdz pat Donavai

stiepjas pazemes kanāls, vēl turku laikā celts, pa to uzbrukuma laikā varētu pārvietoties viena vienība; kanāls ved uz Šāndora pili. Starp Vīnes vārtiem un Udensvārtiem atrodas slēgtas kāpnes, pa kurām izmeklēti drosmīga vienība varētu nokļūt līdz mazajiem vārtiņiem un tos izspri- dzināt. Dārznieka mājiņu pie dienvidu bastiona parka koku aizsegā būs viegli ieņemt. Starp ceturto un piekto bastionu zem mūra ir divi pagraba padziļinājumi, kurus var vēl parakt tālāk, ielikt pulveri un Uzspridzināt kopā ar mūri. Pa to laiku mēs no visām pusēm pa kāpnēm uzbruksim bastionam un kaut kur sastapsim itāliešu bataljonu, kas negribēs nopietni cīnīties, ja sapratīs, ka mēs nopietni uzbrūkam.

Edens atbildēja:

Es to visu esmu pamatīgi izpētījis un skaidri zinu, ka pazemes tunelis ir aizgruvis. Bez tam visi vārti, izņemot Vīzivārošas, ir līdz pat augšai aizkrauti ar smilšu maisiem. Tām kāpnēm ir izņemti astoņdesmit seši kāpieni. Līdz parka bastionam var nokļūt, vienīgi pārvarot trīs brustvērus. Tavi pieminētie pagrabi atrodas desmit asu attālumā no cietokšņa sienas, tātad būtu jāurbjas vismaz piecpadsmit asis pa sienita klinti. Tas darbs nav divās dienās paveicams. Bet ienaidnieka izbailes es neesmu radis ņemt vērā, izdarot stratēģiskus aprēķinus.

Riharda acis jau mētāja zibeņus. Viņam bija nepieciešams pateikt ko rupju, lai atvieglotu sirdi.

Viņš atspieda dūri pret savu krēslu un, celdamies kājās, jautāja brālim:

Un savas vienības varonību arī ne?

Edena atbilde bija vēsa un pārdomāta:

Ja runājam par tādiem matemātiskiem vienādojumiem kā cietokšņa ieņemšana, tad ne.

Rihards, niknuma un karavīra spīts varā nokļuvis, cirta pretim:

Tāpēc ka tu esi tāds pats gļēvulis kā visi civilisti!

Viņš tūdaļ nožēloja, ka tā pateicis, bet izturējās kā izspēlējis lielu trumpi.

Edens nobāla un, pievērsis brālim savas lielās, apgarotās acis, atbildēja klusā, bet dzedrā balsī:

To man vēl neviens nebija teicis. Un arī jūs nevarat sacīt nesodīts.

Un tad notika kaut kas negaidīts.

Caur Laskovska nama sienu ielidoja un pāri padomes dalībnieku galvām caur pretējo sienu izlidoja divpadsmit mārciņu lode.

Tai sekoja otra lode, kas noslaucīja mājas jumtu.

^Un tad nama pagalmā sprāga bumba.

Tā ir nodevība! — kara padomes locekļi kliedza, lēkdami kājās. — Kāds ir izpaudis ienaidniekam mūsu štāba atrašanās vietu, un tas tagad gāž virsū no visām baterijām.

Te mēs nevaram palikt, — sacīja komandieris. — Rihard Baradlaj, ejiet nododiet kavalēristiem komandu atkāpties ar savām baterijām uz Zugligetu.

Rihards skatījās uz brāli.

Edens vienīgais bija palicis pie galda. Viņam rokā bija spalvaskāts. Viņš nebija pat sarāvies, kad lodes lidoja pāri.

Rihardam bija kauns. Sākumā viņam brāļa aukstasinība likās afektēta. Tad viņu pārņēma citas jūtas.

Nu labi, vecais, — Rihards sacīja, piegājis pie brāļa, — atzīstu, ka esi drosmīgs cilvēks. Tikai nepaliec te sēžot, kad mēs, pārējie, dodamies tālāk.

Edens vēsi atbildēja: — Es tādēļ paliku sēdus, ka esmu kara padomes sekretārs un vēlos dzirdēt lēmumu, ko ierakstīt protokolā.

Taisnība gan, — pārējie atsaucās. — Vispirms jāpieņem lēmums, tikai tad var beigt sēdi.

Tātad balsojam.

Vai uzbrukumā ejam šodien vai rit?

Jā vai nē?

Lūdzu, visi apsēdieties un balsojiet pieceldamies.

Atkal visi rindā sasēdās ap galdu. Cietokšņa lielgabals krustām šķērsām caurumoja nama jumtu un sienas, bet padome balsoja.

Visi balsoja «par».

Arī Edens.

Tad ikviens steidzās pamest sašauto māju.

Edens vispirms ierakstīja protokolā sēdes lēmumu. Pa to laiku Rihards neatkāpās no viņa ne soli.

Nāc projām, — viņš steidzinaja brāli. — Visi taču atzīst, ka esi drosmīgs zēns. Tu neesi gļēvulis. Es atzīstu to.

Edens ar Romas patricieša lepnumu savaca papīrus un sacīja brālim:

Par to mēs vēl parunāsim.

Un izrāva savu roku.

Tu taču negribēsi ar mani iet divkaujā?

Tad jau redzēsi. Un lepni novērsās.

Uzbrukums bija paredzēts trešajā dienā.

Plāns bija tāds.

Uzbrukt no Peštas ienaidnieka daļām Vīzivārošā. Kādu bridi pretinieka'celtā palisāde būs labs aizsegs uzbrucējai baterijai pret smagajiem lādiņiem no cietokšņa, bet ilgi tā neturēs. Peštas Lipotvārošas 132 trīs ielas, kas kalpos par komunikācijas līniju, ir vērstas pret cietoksni tā, ka tās var no cietokšņa izslaucīt ar katru šāvienu. Tātad Peštā varēs lietot nevis lielgabalu baterijas, bet gan raķešu punktus, ko viegli pārsviest tālāk aiz piekrastes namiem.

Lai tos aizsargātu, no vilnas maisiem uzcels nožogojumus, no smilšu maisiem sakraus tranšejas. Bija pieteikušies pieci simti brīvprātīgo, kas īstajā brīdī nogādās maisus vajadzīgā vietā.

Devītā maija naktī visas Būdas aplencēju baterijas un vienlaikus, arī visi trīs Peštas raķešu punkti atklās uguni pret cietoksni. Apšaudes laikā divi bataljoni uzbruks Bu- das parkam un divi ūdens sūkņu stacijai.

Pārējās karaspēka daļas ies triecienā pret Fehērvāras un Vīnes vārtiem.

Lauvas tiesa iznāca tai brigādei, kura gāja uzbrukumā parkam.

Dienu pirms uzbrukuma patriotiskais sētnieks atkal bija pārģērbies par švābu ubagu un izstaigājis cietoksni.

Pie Riharda viņš atgriezās ļoti sliktā omā.

Mūsu vidū ir nodevējs, — viņš sacīja. — Tanī pusē viss jau zināms, ko taisāmies uzsākt.

Kā jūs, pilsoni, to uzzinājāt?

Sētnieks bailīgi palūkojās apkārt, tad pačukstēja Rihardam:

Cietoksnī satiku Salmāšu.

Kas tas tāds?

Slavens spiegs.

Tā kā dzirdēts vārds.

Tas var gadīties. No Nemešdombas patriekts skrīveris.

Ahā, tagad atceros.

Tas ir bīstams cilvēks. Visu ziemu yiņš bēguļoja starp abām nometnēm un dažu labu reizi apgrozījās arī Peštā. Es jau zināju, ka viņš ir spiegs. Reiz izstaigāju viņam pakaļ līdz pat Cibakhāzai un paziņoju kādai karaspēka daļai. Toreiz viņu saņēma ciet, bet naktī viņš bija izbēdzis un tagad atkal ir cietoksnī. Es viņu pazinu. Kaut arī viņš ir noskuvis ūsas un valkā tādu smalku fraku, ka izskatās tīri pēc kunga. Kad gāja garām, es drebēju, ka neievēro mani. Tad man beigas. Reiz biju viņu kafejnīcā saņēmis aiz'rīkles. Mēs abi viens otru pazīstam. Uz Budu iet vairs nedrīkstu. Taču viņš droši vien nāks lejā. Tad es viņu dabūšu rokā. Ja es viņu ņemšu ciet, tad viņam ies plāni. Bruņinieku kungiem tik jāuzmanās, lai tas cilvēks neaizslīd garām sardzei nemanīts, jo viņš viens vienīgs spēj visu izjaukt.

Rihards smaidīja par kautrā tautieša svarīgajām rūpēm.

Bet viņam īstenībā bija taisnība.

Pret vakaru Rihards pārjāja uz Būdas pusi pa plaškotu tiltu, kas bija pārmests pār upi no Cepelas salas.

Sētnieks jau bija tur. Viņš brāļojās ar honvēdiem. Bija pazīstams ar visiem, pateicoties savai daiļrunībai.

Kad sāka krēslot, sētnieks sameklēja Rihardu.

Atnāciet līdz upei, es jums kaut ko parādīšu.

Rihards paklausīja.

Paskatieties pāri Donavai uz to namu rindu Peštas pusē. Tur jūs redzēsiet tādu trīsstāvu māju ar pieciem bēniņu logiem. Visos piecos logos deg sveces.

•— Redzu.

Tagad kādu ceturksni pavērojiet sveces. Ik pa brīdim izdziest gan viena, gan otra, tad atkal iedegas. Dažubrīd vienā logā parādās divas sveces. Vai jūs zināt, ko tas nozīmē?

•— Šinīs mansarda istabās dzīvo tikpat daudz cilvēku, kas visu laiku staigā cits pie cita.

Tas ir slepens telegrāfs. Sveces ir slepeni burti, ar ko dod ziņu uz cietoksni.

Tagad Rihards vairs nesmaidīja, bet smējās.

Taču sētniekam atkal bija taisnība.

Kad abi galvaspilsētas pulksteņi nosita desmit, no trim pusēm sākās uzbrukums cietoksnim. Honvēdu bataljoni metās virsū mūrim. Haubices sāka apšaudīt cietoksni ar ugunīgiem šāviņiem, pēc stundas cietokšņa Kungu iela jau divās vietās bija liesmās; uguns gaismā uz namu jumtiem ugunsdzēsēji karavīri izskatījās kā punduri. Uzbrukumu no Peštas puses bija nolemts sākt ap pusnakti.

Ap to laiku Būdas bastionā pret Peštu nodārdēja bumb- metējs. Pirmā bumba nokrita Teātra laukumā, kur bija izvietots raķešu punkts. Sprāgstošais lādiņš izbiedēja vezumniekus ar munīciju, un tie pa Vācas ielu bēga uz Siena laukumu.

Otra bumba trāpīja Jožefa laukumā. Tur patlaban pieci simti brīvprātīgo bēra maisos smiltis. Viņi visi aizbēga.

Trešā bumba nokrita Jaunajā laukumā, kur bija sakrauti aizsprostiem domātie vilnas maisi, un aizdedzināja visu sagatavoto rezervi.

Visas trīs bumbas tik precīzi trāpīja sagatavošanās vietās, it kā būtu tieši turp raidītas.

Tās arī bija turp raidītas.

Par visiem sagatavošanās darbiem bija paziņots.

Ienaidnieks parādīja, ko zina un ko drīkst. Galvaspilsētu apmētāja ar bumbām līdz rītam. Šāviņi lidoja līdz pat pilsētas tālākajiem rajoniem. Tie grāva un dedzināja. Pieci simti divdesmit bumbu un ugunīgu šāviņu laupīja galvaspilsētai miegu un izslaucīja ielas. Tagad ikviens varēja pārliecināties, ka pilsētā vairs glābiņa nav, visi iedzīvotāji pārcēlās uz piepilsētas mežu un no turienes vēroja neno-i vēršamās briesmas.

Tas bija baismīgs gandarījums aukstasinīgo partijai. Karstasinīgo partija zaudēja valodu, padevās. Vajadzēja atzīt, ka uzbrukums vēl tikai jāsāk, nevis jābeidz. Jāliek atvest no Komāromas aplenkuma lielgabali un jāķeras pie cietokšņa ieņemšanas pēc visiem kara mākslas likumiem. Aizrautība atkāpās un atstāja vadību nopietniem aprēķiniem.

Sētnieks Mihājs ziņoja varas orgāniem savus šās nakts novērojumus, un bēniņu istabas ar apgaismotajiem logiem tika pārbaudītas. Tanīs dzīvoja piecas jaunkundzes. Aizdegto un nodzēsto sveču noslēpums tika viegli izskaidrots. Par sētnieku pasmējās.

Trešajā dienā aplenkuma lielgabali bija klāt. Tikai deviņi. Pret deviņdesmit sešiem.

Taču arī šo smago lielgabalu uzstādīšanai bija vajadzīgas vairākas dienas. Pa naktīm bija jāizcērt kalna nogāzēs vietas baterijām, un, lai ienaidnieks nedzirdētu kalšanas troksni, jānovērš tā uzmanība ar viltus uzbrukumu.

Nakti pēc nakts ritēja cīņa, aplenkšana, apšaude, uzbrukums; pa to laiku sapieri klusiņām cirta kalna nogāzē lielgabalu ligzdas.

Trīspadsmitajā maijā granāta trāpīja pulvertornī blakus palatai Būdas Zvejnieku laukumā. Liesmas uzšāvās debesīs kā no vulkāna īzverduma, metot augšup līdz pat zvaigznēm degošas drupas un kopā ar tām saplosītus cilvēku ķermeņus. Apkārtējās mājas sabruka. Sprādziens bija norāvis baznīcas jumtu.

Aplencēju nometne ar prieka gavilēm pavadīja šo lidojumu uz zvaigznēm.

Cietokšņa komandants nežēlīgi atriebās.

«Pešta jāpārvērš pelnos!»

Viņa pavēle tika izpildīta.

No vakara līdz pusnaktij lielgabali gāza virsū neaizsargātajai pilsētai tūkstošiem ugunīgu ložu. Nepārtraukti pērkona dārdi vēlās pa debesīm un zemi, četras stundas tiem nebija pārtraukuma, un, kad šī elles mūzika pieklusa, jaunā, skaistā pilsēta no viena gala līdz otram bija liesmu pārņemta. Brīnišķīgajā Donavas krastā ar jaunas skaistules smaidam līdzīgu panorāmu dega reizē trīsdesmit divas pilis; starp tām bija izpriecu nams, vēsturiski slavenais parlamenta nams, tā kolonnu galerija sagrauta, velves iegāztas, troņa zāles griesti, ministru sēdekļi un deputātu soli pārvērtušies kvēlojošās oglēs.

Aplencēju sirdīs asinis sastinga. Apklusa gan lielgabali, gan lūpas; bet acis, kas tanī naktī tika pavērstas pret purpursārtajām debesīm, bija lasāms briesmīgs solījums, briesmīgāks par kliedzieniem, zvērestiem un lāstiem.

Tā varētu klusēt dieva tēls, saņēmis sitienu pa seju.

Milzīgajā galvaspilsētā nebija dzirdams nekas cits kā vien liesmu šņākoņa un baļķu brakšķēšana, sienām sabrūkot. Pilsēta bija tukša. Visi dzīvie bija aizbēguši. Arī bruņotās vienības bija pametušas pilsētu.

Tukšas veselas ielas, veseli kvartāli, vārti un durvis vaļā. Ja kāds ziņkārīgais, kāds labs draugs vai laupītājs vēlētos, jebkuru māju varētu izstaigāt no pirmā stāva līdz pat bēniņiem, varētu klaiņot pa vaļā pamestiem dzīvokļiem un izvēlēties, ko no vērtīgākajām lietām paglābt saimniekam vai pats sev. Izbēgušie iedzīvotāji bija atstājuši durvis vaļā, lai ugunsgrēka, gadījumā kaimiņi, draugi vai varbūt zagļi bez pūlēm varētu tikt iekšā.

Tagad nav ne draugu, ne kaimiņu, ne zagļu.

Dūmi, kas ceļas no trīsdesmit divām degošajām pilīm, klāj asinssarkanu pārsegu pāri izmirušajam akmens masīvam, kas tagad tik neapdzīvots kā Pompeja pēc atrakšanas.

Taču starp namiem, kas liesmo Donavas krastā, ir viens, kura piecās jumta istabās arī tagad deg sveces, pa vienai izdziest un atkal iedegas. Šim namam nebija trāpījusi neviena lode. Divstāvu mājiņa tam blakus jau sašauta lupatās, bumbas to sagrāvušas līdz pat pamatam, pa logu ailām šaujas ārā liesmas.

Neskartajai mājai trīs stāvi; tās iedzīvotāji arī ir aizbēguši, ari te durvis pamestas vaļā; neviens taču nevarēja zināt, ka šo namu lodes taupīs.

Un tomēr kas ir iededzis šīs piecas sveces?

Kas gan šādā brīdī to jautās, kas ievēros?

Ir kāds, kas ievēro. Kāds, ko nevar aizbiedēt ne bumbas, ne ugunīgas lodes. Kāds, kas atspiedis muguru pret vecā tilta mūri un no turienes vēro. Vēro tās piecas sveces. Tas ir meistars Mihājs.

Viņš noskatījās, kā sagrāva pilsētu, un pats cieta neizsakāmas mokas, kad dumpīgie kara dēmoni dažos mirkļos sabradāja visu, ko miera demiurgs cēlis veselu pusgadsimtu.

Turpat viņa kurpnieka prāts veidoja kritiskus aforismus.

«Ja nodārd pērkons, mēdz teikt: dievs runā. Vai bumbu sprādzieni ir karaļu valoda?»

«Zinātnieki jau ir atklājuši, kā pieveikt debesu balsi — zibeni. Taču šis zemes niknumu — bumbu neprot pieveikt.»

«Kā lai mēs šinī brīdī spētu lūgt dievu, kas ir karaļu

karalis?»

«Vai tās mājas saimnieks bija ko nodarījis artilēris- tam, kurš nupat aizlidināja turp bumbu, kas ielauza visus trīs stāvus, pagrabā uzsprāga un aizdedzināja māju?»

«Vai tādam, kam kreisā roka nocērt labo roku un tad labā roka nocērt kreiso roku, nav divkāršs iemesls vaimanāt?»

«Ja man tik ļoti sāp sirds par sakāvi, kaut gan man šinī pilsētā nekas nepieder, kā gan patlaban priecājas tas, kas pilsētu grauj.»

Kad noklusa kaujas dārdi, kurpniekmeistars piemirsa moku izraisīto filozofiju un tāš vietā stājās ikdienišķas pārdomas.

Kas tas tāds varētu būt, kas tur pāri izlika sveces logā?

Tas ir nodevējs!

Šo domu no viņa galvas nebija spējis izsist nekas. Viņam jānoskaidro.

Ne tālu, ne tuvu nevienas dzīvas dvēseles, tagad lielgabalu šāviena attālumā nav ko domāt uguni nodzēst.

Kurpnieks devās ceļā, cerēdams sastapt noslēpumaino signalizētāju.

Ložu saudzētā māja patlaban bija tikpat pamesta kā pārējās. Vārti, kāpņu durvis vaļā. Mājā nebija atrodams ne sētnieks, ne iedzīvotāji. Ikvienas durvis varēja atdarīt, tur mētājās drānas, sudrablietas, ko īpašnieks bēgdams nebija spējis paņemt līdzi; viss uzticēts dieva gādībai un cilvēku godīgumam.

Kurpnieks pavēra katras durvis, lai pasauktu kādu, kas palicis mājās, par palīgu vai liecinieku. Pa visiem stāviem viņš nesastapa nevienas dvēseles. Kādā virtuvē smilkstēja ieslēgts suns, ko saimnieki bija aizmirsuši te.

Kurpniekam vienam vajadzēja kāpt līdz bēniņu stāvam, kur, ka zināms, dzīvoja piecas jaunkundzes.

Viņš pavēra pirmās durvis, tur nebija neviena. Atvēris skapja durvis, viņš. pārliecinājās, ka pakaramie tukši, no šejienes viss izvākts. Taču logā deg svece.

Viņš izstaigāja visas piecas mansarda istabas, visas- bija tukšas, tikai sveces uz palodzēm dega. Svečturu vietu izpildīja kartupeļi. Visā dzīvoklī nebija neviena svečtura.

Uz kāda veca galda viņš atrada papīru. Tas bija alfabēts, kurā piecu sveču gaisma nozīmēja piecus punktus. Izdzēstās sveces apzīmēja svītras. īsts telegrāfs starp divām pilsētām.

Meistars pārsteigts palūkojās apkārt. Kas to ir darījis? Kas šeit saimnieko?

Piektajā istabā viņš pamanīja ar tepiķi klātas durvis un atvēra tās. Šīs durvis veda uz tumšu telpu. Tas bija bēniņu gaitenis, pa kuru varēja tikt uz sētas pusi, kur nebija iekārtotas dzīvojamās telpas.

Mihājs pa tumsu klumburēja tālāk. Kaimiņu nama liesmas neapgaismoja šo dēļu labirintu.

Kādā vietā viņš atkal pamanīja gaismu. Gjīisma ieplūda pa mūra sienā iekārtotu logu, pa.kuru varēja redzēt kaimiņu namu. Šinī logā kāds sēdēja.

Tas bija apsēdies uz palodzes, kājas atspiedis pret kaimiņu nama mūri. Dziļi zem viņa kājām kvēloja ogļu jūra. Virpulis ar liesmām putu vietā, dzirkstīm šļakatu vietā, pāri tam vēji dzenā vieglus zilganus dūmus. Sad tad sagriežas mazs mutulltis un uzsit zeltainās dzirksteles augstu jo augstu. Uguns virpuļa dibenā kā zelta avotiņš burbuļo spoža lāma; mājas īpašnieks bijis dzelzs tirgotājs, tur pagraba dziļumā viļņojas izkususi dzelzs. Kurpnieks uz pirkstu galiem piezagās klāt un skatījās.

Viņš vēroja nevis vareno skatu tur ārā, bet cilvēku, kas sēdēja uz palodzes.

Šī cilvēka seja staroja velnišķīgā sajūsmā. Tur bija gan smīns, ar kādu Beheriks pakur uguni ellē notiesātajiem, gan izsmiekls, ar kādu Azaziels atgrūž atpakaļ tos, kam izdevies izķepuroties, gan ļaunais prieks, ar kādu Astarots aplaudē cietēju mokām.

Tas cilvēks bija apsēdies patīksmināties par bojā eju. Abus elkoņus atspiedis pret ceļgaliem un zodu atbalstījis delnā.

Ik pa brīdim viņš nospļāvās ugunī.

Reiz pacēla seju pret kvēlajām debesīm un smējās.

Pēc tam izstaipījās, it kā būtu labi paēdis un tīksminātos par jauko pilnības sajūtu.

Bija redzams, ka priecājas par kvēli, kas plūda no lejas un apņēma viņa seju.

Pēkšņi šī cilvēka elkoņus no aizmugures satvēra divas spēcīgas rokas.

Cilvēks šausmās atskatījās.

Kurpnieks čukstēja viņam ausī:

Labrīt, mans kungs! Laiks nodzēst sveces!

Izbiedētais cilvēks uz brīdi sasprindzināja muskuļus,

lai no palodzes pārsviestos atpakaļ uz bēniņiem, bet blakus nama mūris, pret ko viņš bija balstījies, sabruka zem kājām, un viņa rokas kurpnieks bija satvēris kā knaiblēs.

Vai jums nelabpatiks mani pazīt? — kurpnieks jautāja, ar savām asiņu pieplūdušajām acīm lūkodamies atpakaļ pagrieztajā sejā.

Sagūstītajam šinī izmisuma brīdī radās ideja.

Man klāt ir desmit tūkstoši forintu! — viņš aizsmakušā balsī nogārdza.

•— Sveču nauda! — kurpnieks rēca.

Un nogrūda viņu no palodzes.

Tur lejā uguns virpulī zeltaini putojošā lāma uz brītiņu uzsita melnus dūmus, tad atkal mutuļoja un burbuļoja zelta putas.

Nekad neviens neuzzināja, kas bija pazudušais cilvēks, slepenais signalizētājs. Drošs ir vienīgi tas, ka Mihāja Salmāša sieva no šīs dienas veltīgi gaidīja vīru atgriežamies.

Trīs dienas ilga nāves klusums. Aplenktā Būdas cietokšņa komandants bija pārliecināts, ka pretinieks gatavojas bēgt no tuvējiem palīgspēkiem. Viņš jau prātoja, kā nogriezt ungāriem atkāpšanās ceļu, pontontiltu. Pa upi palaida aizdedzinātājkuģus un akmeņiem pielādētas baržas. Divas no tām atsitās pret Ķēžu tilta balstiem un nogrima, pārējās tika notvertas un nogremdētas.

Trešajā dienā — skaistā, rasainā rītā ap saules lēktu pēkšņi visi reizē nodārdēja mūru grāvēji lielgabali, ko aplencēji bija uzstādījuši iepriekšējā naktī.

Klints, līdz pamatiem notrīsēdama, vēstīja cietokšņa aizstāvjiem, ka dārdina pats olimpiskais mūru grāvējs Enkeladoss l33.

Garajam bastionam pretim vareni briesmoņi sita robus mūrī, no abām pusēm darbojās baterijas.

To sveicieni sagrāva mūri un aizslaucīja pretinieka baterijas.

Tagad zibeni pret zibeni! Nu jau viens milzis stājas otram pretim plecu pret plecu, visus spēkus sasprindzinājis; divi teiksmaini spēkavīri, divi burvju pasaules džini, kuri spēj degošas zvaigznes raut no debesīm un apmētāt viens otra vairogu ar meteoriem, no kuru soļiem dārd zeme; kuru tūkstoš rokās, kopā cērtoties, šķind ieroči; kuri divcīņā cenšas uzveikt viens otru un tiesas dienas kaujā plēš mākoņus, uzvanda zemes dzīles, sadrupina klintis, gāž uguni viens otram virsū, kamēr viens no viņiem beidzot izirst, izkūst, izgaist.

Arī pēc ilguma šī divkauja ir milžu cienīga. Tā nebeidzas dažos mirkļos kā mirstīgo varoņu epopeja, tā ilgst bez pārtraukuma četras dienas un četras naktis. Vienam gigantam ir četri tūkstoši dvēseļu, lai tās visas mirtu, tam jāsaņem četri tūkstoši nāvīgu triecienu, un tikpat reižu tas sit pretim.

Četras dienas, četras naktis skan baigā ērģeļu mūzika, kurā katrs akords atgādina petkona spērienu. Dievišķs koncerts, kas aizskan līdz pat kaimiņu zvaigznēm. Simt piecdesmit lielgabalu mūzika sākas ar augstām skaņām, kas līdzīgas zibeņu sprakstiem,. tad pa šo elles oktāvu slīd lejup uz vienmēr dobjākām pazemes skaņām un sasniedz baigo vulkāna izvirduma un zemestrīces basu. Cietoksnī deg viss, kas vien spēj degt, visaugstāk liesmo pils, paša karaļa Maķāša pils. Drūma atriebība par nodedzināto Peštu. Ja viens sadedzināja relikviju, otrs — altāri.

Cietokšņa aizstāvētāju baterijas jau ir atsistas no bas- tioniejn, lielais bastiona mūris sagrauts desmit asu garumā, aplencēji ieņēmuši apkārtējos namus un tuvojas bastiona torņiem, bet aizstāvētāji vēl nepadodas. Viņi turpina kauju. Uguni pret uguni, tēraudu pret tēraudu. Pa naktīm labo dienā sagrauto mūri un neskaita, cik šinī cīņā gājuši bojā.

Jau abas puses redz sev pāri zvīļojam triumfa vainagu, un ikviena cenšas pacelt galvu augstāk, lai pirmā to sasniegtu.

Gods un slava abu pušu varoņiem! Šinī lielajā kaujā abas puses to sasniedza — un abas reizē.

Kad cīnās ar vienādiem ieročiem, tad ne vēsturnieks, ne dzejnieks nešķiro draugus no ienaidniekiem, bet runā par varoņiem.

Viņi jau stāv aci pret aci. Lielgabali jau rēc cits citam tieši rīklē. Cīnās par pārrāvumu mūrī.

Štābu vadītāji jau nometuši spalvaskātus, tālskatus, kvadrantus un izvilkuši zobenus. Viņi paši ved savus cīnītājus pēdējā kaujā.

Man līdzi! — sauc ungāru štāba komandieris Klein- heincs un pats ved aplencēju vienības uz izlauzto mūri. Tieši blakus mūrim trīs lodes viņu nogulda pie zemes.

Man līdzi! — kliedz austriešu štāba komandieris Pollini un pats rāda piemēru visdrosmīgākajiem cietokšņa sargiem, kurus, virvēs piesietus, lielgabaliem apšaudot, nolaiž gar krauju iztīrīt gruvešus no mūra pārrāvuma un aizkraut to ar smilšu mucām. Divdesmit četru mārciņu lode pāršķeļ komandieri pušu.

Abi štābu komandieri ir krituši. Viņi savu' ir paveikuši.

Cietokšņa mūri un baterijas jau pārvērtušies drupu kaudzē. Abas cīnītāju armijas nostājās durkli pret durkli.

Pienācis laiks izšķirošajam uzbrukumam.

Rīt būs pēdējā diena.

Vienam no šiem milžiem vairs neuzlēks saule.

ZENĪTS

Tātad ir jau rītdiena.

Tā būs tā diena, kad Atilas zobena smaile satrieks zvaigžņu vainagu pie debesīm.

Bija dota komanda vispārīgam uzbrukumam.

Divdesmit pirmajā maijā ap pusnakti notika viltus uzbrukums bastioniem, pēc kura visas vienības atkāpās.

Kad ienaidnieks ir jau pārliecināts, ka atkal ieguvis vienu dienu, pulksten trijos, gaismiņai svīstot, lielgabals dod signālu vispārīgam uzbrukumam ar durkļiem un kāpnēm pret visiem bastioniem, pret visiem vārtiem.

Visgrūtākā cīņa paredzama tiem, kam jātiek augšā pa mūra drupām, tiem, kam pa kāpnēm jāuzrāpjas lielajā ro- tondā, un tiem, kam citam pa cita pleciem jākāpj gar mūri uz pils parku, kurā nevar iekļūt pa kāpnēm.

Šiem trim visbīstamākajiem uzbrukumiem izraudzīja visdrosmīgākos, kaujās pārbaudītos bataljonus un aicināja pievienoties brīvprātīgos no visas armijas.

Kāds gods! Iet uzbrukumā pirmajiem! Novērst pretinieka ložu krusu no tiem, kas nāks aizmugurē, notrulināt viņa drukļu smailes un ar saviem augumiem piepildīt ierakumus.

Tūkstošiem brīvprātīgo lūdzās šā goda. Artilēristi nebija tik noguruši iepriekšējās dienās, bet huzārus bija nogurdinājuši bezgalīgie zaudējumi, tomēr viņi visi lūdza komandieriem atļauju piedalīties triecienā; pat apsmietā nacionālā gvarde, ģimeņu tēvi ar savām rūpēm par mājām, nicinātie civilie karavīri lauzās tikt uzbrucēju priekšējās rindās.

Vairs nebija ne karstasinīgo, ne aukstasinīgo partijas, vairs nebija nekādu domstarpību politiskajos jautājumos. Karavīri ar baltām un sarkanām spalvām pie cepurēm sacentās, kuri drīzāk tiks augšā bastiona tornī.

Kaujas priekšvakarā Edens Baradlajs apciemoja brāli Rihardu. Rihards patlaban uzturējās kavalēristu nometnē Gellerta kalna pakājē.

Kopš toreizējās saraušanās viņi nebija tikušies. Bija palicis kaut kāds vēsums. Rihards ļoti priecājās, brāli ieraudzījis. «Tomēr viņš ir gudrāks. Viņš sper pirmo soli uz izlīgšanu,» Rihards domāja.

Viņš centās viesi sagaidīt pēc iespējas laipnāk. Edens bija tāds pats kā citkārt, ne priecīgāks, ne drūmāks.

Edens ģērbies nacionālās gvardes formas tērpā. Tas bija tādē], ka zaldātiem nepatika redzēt savā vidū cilvēkus civilās drānās. Viņi bija pārliecināti, ka cilvēks bez zobena ir gļēvulis.

Tātad rīt no rīta ejam izšķirošajā uzbrukumā, — Edens teica Rihardam.

Zinu, brāl. Ap pusnakti viltus uzbrukums, rītausmā uzbrukums.

Vai tev pulkstenis pareizs? — Edens jautāja.

Es pulkstenī neskatos, — Rihards nevērīgi atbildēja, — kad lielgabals dos signālu, zināšu, ka iet vaļā.

Tev vēl nav skaidrs; tām brīvprātīgo vienībām, kas uzbruks lielajai rotondai un cietokšņa parkam, jādodas cejā pusstundu agrāk. Būtu ļoti labi, ja tu savu pulksteni salīdzinātu ar manējo, kas saskaņots ar galvenā komandiera pulksteni.

Labs ir, brāl! Būs kārtībā.

Rihards vēl tagad izturējās pret brāli ar zināmu bravūru, kā braši karavīri mēdz izturēties pret citiem pilsoņiem, gan cienītiem un godājamiem, bet pulvera smaku nejutušiem. Edens atbildēja mierīgi, kā parasts:

Un tagad uzklausi, ko es sacīšu. Pirms pāris dienām tu man pateici tādu vārdu, ko es pat domās nespēju atkārtot.

Ak tā! Un tu piemini ļaunu un vēl to atceries?

Tas bija tāds vārds, ko Baradlajam neviens nedrīkst teikt nesodīts, pat cits Baradlajs ne. Un, ja tas reiz ir izteikts, to neviens nevar atņemt kā vien pats sacītājs.

Koxtu gribi? Mēs taču nevaram iet divkaujā. ^

Vajadzēs. Visnopietnākā divkaujā, kādā vien vīri kādreiz ir gājuši. Tādā divkaujā, kas cienīga aizvainotu brāļu, brāļu, kas viens otru mīl, bet nevar piedot. Tu būsi starp tiem brīvprātīgajiem, kas ar durkļiem rokās uzbruks parka bastioniem. Es iešu kopā ar tiem, kas pa kāpnēm rāpsies uz rotondu. Kad dzirdēsi lielgabala šāvienu, tad zināsi, ka divkauja sākusies. Es uz kāpnēm, tu parkā. Ierakums būs barjera. Kurš pirmais uzkāps cietokšņa tornī, būs uzvarētājs.

Rihards šausmās satvēra brāli aiz rokas.

Brāl, tu joko! Tu gribi mani nobiedēt! Tev mazajā pirkstiņā ir vairāk prāta nekā manā veca karavīra galvā, un tu ļausi kādam stulbam lielgabalam sevi sašaut, tu kāpsi kopā ar honvēdiem, kur tevi nevarēs glābt neviens, lai kā to vēlētos; tur, kur pirmie iet drošā nāvē. Tu, mūsu ģimenes lepnums, mātes atbalsts, dzimtenes cerība, mūsu visu acuraugs, metīsies pret durkļiem, pārāk briesmīgu sodu tu man esi izdomājis. Neviens tev neprasa tādu drošsirdības pierādījumu. Cīņas nav tev piemērotas. Tās jāizcīna mums, raupjiem vīriešiem, kas nekam labākam neder ram. Tu esi armijas dvēsele, necenties kļūt par tās rokām, kājām. Mēs cienām saprātu arī tad, kad dižojamies ar savu drosmi. Par steigā izmestu, atsauktu, neapdomātu vārdu tu gribi tā atriebties tiem, kas tevi mīl. Ja esi apvainots, dari ar mani, ko vien vēlies. Sūti kaut lielgabalā iekšā. Es iešu, bet tevi neņemšu līdzi. Saki, ka vēlējies tikai pabaidīt, un nedari tā.

Edens dzedri atbildēja:

Darīšu,.kā teicu. Tu rīkojies, kā pats vēlies.

Un viņš grasījās iet projām.

Rihards stājās viņam ceļā, negribēja laist.

Eden! Brālīt! Lūdzu tevi dieva vārdā! Piedod man! Atceries mūsu māti, atceries savu sievu un bērnus!

Edens mierīgi kā marmora tēls uzlūkoja Rihardu.

Es atceros mūsu māti šeit (viņš piespēra kāju pret zemi) un aizstāvēšu savu sievu un bērnus tur (viņš parādīja uz bastionu).

Rihards atkāpās un novērsa seju. Tādiem vārdiem vairs nevarēja pretoties. Edens devās projām.

Kad Rihards redzēja brāli aizejam, viņam acīs saskrēja asaras, viņš vēl pastiepa roku.

Vai tādos izšķirīgos brīžos brāļi vēl varētu apkampties? Edens nesniedza roku. Pirms divkaujas nav pieņemts sniegt roku. *

Tiksimies tur augšā, — viņš pateica brālim. — Neaizmirsti paskatīties pulkstenī, kad būsi ticis augšā.

Ar šiem vārdiem Edens aizgāja.

Viņš bija lepns kā Azraels 134 pat pret paša brāli.

Pulkstenis trīs! ,

Sākas diena.

Artilēristi ar pulksteņiem rokās stāv pie lielgabaliem. Valda dziļš miega vīts klusums. No Švābu kalna birzīm skan lakstīgalas treļļi.

Kad pulksteņa rādītājs sasniedz īsto minūti, reizē nodārd piecdesmit deviņi lielgabali un dārdienu pavada varens sauciens — lai dzīvo dzimtene!

Visapkārt sākas uzbrukums.

Saule vēl nespīd, bet visu apgaismo pamodināto cietokšņa aizstāvju apšaudes ugunis.

No galvenā štāba Svābu kalnā redzams, ka trīsdesmit pirmā honvēdu bataljona brīvprātīgo vienība kā skudru bars rāpjas augšup pa mūra drupām; no cietokšņa viņus sagaida karteču lietus; atpakaļ, tad atkal uz priekšu, augšā uz skansts, cīnās durkli pret durkli; ienaidnieks viņus atsit un izdzen no mūra spraugas. Taču cietokšņa aizstāvju virsnieki ir krituši.

Pārējie divi bataljoni — deviņpadsmitais un četrdesmit septītais rāpjas pa kāpnēm. Kopā ar viņiem iet brīvprātīgie. No rotondas pa torņa lodziņiem viņus apšauda lielgabali. Veltīgi: kāpnes atbalstītas pret sienu, un karaspēka daļas neapturami virzās augšup; apturēt nav iespējams, viņus var vienīgi nogalināt.

Pa kādām kāpnēm traucas augšup Edens Baradlajs. Labajā rokā viņam zobens. Viņš ir pirmais Uz šīm kāpnēm. Nevienam citam viņš neļāva kāpt pirmajam.

Šinī vietā cietokšņa mūri apsargā itāliešu bataljona vienība.

Viņi sargā labi.

Kamēr honvēdi slēja kāpnes pie mūra, viņiem bija jātiek pāri daudzu cīņas biedru līķiem, un, augšup kāpjot, izskanēja daudz kliedzienu, kad nošauts bruņinieks krita lejā. Daudzkārtēja nāve — krītot uz paša biedru durkļiem.

Edens traucās augšup tik vienaldzīgi, it kā tikai derību dēļ kāptu Ēģiptes piramīdā, lai apliecinātu, ka viņam nereibst galva.

Augšup skatoties, bija redzams, ka tieši kāpņu augšgalā pa pusei paslēpies stāv kāds karavīrs ar šaušanai sagatavotu ieroci.

Tas ir Edena pretinieks.

Kad Edens bija ticis līdz pusei, tieši viņam pie kājām kāda pazīstama balss iesaucās:

— Ehei! Patrona kungs! Arī es esmu šeit!

Edens pēc balss pazina Mausmanu.

Brašais vingrotājs bija uzkāpis no lejas, apsteigdams biedrus, un tagad aizgāja Edenam priekšā. Viņš rādīja, ko var. Mausmans kāpa kā kaķis, drīz vien bija pāri Edena galvai kāpņu augšgalā un no turienes triumfēdams sauca Edenam:

Tā jau nu nevarēs, patrona kungs, ka jūs būsiet pirmais. Es esmu kapteinis, bet jūs tikai ierindnieks.

Edens gribēja viņu panākt. Ari viņā atdzīvojās sacensības gars. Garām aizgājušais leģionārs viegli uzspieda plaukstu viņam uz pleca.

Patrona kungs! Laidiet mani pirmo. Man visā pasaulē nav neviena.

Un, to pateicis, viņš pārlēca trim kāpieniem uzreiz.

Zaldāts pie cietokšņa mūra cēla šauteni pie vaiga un mērķēja lejup.

Mausmans to bija pamanījis. Viņš draiski uzsauca:

Mērķē labi, tu makaronu vēder, citādi var gadīties, ka trāpi.

Tanī pašā brīdī itālieša šautene nodārdēja.

Mausmana rokas palaida kāpņu šķērsi.

Galvu pagriezis, viņš uzsauca Edenam:

Uzmanīgi! Aufg'schaut!135

Kas ir? — Edens kliedza.

Tas, kas vēl nav bijis . . . Man jāmirst.

Un viņš pāri Edena galvai novēlās no kāpnēm.

Tagad Edens, saņēmis visus spēkus, metās augšup.

Zaldāts lādēja ieroci.

Tikai pāris asu vēl, Eden.

Zaldāts šauteni turēja tieši pret viņu. Viņš varēja skatīties stobrā.

Vēl viena ass. Tad zaldāts nolaiž ieroci pie kājas, tver pie krūtīm un uzsprauž uz durkļa baltu kabatas lakatu.

Cietokšņa otrā pusē pie parka uzbrūk sešdesmit pirmais bataljons.

Viņi bija uzlauzuši sienu Grosa namam, kas piekļaujas parka mūrim, un>pa izlauzumu iekļuvuši parkā.

Būdas karalisko parku apēno simtgadīgi koki, gar celiņiem aizvijas bukšu dzīvžogi.

Parka dienvidu pusē ir lēzens slīpums, austrumos cita citai pāri paceļas trīs stāvas terases, kuru sāni laimīgajos laikos bija apaudzēti ar vīna stīgām un vīģu kokiem.

Šodien ļoti trūka šo vīnstīgu un vīģu koku.

Uzbrucēji rāpās augšup, cits citam uz pleciem pakāpdamies, vai ari iedūra durkļus sienu plaisās, un biedri kāpa pa šīm dzelzu kāpnēm.

Zem kokiem starp dekoratīvajiem krūmiem cīnījās vīrs pret vīru. Uzbrucēji bija ieņēmuši arī otras terases ieeju. No turienes viņi virzījās uz akmens kāpnēm. Aizstāvētāji atkāpās uz trešo terasi.

Kad honvēdi taisījās ieņemt trešo terasi, pēkšņi pa līkumaino celiņu no cietokšņa puses parādījās jauna pretinieka vienība.

Tie bija ienaidnieka visvaronīgākie cīnītāji — četri Vilhelma pulka vadi.

Tie bija ieradušies no sūkņu stacijas nocietinājumiem, kur uzbrucēji jau bija ieņēmuši palisādes, un aizstāvētāji, atteikušies no cīņas ārpus cietokšņa, steidzās augšup, lai atspiestu cietoksnī iekļuvušos uzvarētājus.

Abas vienības satikās uz parka terases.

Tas bija laukumiņš, ko divas slīpas sienas atdalīja no pārējā dārza, tāds kā četrstūrains pagalms pēc seno firstu lauvu krātiņu parauga, kur salaiž kopā aiz restēm turētus nezvērus — lauvu, tīģeri, leopardu, bulli, degunradzi, lai cīnās, kamēr šaurajā nožogotajā pagalmā aprij cits citu.

Abas pretinieku vienības bija iekļuvušas tādā lauvu krātiņā.

Viņi tikai tad pamanīja viens otru, kad vieni no vienas puses, otri no otras bija nolaidušies pa stāvajām sienām, kurās nebija vārtu.

Krūmāji atļāva pretiniekus saskatīt labi ja trīsdesmit soļu attālumā.

Padodieties! — kliedza honvēdu majors.

Uguni, durkļus! — atsaucās austriešu kapteinis.

Abas vienības šāva viena uz otru.

Krita austriešu kapteinis un leitnants, ungāru majors un vēl viens virsnieks bija ievainoti. ,

Ne ungāri, ne austrieši nevēroja, kas kritis.

Rihards izrāva kādam paklupušam honvēdām šauteni ar durkli un metās pa vidējo celiņu uz priekšu.

Ceļš bija tik šaurs, ka durkļu cīņai tur iznāca vietas tikai diviem cilvēkiem; stāva nogāze virs un zem ceļa noaugusi ar slidenu zāli, uz kuras cīnītājam nav iespējams noturēties. Tātad abām vienībām jācīnās uz šī šaurā laukumiņa, kamēr pēdējais cīnītājs pārdzīvos savu pretinieku.

Un jācīnās līdz nāvei, kā krātiņā ieslodzītam zvēram, jo izbēgt no šīs sienu apņemtās terases nav iespējams.

Rihards aizmeta kāju aiz bukšu pudura.

Viņš bija lielisks durkļu cīnītājs. Pats apzinājās, ka lēti savu dzīvību nepārdos.

Tomēr to viņam atņems.

Ja. arī viņš nodurs desmit cilvēkus, tad viņu pieveiks vienpadsmitais. /

Būtu neiespējami pat domās uzņemties vienam pēc kārtas pieveikt visus pretinieka vienības vīrus un palikt pēdējam.

Stājoties ienaidniekam pretim, Riharda sirdi kā zibens caurstrāvoja doma: šeit jāmirst. Un viņš minūtes tūkstoš- daļā paspēja atvadīties no visa, kas pildīja viņa sirdi: no uzvaras prieka, no skaistās līgavas klosterī un no aizgājušā pretinieka, kuram doto solījumu nevarēs izpildit.

Jo šeit būs jāmirst.

Pirmo uzbrucēju viņa durklis notrieca pa nogāzi lejā.

Otrais ievainots atkāpās pie biedriem.

Trešais pēkšņi atlēca atpakaļ un ar savu durkli norādīja uz terasi pāri galvai.

Uz trešās terases pāri viņu galvām vizēja tuvojošās vienības durkļu rinda.

Lauvu krātiņam tuvojās jauna vienība.

Tas, kuram šī durkļu rinda uzbruks, būs pazudis.

Kam pieder šie durkļi?

Saule uzlēkdama atbildēja uz šo jautājumu.

Pirmais stars, kas austrumu pusē izlauzās pa mākoņu spraugu, apgaismoja durkļu virknē plīvojošu nacionālo karogu.

Lai dzīvo dzimtene! — šai brīdī noskanēja uz trešās terases.

Jaunā honvēdu vienība pārlēca pār aizžogojumu un kā sniega lavīna vēlās pa krauju ienaidniekam virsū, kādu brīdi sajuka vienā barā ar to, tad noslaucīja cits citu līdz pat apakšējam žogam, kur no visām pusēm aplenktā austriešu vienība padevās.

Izrādījās, ka rudzupuķu zilā formas tērpā ģērbies karavīrs, kurš bija kā glābējeņģelis lidojis pa zālaino krauju pie Riharda, ir Edens Baradlajs.

Viņi metās viens otra apkampienos.

Esmu uz tevi ļoti, ļoti dusmīgs! — Rihards sirsnīgi sacīja un aiz dusmām apkampa brāli vēl ciešāk.

Viņam bija tāds prieks redzēt brāli smejamies.

Tas gadījās reti.

Kā tu te nokjuvi?

Caur cietoksni.

Vai cietoksnis ieņemts?

— Itin visur.

Un cietokšņa komandants?

Kritis kaujā.

Ak, jūs esat noplūkuši visus laurus, mums nekas nav atlicis!

Viena lapiņa vēl ir palikusi. Izglābiet Ķēžu tiltu!

Pareizi. Biedri, uz Ķēžu tiltu!

Lai dievs tev palīdz! Šodien vēl tiksimies. Es steidzos uz Vīnes vārtiem, tur vēl jāatbruņo viena spītīga pretinieka vienība. Noslēdziet viņiem ceļu uz Ķēžu tiltu!

Ķēžu tilts ir viens no Ungārijas lepnumiem; īstens celtniecības šedevrs, pasaules brīnums, ko piemin kopā ar Rodosas kolosu, un tagad tas ir apdraudēts.

Cietokšņa komandieris bija sacījis Budavārošas delegācijai, ka šo pasaules brīnumu uzspridzinās, ja cietoksnis kritīs. Savus vārdus viņš iemūžināja pilsētas padomes protokolu grāmatā, kur tos var lasīt vēl tagad.

Šie draudi bija domāti visai nopietni.

Vienīgi tie četri svina gabali, kas komandieri ņogul- dīja pie galvenā posteņa, aizkavēja viņam izpildīt savu solījumu.

Tomēr bija palicis testamenta izpildītājs.

Tas bija pulkvedis Alnohs, sūkņu stacijas apsargs.

Viņš bija sargājis palisādes'līdz pat saules lēktam.

Un tad Alnohs pamanīja virs cietokšņa plīvojam trīskrāsaino ungāru karogu.

Viņš lika lielgabalus nomērķēt turp.

No cietokšņa izbēgušie pavēstīja, ka komandieris kritis.

Alnohs nolēma pabeigt katastrofu.

Viņš steidzās uz Ķēžu tiltu.

Alnohs tur ieradās mazu brītiņu pirms honvēdiem, kas skrē ja no cietokšņa parka.

Viņš steidzās, karavīri palika iepakaļ.

Vistuvāk bija pieskrējis Rihards Baradlajs.

Šis skrējiens atgādināja vilka skrējienu pakaļ stirnai. Abi divi zināja, kāpēc skrien.

Alnohs pirmais sasniedza mērķi. Tilta balstā Būdas pusē bija līdz pusei iebūvēts skapis. Alnohs uzlēca uz tā. Te bija ieeja mīnu šahtā, kur glabājās četri centneri šaujamā pulvera, paredzēti masīvā balsta sagraušanai.

Blakus stāv sapieris ar kvēlojošu degli rokā.

Biedri! — Rihards sauca pulkvedim.

Neesmu tev nekāds biedrs.

Padodies!

Nāc un saņem mani!

Jūs esat uzvarēti.

Es vēl ne.

Es garantēju tev dzīvību, ja nāksi līdzi.

Es garantēju tev nāvi, ja nāksi tuvāk. Zem manis mīna.

Rihards vāirāk nerunāja, bet steidzās klāt.

Pulkvedis deva pavēli sapierim:

Aizdedzināt mīnu.

Sapieris iemeta degli Donavā un aizbēga.

Rihards gāja vēl soli tuvāk pulkvedim.

Tas izvilka pistoli, pielika pie šahtas atveres un paskatījās uz Rihardu.

Nākošajā mirklī Rihardam likās, ka lecošā saule, tūkstoš līkumus mezdama, gāžas no debesīm; ka viss pasaules smagums sagulst viņam uz krūtīm un saveļas sarkanā haosā, kas padara viņu aklu un kurlu un spiež nost.

Kad Rihards atkal spēja elpot un atdarīt acis, viņš atradās iespiests starp tilta balstu un margu kokiem, pāri galvai debesis klāja milzīgu dūmu mākonis, kas cēlās arvien augstāk un pletās platumā, kamēr sāka atgādināt palmu. Pasaule vēl arvien izskatījās sarkana, viņam pa muti un degunu plūda asinis.

Rihards paskatījās uz Ķēžu tilta balstu. Tas bija vesels. Zem velves gulēja kaut kas melns. Kādreiz bijis cilvēks,t tas tagad atgādināja ogles gabalu, nepazīstams, bez rokām, bez galvas.

No abām pusēm uz tiltu skrēja honvēdi.

Rihardam bija brīnums, ka nedzird, ko viņi kliedz.

Bija pulksten seši no rīta. Ikvienā Budavāras smailē plīvoja trīskrāsainais karogs. Ikvienā Peštas ielā pret debesīm skanēja līksmi gaviļu un triumfa saucieni.

PAMESTA DVĒSELĪTE

Visās Budavāras ielās pa notekkanāliem plūst asinis.

Visur guļ krustām šķērsām sakrituši līķi. Ungāri, vācieši, itālieši, horvāti. Pie cietokšņa mūra, ap rotondām, gatvēs, parka krūmos, Ģerģa laukumā, pie karaskolas, arsenāla, pie. galvenā posteņa, Parādes laukumā, pie visiem trim vārtiem, Jožefa bastionā, Kungu ielā, Parlamenta ielā, vietām pat kaudzēs, kā pie mūra pārrāvuma, kur bija risinājušās vissīvākās kaujas.

Karaļa pils vēl arvien ir liesmās. Pirmie gruveši vairs tikai dūmo; ielas klātas ar drupām un apdegušiem baļķiem; smagās lodes ielauzušas namu sienas, saplēsušas jumtus,, visi logi bez stikliem; bruģi izjaukušas bumbas; starp izārdītām skanstīm un satriektiem lielgabaliem guļ kritušie artilēristi; to visu sedz dūmu mākonis, šaujampulvera un degošu sodrēju dūmi.

Pa šim drūmajām ielām pusdienas stundā jāja Rihards Baradlajs.

Atvēsinošā pelde un armijas brokastis viņam ļāva aizmirst šā rīta bīstamo rotaļu ar nāvi. Viņa izglābšanās bija brīnums. Viņš bija centies ar papīra lapiņu aizkavēt Ve- zuva izvirdumu. Papīrs bija sadedzis, roka palikusi vesela.

Kāds neredzams senlaiku plīvurs bija sargājis viņa galvu no satriekšanas pret Ķēžu tilta balstu. Mīna bija sprāgusi uz leju un sāņus. Tā Rihards bija palicis dzīvs. Kaut gan galva viņam dūca vēl tagad.

Pirmais, kas viņam ienāca prātā, bija sieviete slimnīcā, kura zināja ceļu pie Palvica bērna.

Noskalojis reibumu ar glāzīti stipra degvīna — teicamu līdzekli galvas atsvaidzināšanai, — Rihards steidzās uz cietoksni.

Rihardam vajadzēja rāpties pāri līķiem, lielgabaliem, drupām, baļķiem, lai atrastu meklējamo vietu.

Nav tik viegli orientēties pilsētā, kas septiņpadsmit dienas atsitusi uzbrukumu. Daža labi pazīstama nama vairs nav. Tas nozudis.

Rihards zināja, ka uz slimnīcu jumtiem mēdz par brīdinājumu uzvilkt melnus karogus. Civilizēts pretinieks nešauj uz melnu karogu.

Pēc šī sēru karoga viņš atrada meklēto māju.

Taču Rihardu slimnīcā negribēja laist iekšā.

Honvēdi, kas stāvēja sardzē, atbildēja, ka ieiet aizliegts ikvienam.

Kas izdevis šādu rīkojumu? Komandants.

Rihards sameklēja komandantu. Kādēļ nelaiž slimnīcā?

Tur esot epidēmija.

Man vienalga, melnās bakas vai austrumu mēris, man jātiek iekšā.

Ka jus velns neparauj.

Ne nu raus, nekā. Šodien jau biju iebāzis kāju elles skurstenī, tad arī nerāva. Es no sērgas gaisa nebaidos.

Kas tev tur darāms?

Goda pienākums.

Nu tad ej. Ja nomirsi, nepamet man savus bāreņus.

Rihards atgriezās pie slimnīcas ar komandanta atļauju.

Slimnīcā patlaban nebija neviena ārsta. Visi atradās

pie nāvīgi ievainotā cietokšņa komandiera.

Runāt varēja vienīgi ar kādu vecu slimnieku kopēju.

Vai te ir tāda Bajčika kundze?

Ir.

Uz kuru pusi ir sieviešu nodaļa?

Tepat.

Vediet mani pie viņas.

Vecā kopēja atvēra durvis Uz kādu piesmakušu istabu, kurā ieejot Rihardam ienāca prātā, ka mīnu šahtas atvere ir elles skurstenis, bet īstā elles virtuve atrodas šeit. Te vāra nāvi.

Kopēja veda Rihardu pie aizkariem norobežotas gultas un pavilka aizkaru sāņus. Te gulēja kaut kas cilvēkveidīgs ar īsi apcirptiem matiem un zilganu seju.

Tā ir viņa.

Aizmigusi? — Rihards jautāja.

Mirusi, — atbildēja kopēja.

Kad? *

Šorīt.

' — Un viņas kalpone?

Tā nomira jau pagājušo nakti.

Rihards stingi lūkojās gaisā. Viņš it kā vēlējās atrisināt noslēpumu, kas bija nozudis viņpasaulē.

Viņš noliecās pie mirušās sievietes un tūlīt pamanīja, ka uz sienas blakus gultai kaut kas neveikli uzskrīpsnāts.

Viņš izburtoja šo rakstu.

Vara monēta — Monora — Kasāne — 73.

To viņš bija vēlējies uzzināt.

Viņš atkal nolaida aizkaru. Iedeva kopējai zelta monētu un steidzās ārā no šī nāves nama.

Cik labi bija ārā ieelpot svaigu gaisu, kaut gan tas bija pulvera dūmu un kvēpu pilns!

Parādes laukumā viņš satika Edenu. Tas priecīgu seju steidzās pretim.

Ne tuvāk kā sešus soļus, — Rihards pa gabalu kliedza. — Es nāku no tīfa slimnīcas. Šodien lai nenāk klāt neviens, ko es mīlu.

Un Rihards aizbēga.

Viņš sameklēja pajūgu un devās uz Monoru.

No Peštas viņš izbrauca ar patīkamu triumfa reibumu galvā.

Viņš zaudēja vismaz miljonu saucienu «lai dzīvo!» un pāris tūkstošu skūpstu.

Toties viņš brauca meklēt «mērdēšanas patversmi».

Kas tā par patversmi?

To mēs tūdaļ uzzināsim.

Zinātnieks Kristofers Vāgners raksta, ka Ķīnā pēc pieņemtas un oficiālas tradīcijas, ja gadā piedzimstot par desmit. procentiem vairāk meiteņu nekā zēnu, šo kļūdu dabas balansā labojot tā, ka liekos zīdaiņus kādā noteiktā dienā savedot Liliu-Ping salā, tur apsvētījot un sametot Dzeltenajā upē. Dzeltenās upes austrumu krasts ir purvains, tur starp bambusiem dzīvo daudz reptiļu, kas izbāž no ūdens savas atplestās zobainās mutes. Kādu laiciņu bērni peld virs ūdens, kamēr tiek līdz purvam. Un tad ir redzami vairs tikai krokodili.

Tad mandarīns noskaita pateicības lūgšanu simtrokai- najam Višnam, ka tas šinī gadā dāvinājis tik un tik daudz vīriešu un sieviešu kārtas jaundzimušo, — lūk, starpību ar cieņu nosūtām atpakaļ. Daba un sabiedrība savus rēķinus ir nokārtojušas.

Pie mums tāda rēķinu kārtošana saucas par bērnu slepkavību un par to liek cietumā uz pieciem gadiem.

Tādas lietas te nokārto daudz rafinētāk.

Ķīnieši ar barbarisku atklātību saka mazajiem upuriem:

Tu mazais, brēcošais nieks, tu neesi nevienam vajadzīgs, tu pats vēl nezini, ko nozīmē būt vai nebūt, tu esi kaut ko sajaucis, tu nebiji aicināts šurp, tev vajadzēja piedzimt citā zvaigznājā, te neviens tevi nepazīst. Tēvs par tevi nebēdā, bet mātei nav laika; varbūt viņa ir kalpone, kas vārgst svešā namā; varbūt modes dāma, ko šūpulis traucētu, varbūt kāda nelaimīgā, kam tava eksistence būtu kauns; varbūt taupīga saimniece, kam tevi audzināt iznāktu par dārgu. Ar dieva ziņu ej atpakaļ! Piedzimsti citā zvaigznājā, kur piedzimt nav privilēģija. Tu mazā dievišķā dzirksts, kas iekritusi pīšļos, tu dvēseles aizmetnis neizveidotā miesā, no nekurienes ieradies nekas, nolaidies ūdens dzelmē un lido uz debesīm, pasaki Višnam, ka esi bijis šeit.

Pie mums toties izdomāts — «nodot audzināšanā».

Tā ir tā «mērdēšanas patversme».

Tos sīkos eņģelīšus bez spārniem nenogalina, tikai mērdē.

Visi ciemi Peštas apkārtnē ir pilni ar tādām patversmēm.

Par tām nav nekādas uzskaites.

Vai kāds no tiem, kas tur nosūtīti, kādreiz atgriežas? Grūti atbildēt.

Kad Rihards iegāja mirušās sievietes norādītajā mājā un no virtuves pavēra sētas puses istabas durvis, viņš gandrīz aizbēga. Visi viņa jutekļi reizē sadumpojās.

Te valdīja tā nenosaucamā dvinga, kas veidojas vienmēr pārpildītās, nevedinātās, zemās istabās bez grīdas kopā ar netīrumu un pelējumu smaku. Tīfa slimnīcas nāves tvans netiek tai līdzi.

Drēgnums, kas veselai ādai uzreiz liek izjust drebuļus un svešiniekam liek jaust slimības tuvošanos. Gaisa skābenā šķebīgā garša, ko jūt pa visām porām, it kā visa āda būtu aukslējās pārvērtusies.

Šinī smirdoņā un drēgnumā četras gultas un šūpulis pilni ar činkstosiem, rēcošiem, pīkstošiem mazuļiem, vislabāk apģērbts ir tas, kuram nekā nav mugurā, kam nekarājas apkaunojošas skrandas.

Savīkstīti kopā pa trīs vienā lupatā, kas kalpo, kamēr galīgi sairst, kūņojās, rāpoja un ķīvējās šie visnevarīgākie no visiem mazuļiem pasaulē. Lielākajai daļai tikai gads vai divi.

Trīspadsmito mazuli šūpulī aijā trīsarpus gadu vecs bērns, kam ar šo darbu jānopelna tas vārītais kartupelis, ko viņš patlaban tik kāri rij. Bērnam šūpulī vēl ir izšūts krekliņš un lentēm rotāts spilventiņš. Mazulis neraud, viņam mutē liels knupis. To viņš sūc mātes krūts vietā.

Uz krāsns mūrīša iekārtojies divus gadus vecs zēns ar pārsietu kāju, droši vien savainojis.

Rihards šausmu pārņemts lūkojās apkārt, kuru no šiem nelaimīgajiem lai viņš iedomājas par Oto Palvica bērnu. Cits par citu atbaidošāki.

Viņam bija laika diezgan skatīties, jo pagāja labs laiciņš, kamēr kaut kur dārzā sakliedza patversmes īpašnieci, kas tur stādīja ķiplokus. Viņa taču nevar augu dienu dežurēt pie tiem sivēniem, pietiek, ka trīsreiz dienā pabaro.

Kasānes kundze bija liela, kaulaina, spēcīga vecene. Viņas sejā nemanīja ne ļaunuma, ne sliktu nodomu. Savu uzņēmumu viņa uzskatīja par nenovēršamu nelaimi, kas nav viņas izdomāta.

Pie šādiem apmeklējumiem viņa jau bija pieradusi. Vīrieši gan reti nāca apmeklēt, tomēr gadījās.

Cienītais kungs, nāciet ārā no šīs smirdošās aizgal- das, iesim tīrajā istabā.

Protams, Kasānes kundze, šis midzenis ir pretīgs, tomēr paliksim tepat.

Nekādu pili es viņiem nevaru sagādāt par astoņiem forintiem mēnesī, — sieviete atcirta.

Tātad tik vien maksā? — Rihards pārsteigts jautāja.

Protams, tik, mīļais cienītais kungs; un vēl par to pašu citreiz cik klapatu nav. No nabaga kalponēm es vieglāk dabūju tos piecus forintus, jo viņas katru mēnesi saņem algu, bet, kad darīšanas ar kādu kungu kārtas dāmu, tad pasarg dievs. Te jau ir arī kungu bērni. Nedomājiet nekā slikta. Tas mazulis šūpulī (vai tu šūposi vai ne, tu bendesmaiss!), tas ir turīgas tirgotāja sievas bērniņš, viņai ir labs vīrs, skaista māja, pati brauc karietē un ar zīdiem ielu slauka, bet viņa nevar paciest zīdītājas niķus. Ziniet, mīļais, zīdītājai mājās ir liela teikšana, un tā viņa labāk atdeva mazo man audzināt. Tiesa, viņa gan maksā divpadsmit forintu, bet tad man mazais jātur tīrībā un reizi mēnesī jānes uz pilsētu parādīt.

Un arī viņam jūs aukli neturat?

Te jau neviena nenāktu. Un par ko tad? Par tiem divpadsmit forintiem?

Ar ko jūs viņu barojat?

Viņam iet labi. Dabū putriņu. Un knupi mērcēju pienā.

Kas ir knupī iekšā?

—. Laba rupjmaize; tā vislabāk attīra bērnam asinis. Jā, mīļais, ja man par to otru maksā tikai trīs forintus, tad ār biskvītiem ēdināt neiznāk.

Trīs forinti, kurš ir tas cietsirdis, kas bērna uzturam dod trīs forintus mēnesī?

Ak, mīļais cienītais kungs, to maksā maģistrāts; kad atnes tādu izliktu mazuli, policija sasauc visas patversmju turētājas un atdod bērnu tai, kura vislētāk paņem. Lētāk jau vairs nevar. Un cik vēl tādu, ko te pamet. Aizbēg no tiem, es pat nezinu, kur vecākus meklēt. Tas kucēns uz mūrīša ar tāds. Vai turēsi muti! Lūdzu, cienītais kungs, par to es jau vienpadsmit mēnešus neesmu saņēmusi ne plika graša.

Kas tam bērnam vainas?

Pats vainīgs, ārkārtīgi nerātns zēns. Svētdien vārīju viņiem zupu, un tas draņķa resgalis uzrāva sev virsū katlu, noplaucēja abas kājas, tagad vienās čūlās.

Un jūs tam nabadziņam esat kājas pārsējusi ar vilnas lupatām. Viņam taču ļoti grūti.

Viņam nekait. Tur tik un tā cilvēks neiznāks, viņš jau no kaukšanas dabūjis bruku. Ar to ar nomirs. Tēvs un māte par viņu zinis neliekas. Važonis ar sievu. Nabaga cilvēki. Viņi vairs te nedzīvo.

Rihardam kļuva vieglāk. Tas nav Palvica bērns.

Kasānes kundze. Es meklēju tādu bērnu, par kuru sen vairs nemaksā. Bērnu jums atnesa Bajčikne, viņam vārdā Kārojs, kaklā pakārta vara pusmonēta, uz krūtīm zilgana dzimumzīme.

Jā, mīļais, tas gan labi, ka par viņu samaksāsiet. Par Kārojku, mazo, mīļo Kārojku.

Kurš tas ir?

Viņš nav šeit. Viņš ir atsevišķā telpā.

Atsevišķā telpā? — Rihardam sāka rasties kaut cik labvēlības pret Kasānes kundzi.

Tūdaļ atnesīšu. Lūdzu, ejiet tīrajā istabā.

Es vēlos iet jums līdzi. Es to bērnu ņemšu projām.

Projām? Tas ir kas cits. Bet jums no viņa būs maz prieka. Mazais Kārojka ir ļoti slims.

Kas viņam kait?

Acu kaite. Tāpēc novietoju atsevišķi, lai nepielīp citiem. Šim jau arī pielipa no cita, kas pagājušo nedēļu nomira.

Kāpēc jūs viņu neārstējat?

Izmēģinājāmies visādi, vitriolu, vis, pūtu acīs, nekā nelīdz. Ja varētu dabūt vēža acis! Vai ar purva zāles sēklas, ja tās nelīdzētu, tad nekas vairs ne.

Tā runādama, Kasāne veda Rihardu pa dubļaino pagalmu līdz kūtij un tur atvēra tumša malkas šķūnīša durvis, šinī tumšajā būceni Rihards ieraudzīja guļam ar kažoka skrandu apsegtu bērnu, puskailu, no sāpēm aizvērtām acīm. Izdzirdis soļu troksni, bērns sāka kunkstēt. «Dodiet man ūdeni, slāpstu nost!»

Ziniet, mīļais cienītais kungs, es viņu tāpēc noliku šinī ēnainajā vietiņā, lai acīm nekaitē gaisma.

Ejiet, atnesiet viņam dzert.

Vai, mīļais cienīgais kungs, slimam nav labi dot ūdeni. Es nekad slimiem bērniem nedodu ūdeni, tas viņiem kaitīgs.

Tagad Rihards tā uzkliedza, ka sieva aiz pārbīļa gandrīz apvēlās.

— Tūlīt atnesiet ūdeni!

Kasāne krūzē atnesa no akas ūdeni.

Rihards atbalstīja bērna galvu sev pret ceļiem un pacēla krūzi viņam pie lūpām.

Nelaimīgais radījums izdzēra puskrūzes.

Rihards ielēja ūdeni sev saujā un maigi apmazgāja bērnam seju. Likās, ka tas viņam ir patīkami.

Tad viņš ar baltu kabatas lakatiņu aizsēja zēnam sāpīgās acis, pacēla viņu no skaidu kaudzītes, uz kuras tas gulēja, un ietina savā apmetnī.

«Nabadziņam kājās tikai mazas kurpītes.»

Iznesis bērnu dienas gaismā un ieraudzījis, kādā stāvoklī tas ir, Rihards saprata, ka Oto Palvicam bijis nopietns iemesls neprecēt tā māti, kas mierīgi pieļāvusi bērnam nokļūt šeit. Ja pats Oto Palvics būtu bērnu te atradis, varbūt viņš nogalinātu to briesmīgo sievieti, kas valkāja viņa saderināšanās gredzenu.

Rihards klēpī aiznesa bērnu līdz pajūgam.

Kasāne pavadīja kungu līdz pat ratiem. Jāzina taču, kas samaksās uztura naudu.

Novietojis bērnu, Rihards izvilka maku un pasvieda sievietei žūksni naudas.

Atlīdzība par jūsu gādību!

Kasāne domāja, ka samaksāts divkārši, un grasījās pateikties. Rihards viņu pārtrauca:

Paklausieties, Kasāne, man žēl, kņ vairs nav tie laiki, kad raganas dedzināja; es labprāt noskatītos, kā jūs sadedzina.

Pēc šādiem maigiem atvadu vārdiem viņš atstāja «mērdēšanas patversmi».

Izbraucis no ciema, viņš uzmanīgi aplūkoja kapsētu ceļa malā; tur bija garas mazu kapiņu rindas ar maziem baltiem vai zilganzaļiem krustiņiem. Sie mazie krustiņi rēgojās no zemes kā krokodilu galvas no Jangčekiangas purva.

Ko krokodili paveic vienā mirklī, tam šeit vajadzīgas gadiem ilgas ciešanas.

Peštā Rihards brauca taisni uz bērnu slimnīcu.

Lai neviens neiedomājas, ka tā ir kāda valsts iestāde. To uztur ar pilsoņu labprātīgiem ziedojumiem, valsts iejaucas tikai tik daudz, ka no šiem ziedojumiem'atvelk pāris tūkstošu ienākuma nodokļa, aplaupot visnožēlojamāko cilvēku kārtu, to, kam būtu trīskārt jājūt līdz, jo tie ir bērni, tie ir nabadzīgi, tie ir slimi.

Taču «Astarots ir izsalcis», un budžets aprij pat bērnu putriņu.

Rihards bija atradis Oto Palvica bērnam vislabāko vietu.

Šeit viņu atdos cilvēcei.

Rihards noguldīja krājkasē tādu summu, lai no procentiem varētu bērnu uzturēt un audzināt

Viņš pieteicās pilsētas valdē kā bērna aizbildnis. Oto Palvics var gulētwnierīgi.

Nakošajā dienā Budapeštā bija grandiozi svētki.

Kaujā kritušos varoņus apglabāja ar tādu godu, kā klājas uzvarējušai nācijai; piesprauda ojdeņus bruņiniekiem, kas tos bija izpelnījušies pie cietokšņa aplenkšanas; pateicīgie Peštas iedzīvotāji rīkoja mielastu slaveno kaujas dienu varoņiem.

Rihards tikko spēja sagaidīt beigas dzīrēm.

Viņš steidzās uz bērnu slimnīcu.

Vai Kārojkam jau ir labāk?

EFIALTS 138

Es ienīstu savu dzimteni!

Vai var būt pasaulē briesmīgāki, nejēdzīgāki, atbaidošāki, vārdi?

Vai ir iespējamas šiem vārdiem atbilstošas jūtas?

Vai ir iespējams šīs jūtas iemiesot darbībā?

Vēsture zina lielus vīrus, kas ir teikuši šos vārdus. Bet viņi visi ir zem to smaguma sabrukuši.

Izraidītais Koriolāns 137 ar dusmām aizcirta Romas vārtus, bet, raudādams kā bērns, atkāpās no tiem, kad bija laiks atriebt.

Ar lāstiem no kaujas lauka aizbēga Šalamons l38, kad paša tauta viņam bija atņēmusi kroni, bet kā nožēlojams svētceļnieks griezās atpakaļ no Fehērvāras baznīcas sliekšņa svētīt savu dzimteni.

Belizārs 139 trīskārt nīda savu nepateicīgo dzimteni, bet, kad tuvojās ienaidnieks, trīsreiz glāba dzimteni no briesmām.

Vecajam Foskari140 sirds salūza, nīstot dzimteni. Boli- vārs 141 atsvieda savu kroni ienīstajai dzimtenei, bet necīnījās pret to. Pāls Beldi142 labāk nomira cietumā nekā ar ienaidnieka palīdzību kļuva par firstu ienīstajā dzimtenē. Un Kristus pie krusta, nāves mokas ciezdams, lūdza: «Tēvs, piedod maniem tautas brāļiem,» — tiem tautas brāļiem, kurus viņš vēl pirms trim dienām dievišķās dusmās bija nolādējis.

Zem tādas domas smaguma jāsalūst, jāsabrūk ikvienam, cilvēkam, velnam vai dievam, kamēr vien ap viņa sirdi vijas tās zemes putekļi, kuru viņš vēlas ienīst.

Nevar ienīst dzimteni. Tam vienas dvēseles par maz.

Bet nodot — to gan var. Tur dvēsele nav vajadzīga.

Efialts Elladu neienīda, tomēr nodeva to.

Mēs nevēlamies ne pjedestālu celt šiem gnomiem, ne arī rādīt viņus dēmonu lomās.

Efialts nebija dēmons. Droši vien Pausānijs bija viņam nodarījis pāri, posteņus sadalot, vai arī kāds tesbietis bija viņu pieveicis olimpiskajās spēlēs; varbūt viņš vēlējās precēt bagātu atraitni un tā bija noraidījusi viņa roku; varbūt viņš bija Epikūra piekritējs, bet viņam nepietika naudas; varbūt viņu vajāja kreditori un ierēdņi nevēlējās viņu aizstāvēt. Un tad Kserkss solījās pēc Elladas ieņemšanas iecelt viņu par Tesālijas satrapu. Droši vien bi'ja tā.

Un tad Efialts sacīja, ka ienīstot dzimteni. Tas nav tiesa — viņš tikai gribēja tanī labi dzīvot.

Prieka gavilēm, kas skanēja Budapeštā, bija arī atbalss. Karpatu klintis atbalsoja krievu himnu. Budapeštas triumfa sauciens skanēja: «Lai dzīvo brīvība visā pasaulē!» — atbalss no Karpatiem atsaucās: «Cars ir visvarens.»

Trīs tūkstoši seši simti pēdu augstumā virs jūras līmeņa kādā no Karpatu kalnu grēdas augstienēm priecājās jautra sabiedrība — pludoja vīns, spēlēja mūzika.

No augstienes paveras lielisks skats uz apvidu lejā. Abās pusēs tumši skuju mežu masīvi veido ainavas ietvaru. Tālumā tumsnīja aizejošs lietus mākonis, uz kura tumšā fona rietošā saule bija uzcēlusi divus pilna pusloka varavīksnes tiltus. Iekšējais, spilgtākais pusloks piešķir visai apkārtnei burvīgu mirdzošu krāsu; katrs priekšmets ir ieguvis dzīvu, spilgtu, pārdabisku spožumu, un tanīs vietās, kur varavīksnes caurredzamā gaisma pārklāj ainavu, viss pieņem varavīksnes krāsas, un var skatīt zeltsarkanus mežus, zeltzaļus torņus un violetus ezerus. Sī debesu burvju loka iekšpusē var saskaitīt ielejā izkaisītus divdesmit divus ciematus. No mežiem it visur izplūst strautiņi, kas tā vizuļo, it kā šī burvju zeme būtu piebārstīta ar simtiem spoguļa gabaliņu. Tas ir dieva svētīts apvidus, kurš tagad tērpies sējumu zaļajā samtā un kura senatnīgo skaistumu vēl pastiprina cilvēka darbība, iezīmējot tanī taisnus lielceļus un torņiem greznotas pilsētas. Vadmalas veļamo veltņu dūkoņa un veseru sitieni pa laktām vēstīja, ka te attīstīta ari industrija.

Saule laižas arvien zemāk, varavīksne ceļas arvien augstāk, mākonis peld arvien tālāk, ainava kļūst arvien plašāka, pie apvāršņa jau var saredzēt to vulkāniskas cilmes kalnu, kur ražo labāko vīnu pasaulē.

Tas ir skats, ko dievs rādījis Mozum, kad atļāvis viņam no Nebo kalna uzmest skatienu Kānaanai.

Tā ir Ungārija.

Jautrā sabiedrība no kalna galotnes ar aizturētu elpu vēro ainavu.

Viņi visi ir vīrieši. Visi karavīri. Orenburgas pulka virsnieki, krievu gvardes bruņinieki, čerkesu un musulmaņu cilmes bruņinieki.

Kopā ar viņiem ir divi civilie, divi ungāri.

Viens no viņiem ir Bence Ridegvāri, otrs — Zebulons Talleroši.

Sarunas rit vācu valodā. Krievu virsniekiem vācu valoda ir tikpat obligāts mācību priekšmets kā prūšiem — franču.

Skatieties, — Bence Ridegvāri sacīja, kad bija pēc kārtas nosaucis visas pilsētas, visus ciemus, kas gulēja tur lejā. pie kājām. —- Skatieties, tur ir ceļš uz Konstanti- nopoli.

Urā! Pēc viņa vārdiem atskan sauciens: «Lai dzīvo cars!»

Un, glāzes saskandinājuši, visi uzsāk Krievijas himnu.

Ridegvāri dzied kopā ar viņiem. Viņš jau ir iemācījies krievu himnu.

Ikviens ir noņēmis galvassegu.

Vai tu, Zebulon, nedziedi? — Ridegvāri jautā domās nogrimušajam vecajam kungam.

Man nav lāga balss, — sērīgais vīrs atbild.

Himna no klinšu augstienes aizskan tālu pāri visai apkārtnei. !'

Lejā pa garo lielceļu nebeidzamā rindā plūst krievu cara kavalēristu pulki, tie uztver himnu; tā ir tautas dziesma, kuru var saprast arī tas, kas nesaprot vārdus, — pēc reizēm līksmās, reizēm mistiskās, tad draudīgās un drūmās melodijas; tā ir visas Krievijas valdnieka dziesma, kas skan drosmīgajām tautām, kuras lepojas, ka vēi nekad nav bijušas vergu jūgā. Goga un Magoga 143 dziesma aiz klinšu sienām.

Skaties, — Ridegvāri teica, pievilcis Zebulonu sev blakām. — Te garām iet četri kavalēristu pulki. Olgas Ni- kolajevnas, careviča huzāru pulks, trešais ir Olviopoles ulānu pulks, ceturtais — musulmaņu kavalēristi. Katram pulkam savas krāsas zirgi. Olgas Nikolajevnas pulkam - sirmi, carevičam — rudi, Olviopolei — melni, musulmaņiem — bēri. Aiz viņiem vēl nāks Donas kazaki un Voz- ņesenskas ulāni. Pēc tam lielgabali. Tad kājnieki. Un beidzot vezumnieki. Un tad otrā un trešā armija. Astoņdesmit tūkstošu cilvēku.

Viņš paspieda Zebulonam roku.

Tagad sāksies mūsu triumfa dienas! Tagad mēs mīdīsim kājām savus pretiniekus. Pret tādu spēku visa tā niecība izjuks.

Viņa seja staroja.

Lai labāk, izbaudītu skatu, viņš nostājās uz pašas kraujas malas, kas pacēlās simt asu augstumā pāri skuju mežu galotnēm un lejā bija klāta ar kuplu zāli.

Un Zebulonam Talleroši, paraugoties lejup, radās galvu reibinoša ideja: kā būtu, ja viņš tagad apkamptu savu mīļo draugu un, tāpat kā Tits Dugovičs 144 turku, norautu to sev līdzi dziļumā.

Lai dievs palīdz!

Kaut tik mājās nebūtu tās piecas meitas!

Saule jau noslīdējusi līdz apvāršņa malai. Ugunīgā lode, kas vel liekas kvēlojam pie debesīm, vairs nav saule, bet tikai tvaiku radīts optisks malds. Varavīksne vēl redzama pie debesīm, bet jau kļuvusi vienkrāsaina, ugunīgi sarkana.

Himna aizskan tālāk pa ielejas ceļiem. Krievu kavalē- risti ar dziesmu mūzikas vietā iejāj pilsētā.

Zebulonam Talleroši šī situācija nebūt nepatika.

Viņam šie prieki bija patikuši tikai tik ilgi, kamēr viņš mijā drauga un aizbildņa pavadībā varēja ceļot šurpu turpu, sapazīties ar svešiem varasvīriem, piedalīties plašās svinībās; izpildīt zināmu lomu lielajā politikā. Viņš bija pārliecināts, ka lielā politika visu paveiks prātīgi, mierīgi, skaisti.

Viņš bija pārliecināts, ka krievu diplomātija nostāsies starp cīnītājiem, abas puses pieņems labos padomus un piekāpsies.

Vispirms apcels Debrecenas kara laika likumu. Tad, augstākais, atlaidīs tagadējo ministriju, atcels virsišpānus, ieliks viņu vietā citus un nākamajā parlamenta sapulcē noteiks nodokli divsimt miljonu apmērā. Varbūt dažiem lieliem vīriem iedos vīzas uz Ameriku.

Bet vēlāk, kad viņš jau saprata, ka sāksies lielāka nelaime, viņam pārgāja visa patika uz lielo politiku. Tā viņš nebija domājis.

Viņš būtu ar mieru, ka Gergem Bokšam dod labu mācību un vēl citiem līdzīgiem, bet likt uz sveces visu tās zemes karti, no kuras viņu padzinis Gerge Bokša, un no

skatīties, kā tā sadeg līdz pēdējam stūrītim, to viņa jūtīgā sirds nespēja izturēt.

Pēc patīkamā piknika kopā ar smalkiem svešiem kungiem Zebulons Ridegvāri pavadībā brauca mājup uz pilsētu ielejā.

Pa ceļam viņš varēja atdarīt sirdi.

Jā, tas tik ir spēks. Nesaprotu, kā tur lejā tam varēs stāties pretim.

Ridegvāri zobgalīgi atteica:

Fuimus Troes! Ruet Ilium et ingens gloiia Parthe- nopes. (Mēs bijām trojieši. Tagad ies bojā Ilijas un Parte- nopes slava.)

Un kas notiks ar uzvarētajiem?

Vae victis! (Vai uzvarētajiem!) — skanēja atbilde.

Pret viņiem taču neizturēsies pārāk bargi? (Zebulons nespēja izrunāt īstos vārdus.)

Ense recidendum immedicabile vulnus. (Nedziedināma brūce jāizcērt ar dzelzi!)

«Ka viņu tatārs!» Zebulons nodomāja. «Ar tiem latīņu klasiķiem, būtu tak runājis ar mani ungāriski.»

Un tad viņš noprasīja skaidri un gaiši:

Nu bet, piemēram, tādu cilvēku kā Edens Barad- lajs, ko cienījām un mīlējām mēs un visa zeme? Kura tēvs bija mums labs draugs, kura mātei esam solījušies viņas bērnus visādi aizstāvēt; ja viņš darījis, kā mums nepatīk, tad ne savā labā, bet aiz pārliecības. Talants un liels prāts; daudz labuma varētu dot mūsu zemei.' Viņš var kļūt par troņa balstu. Nu?

Tagad Ridegvāri Zebulonam citēja nevis latīņu, bet vācu klasiķa izteicienu,

Mitgelangen, mitgehangenV5

Zebulons visu ceļu nerunāja vairs ne vārda.

Kad Bence Ridegvāri tovakar ņēma galda atvilktnē noliktās vīzu veidlapas, viņš manīja, ka virsējas vairs nav. Tā bija angļu vīza ar visiem svarīgākajiem rekvizītiem un apstiprināta ar visu tranzītvalstu sūtņu zīmogiem, vajadzēja ierakstīt vienīgi vārdu un personas pazīmes. Tādas tukšas vīzas turēja gatavas tiem, ko sūtīja slepenās misijās. — Cits neviens nevarēja nozagt kā Zebulons Talleroši. Kādēļ viņš bija zadzis?

Ridegvāri pasmaidīja par šo atklājumu.

Viņš visur un vienmēr brauca kopā ar Zebulonu un gulēja vienā istabā ar viņu.

It kā baidītos, ka Zebulons var aizbēgt.

Kāda liela draudzība saistīja viņa augstlabdzimtību pie šī paziņas?

Izskaidrojums pavisam vienkāršs. Ridegvāri neprata tā apvidus iedzīvotāju valodu, uz kuru palīdzību viņi visvairāk cerēja; Zebulons savukārt šai tautai bija īsts orākuls. Viņu mīlēja un uzskatīja par pravieti. Ja rīkoja sapulci, Zebulons bija īsts Arons blakus Mozum. Viņam tikai bija jāieliek vārds mutē, un viņš sacerēja veselu runu. Šādā svarīgā ekspedīcijā Zebulons bija tik nepieciešams kā maizes kumoss. Vajadzēja pārliecināt satrauktos iedzīvotājus, caur kuru ciemiem gāja krievu armija, bruņotos viesus neturēt par ienaidniekiem, bet par draugiem, brāļiem, asinsradiniekiem.

Tā bija Zebulona misija.

Nu viņš bija to izpratis.

Un vairs nevēlējās ņemt uz savas galvas atbildibu_

No Ridegvāri puses bija ļoti prātīgi daiļrunīgo Aronu vienmēr guldināt savā istabā, jo tas droši vien jau sen būtu aizbēdzis.

Zebulons lauzīja galvu, kā varētu kaut kur tikt vaļā no viņa augstlabdzimtības aizbildnības. Bet, kā nekā, tā nekā. Ridegvāri viņu pārāk mīlēja. Zebulons bija mēģinājis sastrīdēties, lai būtu iemesls šķirties. Neizdevās. Viņš neprata pa īstam dusmoties. Viņi tūdaļ izlīga. Ridegvāri izturējās pret Zebulonu tik jauki, ka nebija iespējams uz viņu dusmoties.

Kopš pēdējās sarunas Zebulons bija nopietni nolēmis tikt vaļā no mīļā drauga. «Ka tu neļauj man aizmukt no sevis, es tevi piespiedīšu pašu aizmukt.»

Zebulonam jau sen bija kāds plāns.

Šis plāns virja smadzenēs dzima tad, kad viņš pirmoreiz ieraudzīja kādu kazaku ēdam svaigu nodzeltējušu gurķi. Kazaks koda gurķī, kādu to bija norāvis dārzā, it kā ēstu smalku delikatesi.

. Šo plānu tālāk attīstīja krievu nometnes pavāru kulinārijas māksla: lopbarības ķirbjus un bietes sīki sagrieza, sajauca ar rupjiem miltiem un pārlēja ar verdošu ūdeni. Šis virums nebija diez cik labs, kamēr kāds nebija attapies, ka jāiemērc karstajā virā apgaismošanai izsniegtās tauku sveces; svece gan kļuva tievāka, bet derēt derēja, toties buljons izdevās pavisam labs.

Zebulona plāns pilnveidojās, kad krievu armijā izcēlās

holera un nodarīja tādus zaudējumus, kas pat zaudētai kaujai būtu bijuši par lieliem. Jau pirms kaujām bija divi tūkstoši simt astoņi mirušie, un katru atpūtas vietu iezīmēja jauna kapsēta un jauna tūkstoš cilvēkiem domāta slimnīca.

Tas apēnoja Ridegvāri spožo karjeru.

Viņš baidījās no holeras. Bet bija jāiet kopā ar holeras

slimniekiem.

Viņš nebija visai pārliecināts, ka svētā Vladimira ordenis aizsargā cilvēku no šīs slimības.

No tā laika viņš nēsāja līdzi visādus aizsardzības līdzekļus. Maisiņu ar kamparu uz krūtīm, adītu šalli ap viduci; zābakos iekaisīja sēra ziedus; savu istabu dezinficēja ar hlorkaļķi; vakaros dzēra sarkanvīnu, no rītiem araku, pa dienu košļāja ciedru riekstus. Ridegvāri bija noliedzis ziņot, eik kuru dienu nomiruši ar holeru. Nebija atļauts ne mirušos apzvanīt, ne arī dienas laikā apglabāt pilsētās, kur viņi bija apstājušies.

Zebulonam bija zināma šī augstā kunga vājība.

Vakarā pēc piknika Zebulons devās uz aptieku un lūdza tartarus emeticus 146.

Aptiekārs sāka atrunāties, bet Zebulons ar viņu aši tika galā.

— Tagad nepavēl dakteris. Tagad pavēlu es. Patlaban ir izņēmuma stāvoklis. Ja es saku, ka vajag, ta vajag.

Aptiekārs nobijās: tomēr bija tādi savādi laiki. Kazaku kungi bija līdz pēdējai pudelītei izdzēruši atšķaidīto vitriolu kā sevišķu delikatesi; varbūt šim kazaku komandierim kuņģis vēl ko prasa.

Iedeva ^arī viņam sīkās devās sasvērtu tartarus emeticus.

Zebulons to paslēpa zem savas Ilaneļa vestes.

Nakti, gulēdams vienā istabā ar Ridegvāri kungu, viņš ieņēma divas porcijas reizē.

Mani kungi! Ehre, dem Ehre gebūhrt.U7 Ikvienam cilvēkam piemīt sava varonība. No Zebulona tas bija he- roisms.

Tādos bīstamos laikos izsaukt sev mākslīgu holeru.

Viņa plāns izdevās.

Katastrofa, ko izraisīja tartarus emeticus dubulta deva, uztraucēja Ridegvāri kungu no dziļa miega.

Viņš izlēca no gultas. Holera klāt! Ridegvāri izskrēja gaitenī.

Viņš pameta visas savas drēbes un palūdza citu apģērbu. Dokumentus un mantas, kas atradās dzīvoklī, viņš lika apdūmot. Un pavēlēja tūdaļ jūgt zirgus, lai tumšā naktī bēgtu projām no šīs pilsētas; līdz kaimiņu ciemam viņš a'iz bailēm pat neapstājās. Tā bija pārbijies no Zebu- lona likstas.

Turpretim Zebulons, kas bija pārcietis lartarus eme- licus iedarbību, jauki iemiga un krāca līdz dienas gaismai.

Viņš arī tad vēl nebūtu modies, ja nebūtu atvērušās durvis un kāds ienācis.

Sis kāds bija sīks vīrelis ar uzlocītām krekla piedurknēm, izpērušiem pinkainiem matiem, tupelēm kājās un zilu priekšautu priekša. Šellaka uz viņa nagiem liecināja, ka viņš ir galdnieks.

Zebulons ar vienu aci vēroja, ko šis varētu gribēt. Viņam vēl ļoti nācfa miegs. Mazais pinkainis klusītēm pienāca pie Zebulona gultas un izvilka no krūšu kabatas collmēru.

Zebulons gulēja uz muguras un bija izbāzis kājas no īsās segas; mazais vīrelis sāka viņu mērīt. No-kāju pirkstiem līdz ceļgaliem divas pēdas, no turienes līdz krūšu vidum atkal divas pēdas. Tālāk viņš ņēmās mērīt, cik sprīžu līdz pakausim'.

Nu Zebulons vairs negaidīja līdz beigām, bet, kad mazais vīrelis meta sprīdi kaut kur pret degunu, Zebulons ar abām rokām reizē ieķērās viņa pinkainajos matos un nabadziņu tik nežēlīgi saplūkāja, ka tas aiz bailēm vairs nekā ne redzēja, ne dzirdēja. Kad Zebulons bija palaidis viņa cekulu vaļā, viņš nometās ceļos un apstulbis kunkstēja: «Jēzus, Marija, svētā Anna!» — un ar abām rokām dauzīja sev pa krūtīm. —

Zebulons apsēdās uz gultas malas, iesprieda rokas sānos un ņēma vīreli priekšā:

Ak tu, karātavu putns, par ko tu mani mērīji ar collštoku?

Vai, vai, vai! Jēzu Nācarieti, nepamet manis! — pārbiedētais vīrelis, zobiem klabot, kunkstēja.

Es tev tūlītās tā uznācaretēšu, tu lempi, — Zebulons, kājās piecēlies, uzbrēca. — Kas tev daļas, cik man tā garuma?

Kad mazais vīrelis pamanīja, ka Zebulons gar gultu meklē savu spieķi, viņš sāka aptvert, ka draud pilnīgi reālas šīs pasaules briesmas, un steidza taisnoties.

Pazemīgi lūdzu, tas ekselences kungs, kas aizbrauca, man lika te atnākt; te esot viens nomiris kungs, tam vajadzēšot zārku uztaisīt. Par zārku jau samaksāts.

Zebulons sāka nožēlot savu pārsteidzību.

Nu, nu. Ta jau i labi. Mans draugs ir parūpējies. Liels paldies! Pasūtījis man zārku. Bet man tak nevajag. Ja nu viņš par to jau samaksājis, tad jūs, meistar, to nodzeriet uz manu veselību. Tikai nestāstiet nevienam, kas te notika, citād' par mums abiem smiesies. Labāk pasmie- simies paši.

Apjukušajam galdniekam gan smiekli nāca, gan asaras bira.

Bet es tak arī biju nobijies. Vēl tagad visas iekšas trīc. Ka tik kāda kaite nepiesitas. Es domāju, jums labpa- ticis nomirt, bet jums labpatīk man matos ķerties.

Tur tamā pudelē ir araks. Ierauniet no tā! Nu tā. Kā jūs sauc?

Mārtons Strupko.

Labi, labi, neticīgo Tom. Ierauniet vēl, un te būs fo- rints. To dodu es. Sameklējiet man zirgu. Tikai ne zārka vedamo. To man vēl nevaj'g. Pajūgu uz Pukersdorfu. Man tur jātiek pie evaņģēlistu mācītāja, tas man draugs.

Kad Mārtons Strupko bija uzzinājis, ka Zebulons ir luterānis, viss bija kārtībā, visas bailes projām, Mārtons paņēma forintu, pateicās, nobučoja roku.

Tūdaļ sadabūš^u pazīstamu vedēju, laidīšos pats ar līdzi ceļu parādīt, es tak mācītāja kungu labi pazīstu, trīs gadus sabiju viņa draudzē.

Zebulons par to ļoti priecājās.

Būtu pretrunā ar visiem psiholoģijas un etnogrāfijas pamatlikumiem, ja Mārtons Strupko noklusētu, ka ari viņš ir «nostras».

Ar šādu salto mortale Zebulonam izdevās izlēkt no Ridegvāri redzes loka.

Bet Efialts veda «neuzvaramo armiju» tālāk — cauri Termopīlām.

Un Amfiktionijas 148 nebija…

PERIHĒLIJS 149

Ja kādam gadīsies dabūt tūkstoš astoņi simti četrdesmit devītā gada ungāru avīzi (to gan bija maz, un tās pašas jau iznīcinātas), tas atradīs īsu ziņojumu, ka divdesmitā jūnija rītā starp desmitiem un divpadsmitiem pie debesīm bijis redzams lielisks saules vainags..

Gan jau būs vēl kāds dzīvs cilvēks, kas to atcerēsies.

Tas patiesi bijis visskaistākais perihēlijs, kāds jebkad pieredzēts,

Vainags, halo un blakussaule reizē.

Vainagu gadās novērot labi ja reizi cilvēka mūžā. Halo ir gadsimta retums; bet tie abi kopā ar blakussauli esot nelaimes vēstneši; debesu brīnums, par ko miera laikā dabaszinātnieki sarakstītu veselus sējumus.

Tūkstoš astoņi simti četrdesmit devītā gada jūnijā Ungārijā nebija dabaszinātnieku, kas varētu apskatīt blakussauli.

Ak, toreiz uz divkāršo apli pat neskatījās, mums bija divkārša nakts!

Ungārijā bija ienākusi krievu armija ar divsimt četrdesmit tūkstošiem zaldātu.

Atpūtusies regulārā armija kaujas gatavībā.

Izmisums.

Atradās cilvēki ar kvēlu iztēli, kas ticēja, ka vēl var uzvarēt.

Ticēja? Mēs ticējām.

Ja mums virsū gāžas divi simti četrdesmit tūkstošu, mēs liksim pretim pusmiljona.

Visi, kas dzīvi un kustas, visi, kas spēj pacelt rokas, kas saucas par vīriešiem, celieties kājās! Tveriet par ieroci visu, kas ir no»dzelzs, visu, kam asmens un smaile; un tad — vienreiz jāmirst tā kā tā. Vai tad jūs, vīri, gribēsiet dzīvot mūžīgi?

Tika izsludināts krusta karš pret uzbrucējiem. Mācītāji no kancelēm teica sprediķus un izlūdzās varenā Jehovas svētību ungāru ieročiem.

Šis sarkanais krusts raksturīgi ilustrē briesmīgo laikmetu.

To sprauda pie krūtīm gan reformāti, gan evaņģēlisti tāpat kā katoļi. To piesprauda paf ebreji. Tā vēlēja nācija.

Sajā krustā neviens nesaskatīja nekāda cita simbola kā vien visas zemes protestu pret briesmigās svešās varas uzbrukumu.

Stājoties pretim briesmām, izzuda visas dogmas, visas ticību atšķirības.

Bertalans Lāngi pats nesa karogu ar sarkanu krustu protestējošās tautas pulka priekšgalā. Pats protestantu mācītājs. Valdība aicināja krusta karā, un protestantu mācītāji nesāka kā Konstantinopoles skizmatiķi aplenkuma laikā lielo filioque 130 strīdu, bet rīkojās kā Pēteris no Amjenas 151.

Bertalans Lāngi bija jau savācis milzīgu pulku, bruņotu ar izkaptīm, šķēpiem, cirvjiem. Viņš pats to komandēja. Kāda zinātne tur vajadzīga? Mesties ienaidniekam virsū, nedomāt par nāvi, cirst, kamēr trāpa. Gribas, apņēmības, sašutuma bija diezgan.

Nelaist ienaidnieku pāri Tisai. Tāds bija viņu uzdevums.

Svētā Tisa, kuras straume bija robeža starp ungāriem un neungāriem ari tad, kad upe bija aizsalusi. Kreisajā krastā lai ienaidnieks nesper kāju!

Divdesmitajā jūnijā sacēlusies tauta tūkstošiem plūda uz Tisas līdzenumu.

Saule dedzināja, zeme bija iztvīkusi un debesis bālas.

Pret pusdienu pie bālajām debesīm parādījās brīnums.

Saules disks apdzisa, tam apkārt izveidojās strupu stū- lainu staru loks.

To sauc par vainagu.

Jau krietni tālāk no saules visapkārt tai liecās varavīksnes loks, Iekšpusē bāli sarkans, ārpusē bāli zaļš. Tas bija halo. Un uz austrumiem no gaismas loka kvēloja otra saule. Abas bija vienādi bālas, vienādi plūksnainām malām, tā ka nevarēja izšķirt, kura īstā, kura blakus"§aule.

Sī parādība satrieca tautu. Kaut ko tādu cilvēki nekad nebija redzējuši. Arī mācīti vīri par to bija lasījuši tikai grāmatās, un tagad viņiem sirdis salēcās, redzot to, kas gadās reizi pa simt gadiem,

— Debesīs parādījusies briesmu zīme, — čukstējās māņticīgie.

Bertalans Lāngi saprata, ka tauta redz ļauna vēsti, bet no debesīm cilvēka roka nespēj uzrakstus noslaucīt.

Bija vien drosmīgi jālasa šis vēstījums! Un jāsauc, kā Konstantīns Lielais sauca cīņas karstumā: «In hoc signo vinces!» (Ar šo zīmi tu uzvarēsi!)

Sirmais mācītājs satvēra karogu ar krustu, pakāpās pakalnā un noņēma cepuri.

Viņš vēlējās runāt ar dievu.

Tu, kas tur no saviem augstumiem dod mums zīmes! Vai tu vēstī mūsu ieroču triumfu vai zaudējumu? Vai tu, mūs drosminādams, rādi, ka arī pašai saulei ir pretinieks, ko tava varenā roka balsta pie debesu juma un ko tava varenā roka atkal aizslauka projām; kuram no mums spīd tā saule, ko tu aizslaucīsi^ Ak, tu droši vien pametīsi to, kura svētī, apgaismo un silda. To, kas uzklausīja tavus vārdus un pakavējās virs Ajalonas ielejas, kamēr tavi ticīgie uzvarēja. To, kas aptumsa un no savām krūtīm iz- virda asiņu straumi, kad tavu svēto dēlu pacēla pie krusta;, mūsu dzimtenes sauli, tavu dievišķību apliecinātāju sauli. Tu droši vien paturēsi to. Mana dvēsele jauš, ka šī parādība vēstī mūsu šīsdienas slavu..

Mācītājs jau visu dienu bija aizrautīgi organizējis tautu, deniņos viņam dzīslas bija pietūkušas, seju apstaroja citas pasaules pacilātība.

Ļaudis aizgrābti, kailām galvām klausījās dievam domāto runu.

Un, ja zīmes nevēstī mūsu saules uzvaru, tad, mans kungs, dod, ka es tavu sauli vairs neskatu. Lai man nav lemts dzīvot uz zemes, ko nevaru saukt par dzimteni. Lai mirstu tanī vietā, kur tavu karogu izlaižu no rokām.

Viņš izlaida no rokām karogu, nokrita uz pakalna un nomira.

Tas kungs bija uzklausījis viņa lūgšanu un izpildījis viņa vēlēšanos. Tas bija labi darīts. Krieviem jau bija sagatavots spriedums uzskaitīt mācītājam pieci simti un izsūtīt viņu uz Sibīriju. .

Tas kungs paglāba savu kalpu un ņēma viņu pie sevis.

Nekāda brīnuma nebija, tagad to izskaidro medicīna, laiks neciešami karsts, vecais vīrs pārāk satraukts, turklāt viņam jau sen bija nosliece uz trieku.

Krusta kara gājienu gan šis gadījums izjauca. Cilvēki izklīda.

Atlika tikai viens krusts, kas spētu palīdzēt.

Krusts zobena rokturī.

Un arī tas vairs daudz nelīdzēja.

Pēc jūnija divām perihēlija dienām pie debesīm nepalika vecā saule. K

Astronomi to neievēroja, bet mēs to zinām.

VECI LABI DRAUGI

Bija trīspadsmitā augusta nakts.

Edens Baradlajs pa Vilāgvārošas kungu mājas logu vēroja, kā krīt zvaigznes.

Tā ir sena mīkla, kāpēc trīspadsmitā augusta naktī krīt tūkstošiem zvaigžņu, kāpēc šinī naktī notiek brīnišķīgā uguņošana ar meteoriem.

Edens jau zināja, kāpēc šonakt tik bieži krīt zvaigznes. Pie katras zvaigznes viņš varēja nosaukt kādu vārdu.

Un viņš aizdomājās tālāk.

Ne jau visi tie kvēlojošie asteroīdi, kas, lidojot pa debess telpu, velk ugunīgus lokus starp nekustīgajiem zvaigznājiem, nokrīt uz zemes. Daudzi no tiem tikai aizdegas, nonākuši zemes atmosfērā, un aizlido tālāk izplatījumā. Tiem ir savas orbītas.

Cik no šīs nakts krītošajām zvaigznēm būs tādu, kas turpinās savu ceļu, kas nekritīs lejup uz zemi, neiegrims jūrā, bet dosies tālajā gaitā, lai atkal kādreiz parādītos?

Savu zvaigzni viņš pie tādām nepieskaitīja. Tā jau savu skrējienu beigusi.

Ir labi aiziet, kad cilvēks uz zemes vairs nav vajadzīgs.

Šodien ungāru armija bija nolikusi ieročus.

Edens nepiederēja pie tiem, kas sevi iežūžina ar pašapmānu un ilūzijām.

Viņš zināja, ka viss beidzies. Vienīgi ideja nebeidzas nekad.

Sīs paaudzes loma nospēlēta. Un godam nospēlēta. Ideja paliek un dzīvos.

Taču tiem, kas par to cīnījušies, jāmirst.

Jāmirst tāpēc, ka cits nekas vairs nav darāms, atliek vienīgi idejas dēļ nomirt.

Tā savu mūžu beiguši visi apustuļi.

Viņus kronē ar mocekļu vainagiem.

Idejas kronēšanas pakalns ir Golgātā.

Edens uzrakstīja atvadu vēstules mātei un sievai, paziņoja, ka savu likteni sagaidīšot tikpat mierīgi kā savā laikā Romas tēvi, kas sēdējuši savos krēslos uz riteņiem un par bēgšanu nedomājuši.

Šodien zaudēts tik daudz, ka neklājas skumt par viena cilvēka zaudēšanu.

Gan izaugs tie, kas šodien vēl mazi, un pasaule atkal kļūs liela.

Ejlens to apcerēja ar filozofisku mieru, un viņu neskāra steiga, ar kādu daži biedri meklēja iespējas izglābties.

Viņš neiedomājās pat to, ar ko daudzi bija apgādājušies jau laikus — ārzemju pasi.

Bez tam Edens ļoti cienīja braminus par to, ka viņi nekad nebēg. Bēgt var tikai pāriji.

Protams, dažkārt arī ksetri152.

Kamēr Edens tur savā nodabā minēja krītošo zvaigžņu vārdus, pie loga pienācaJtads nepazīstams cilvēks un uzrunā ja viņu:

Vai es varētu satikt Edenu Baradlaja kungu?

Tas esmu es. Kas jūs tāds būtu?

Mans vārds — Bālints Šneideriuss, evaņģēlistu garīdznieks no Pukersdorfas. Atnesu jums vēstuli.

Ienāciet pie manis.

Nevaru. Jāsteidzas. Negribētos šeit aizķerties. Kamēr krievi aiz mums, ceļš ir brīvs, vēlāk vairs tā nebūs. Te būs tā vēstule. Lai dievs jums palīdz.

Viņš pa logu padeva Edenam vēstuli un devās projām.

Edens gāja pie galda, kur dega svece.

Viņš pazina, ka uz aploksnes ir Talleroši rokraksts.

Edens atplēsa vēstuli, no tās izkrita smalks iespiests papīrs. Bet vēstules saturs bija tāds:

Mījais draugs.

Nekad neaizmirsīšu to daudzo laipnību, ko esi man dari j's. Ari par savu dzīvību man jāpateicas Tev, nebūtu Tu manis pametis, droši vien es būtu pagalam. Biju labs draugs Tavam ņelaiķa tēvam. Un nevaru ar mierīgu sirdi ļaut aiziet postā tādam lielam patriotam kā Tu esi. Kaut jel spējis palīdzēt tiem citiem ar. Tev sūtu angļu pasi, ar kuru varēsi braukt uz Angliju. Pasē ir vīza un viss, kas vajadzīgs, arī pareizs tavas personas apraksts. Saskan mats matā, jo man negribas, ka Tu, galvu glābdams, dabū griezt nost ūsas vai bārdu. Es pats zinu, cik tas ir nepatīkami. Ieraksti tādu vārdu, kāds Tev patīk. Sito vēstuli sadedzini.

Sens draugs, Tu zini, kas.

Sekoja pēcraksts.

Ja bēgsi, bēdz uz Polijas pusi, kur Tevis neviens nepazīst. Uz otru pusi kāds varētu pazīt, bet krievi Tevi nekad nav redzējuši. Varēsi teikt, ka esi A/džernons Smits vai ari kas cits.

Un vēl viens pēcraksts.

Apdomā, ka ārzemēs Tu vēl kaut ko varēsi darīt mūsu nabaga dzimtenes labā.

Edens paņēma pasi. Tā bija pilnīgi aizpildīta, pēdējais bija krievu armijas virspavēlnieka paraksts. Bija gādāts pat par to, lai pase izskatītos apbružāta.

Edens nometa pasi uz galda. Viņam bija kauns.

Bēgt? Izmantot tāda cilvēka žēlastību, ko viņš nebūt neciena, ko uzskatījis par smieklīgu, no kura viņam nekas nepienākas. Un tagad tādam pateikties par savu dzīvību?

Un kāda būs dzīve?

Vai tā būs vērta, lai cilvēks par to kādam pateiktos?

Tomēr viņš veltīgi centās nocietināt savu sirdi.

Redzot glābšanās iespēju, virsroku ņēma maigākas jūtas. Tēraudu bija veidojusi bargā nepieciešamība. Tagad viņš atcerējās, ka viņa dzīvība vēl dažu labu darīs laimīgu. Māti, sievu, divus bērnus. Vai viņu dēj nav vērts dzīvot?

Un pēdējais pēcraksts Zebulona vēstulē?

To piemetinādams, Zebulons bija pierādījis lielu psihologa talantu. Tas bija visspēcīgākais arguments. Varbūt viņš vēl spētū ko līdzēt dzimtenei?

Viņš padevās ilūzijām, kuru dēļ pats bija zobojis un izsmējis citus optimistus.

Bet ja nu kaut kas būtu iespējams?

Kārdinājums bija liels. Edens nespēja tam turēties pretim.

Viņš vēlreiz aplūkoja pasi. Starp parakstiem bija lasāms vārds, kas lika nodrebēt. Tas bija Ridegvāri vārds.

Nē! Nepieredzēt šim cilvēkam tādu triumfu — ņirdzīgi čukstēt Edenam ausī:

«Lūk, pēdējais kāpiens uz to paaugstinājumu!»

Edens paķēra Zebulona vēstuli un iemeta kamīnā kopā ar mātei un sievai domātajām.

Tad viņš pasauca savu kalpotāju un uzdeva viņam steigties mājup uz Nemešdombu un pateikt mātei, ka viņš

Ak, cik cēla likās tagad tā sirmā biedra seja, kurš šobrīd ar atklātu skatienu stājas pretim pieciem ienaidniekiem un atbild, kā viņu sauc un ko darījis. Viņš to neno- žēlo; Victrix causa diis placuit, sed vieta Catoni153 un snie'dz roku pretim bendem.

Turpretim Edens kož mēlē šinī apkaunojošajā sprostā, pieķerts sava skolotāja noliegšanā.

Apustulis Pēteris arī raudāja, kad otrreiz dziedāja gailis, taču tu es petra 154. Un viņš sagrīļojās pirmais.

Vissmagāk Edena prātu spieda satricinātā ticība cilvēkam un dievam. Tā bija jāzaudē pēc pēdējās tikšanās. Līdz nāvei nomocītajam vēl paliek rokā zīda pavediena gals, kas viņu vada uz debesīm: ticība dvēseles nemirstībai, gandarījumam viņsaulē un mūžīgajai dievībai. Edena rokās šis pavediens bija pārtrūcis. Ja jau bija iespējams, ka draugs draugu tik aukstasinīgi, tik drausmīgi var nodot, tad viss, kas stāstīts par dvēseli, viņsauli, dievu, ir tikai nežēlīga pasaka. Gandarījumu saņemt var vienīgi šinī pasaulē un arī tikai taisnīgie.

Tuvojās vakars, bet pie Edena neviens nerādījās, vienīgi sargi mainījās ik pēc trim stundām.

Edens caur durvīm varēja saklausīt pavēli, ko sardzes priekšnieks dod sargam. Viņš saprata krieviski.

«Ja grib bēgt, šauj nost!»

Deviņos vakarā sākās negaiss, patlaban atkal nomainījās sargi.

Sāka līt, pāri pilsētai divreiz noplaiksnījās zibens; Edens pa dēļu šķirbām zibens gaismā varēja saskatīt, ka sargs, par spīti negaisam, stāv nekustīgi, pievērsis seju šķūnīša durvīm. Karabīne šaušanas gatavībā. No viņa drānām plūst ūdens, kājas līdz potītēm dubļos, viņš necenšas tās izvilkt. Tur viņš stāvēs līdz maiņai.

Negaiss virsis tālāk, zibeņi atspīd jau iztālēm, iestājas melna tumsa. Torņa pulkstenis nosit vienpadsmit. Stallī krāc zirgkopji, blakus stallim uzcelta nojume, kur kārpās kazaku zirgi. Edens labi dzird to visu.

Un tad it kā sapnī viņam liekas, ka viņu kāds čukstus uzrunā vārdā.

Kungs Baradlaj!

Kas tur mani sauc?

Es.

Ar viņu runāja sargs.

Vai tu arī mani pazīsti?

Atceries, kungs, to važoni, kas tevi veda pa Mogi- ļevas stepi, kad mūs gribēja apēst vilki. Tu manis nepa- meti, es nepametīšu tevi. Šķūnīša aizmugurē Ceturtais dēlis ir vaļīgs. Pa spraugu tiksi ārā. Aiz staļļa nojumē piesieti kazaku zirgi. Arī manējais turpat. Pazīsi pec tā, ka tam balta aste. Tas ir vislabākais skrējējs. Sēdies tam mugurā. Tālāk ir dārzs un aiz tā pušta. Jāj uz to pusi, kur negaiss aizgāja. Tas būs labs ceļarādītājs. Labi ved. Pa pareizu ceļu. Par mani nebaidies. Es šaušu uz tevi. Tas ir mans pienākums, un es to izpildīšu. Es neesmu vainīgs, ka tavam cietumam sānu dēļi vaļā. Un vēl vienu vārdu. Kad sēdēsi manam zirgam mugurā un gribēsi laist auļos, iespied ceļgalus viņam sānos, bet nesit. Ja sitīsi, viņš apstāsies, un, jo tu sitīsi, jo viņš stāvēs. Tā jau daudzi zirgu- zagļi ir iekrituši. Sauc par Ļubicu. Tas viņam patīk. Ja pateiksi: «Urā, Ļubica,» — tad tas laidīsies aulekšos.

Edena sirds atkal pamodās dzīvei.

Ja viņš nevarēja izvēlēties brīva cilvēka nāvi un stāties ar drošu pieri tai pretim, tad viņš vismaz var izvēlēties brīva zvēra nāvi, ko nogalina vajājot; viņu nesagaidīs slazda noķertas žurkas nāve.

Viņš steidza izpildīt agrākā važoņa norādījumus.

Atrada dēli, kas turējās tikai uz vienas aizlūzušas naglas, izkustināja to un pa spraugu izlīda ārā. Viņš nokļuva nojumē. Kazaki dziļā it kā narkotiskā miegā gulēja blakus saviem zirgiem. Edens atrada zirgu ar baltu asti, kuram blakus negulēja neviens.

Edens uzkāpa zirgam mugurā un pagrieza to.

Tad iespieda tam ceļgalus sānos un iečukstēja ausī:

Urā, Ļubica!

Zirgs metās projām pa dārzu.

Izdzirdis pakavu troksni, sargs paskrēja uz priekšu, pacēla ieroci pie vaiga, nočukstēja: «Lai žēlīgs svētais Juris.»

No šāviena visi gulētāji bija kājās.

«Kas noticis?»

«Arestētais izbēdzis.»

«Vai dzīties pakaļ?»

Kādi desmit divdesmit vīri lēca zirgos un laidas Edenu vajāt. Viņi šāva melnā naktī. Pie kāda zibens uzliesmojuma pat manīja zirga ēnu slīdam pa līdzenumu un sekoja tam.

Labais Volīnijas zirgs panāca negaisu, negaiss ir uzticams ceļabiedrs, tas pamazām apsedza bēgli ar savu lietus plīvuru, ar pērkona dārdiem apslāpēja vajātāju kliedzienus un bēgļa zirga pakavu dunu. Palīdzēja izbēgt.

Edenu nenotvēra.

NADīRS 156

To bēgšanas kaisle aizrauj, kurš sācis bēgt. Tā rauj sev līdzi tāpat kā virpulis, kā atvars, kā noreibums. Cilvēkam iepatīkas bēgt.

Rītausma sastapa Edenu puštas vidū. Līdzenums, neapdzīvots klajums.

Puštā ceļa nav. Uz visām pusēm vienāds kails tuksnesis.

Tikai ļoti tālu redzamas divas viena pret otru pavērstas akas vindas, kopā tās atgādina burtu M. Varbūt tas nozīmē — Memenlo mori156?

Edens pagrieza zirgu uz vindu pusi. Zirgs bija izslāpis un sāka rikšot veiklāk.

Pie akas Edens iesmēla spainī ūdeni, padzirdīja Ļubicu un uzmeta tam pavadu kaklā, lai paganās. Lai pameklē puštā ko ēdamu.

Pušta bija ļoti neviesmīlīga.

Kvēlā vasaras saule pārvērtusi zemes virskārtu par cietu saplaisājušu garozu. Citkārt zeme ap aku būs bijusi mikla, par to liecina dziļi iemītās lopu pēdas, bet apkārt saaugušie platkājiņi gan nožēloja, ka, ticēdami pavasara slapjumam, izdzinuši savas sudrabainās lapas. Cik tālu vien var saredzēt, stiepjas nodzeltējušu zāli klāts līdzenums, kur neaug nekas cits kā vien solončaku augi un spītīgās, visur dzīVbt spējīgās cietpienes, kas gan veido lielus pudurus, bet nedod nevienam dzīvniekam pārtiku, jo to pienainie zaļie dzinumi ir indīgi.

Ceļa nekur nemana, riteņu risēs nav redzamas.

Edenam bija laika diezgan piesēsties uz zemajiem akas grodiem un lūkoties pasaulē, kamēr Ļubica atpūšas un klaiņo pa nodzeltējušo zālāju, domādams, ka ganās. Ko ēst tur nav.

Edens puštas vidū jutās kā puteklis. Tāds puteklis, kas spēj domāt, just un atcerēties.

Viņš atceras, ka aizvakar vēl bijis varena dzīva milža sastāvdaļa. Milzis ir sairis, pārvērties pīšļos, bet ikviens no puteklīšiem, ko tagad vējš nes tālāk, jūt, apzinās visa veselā nāvi un dzīvo tālāk pēc tās.

Karstais gaiss pie apvāršņa šūpo mirāžu. Kāds pakalns parādās gaisā kā peldoša sala, zaļa, ēnaina jūras sala. Tā nav taisnība. Arī daba melo.

Cik daudz varena uzreiz ir aizgājis bojā! Vai arī tas ir bijis tikai acu apmāns?

Gigantiskā cīņa, un vēsturiskas nozīmes uzvaras. Bija un pagāja.

Vai tagad to visu noliegs? Vai tas nav bijis?

Pie šīs domas Edenam gribējās nozust no zemes virsas. Dienu skriet, sapnī lidot, nekur neatpūsties. Aizbēgt pašam no sevis.

Zirga zviedziens viņu iztraucēja no smagajām pārdomām.

Edens palūkojās apkārt. Vērīgais kazaku zirgs bija puštā pamanījis jātnieku un vēstīja par to. Viņš tuvojās savam saimniekam, it kā aicinādams viņu bēgt tālāk.

Edens, atbalstījies pret segliem, gaidīja jātnieku pienākam tuvāk. Tas nevar būt ienaidnieks. Ienaidnieks neklaiņotu viens. Te būs ceļabiedrs. Tāds pats bēglis, kas vairās 110 likteņa rokas.

Arī šis jātnieks virzījās uz aku. Aka ir puštas bāka.

No tūkstoš soļu attāluma jau varēja redzēt, ka šis cilvēks ir 110 kādas partizānu vienības. Pie viņa apaļās cepures jau iztālēm bija saskatāma sarkana lenta.

Kad šis cilvēks bija jau tuvāk, Edens viņu pazina, tas bija Gerge Bokša.

Edens juta prieku par šo tikšanos. Pazīstams cilvēks tuksnesī.

Gerge piederēja pie tiem, pret kuriem viņš juta kaut kādu draudzību, bet cik nu tā vērta šinīs laikos, kad vislabākais draugs bija viņu tik cietsirdīgi nodevis.

Edens apsveica atnācēju.

Kā Gerge priecājās, ieraudzīdams Edenu!

Ak vai! Augstais kungs! Tātad es jūs atrodu šeit! Lai slavēts dievs, jūs esat darījis pareizi, laizdamies projām. Tur, viņpus šī zālāja, klājas slikti. Man pašam tik tikko izdevās izbēgt.

Gerge nokāpa no zirga un paplikšķināja lopiņam pa kaklu.

Protams, ja laucis nebūtu pacenties, nez vai tie suņi nebūtu mani dabūjuši rokā. Iedomājieties, kungs, kad sapratu, ka visam beigas un jānoliek ieroči, es klusībā domāju: tos simt vēršus, kas manā ziņā, gan krievi par velti nedabūs. Nakti pa Belēņešas mežu dzenu līdz Vāradai. Noārdu no dolomāna zeltītos pozumerttus, noslēpju mežā zobenu un pistoles, eju pie krieviem, šalc, man ir simt vēršu pārdodami. Lai pērk. Muļķa mantzinis sāk kaulēties, neko jau vis neteica, ka par dārgu; paņēma vēršus, izdeva kvīti, lai es ejot pie Ridegvāri kunga, tas samaksāšot.

Vai Ridegvāri ir Naģvāradā? — Baradlajs jautāja.

Tak jau tur. Es vis negāju pie viņa pēc naudas; biju priecīgs, ticis atkal zirgam mugurā, un laidos projām, ka ne manus putekļus nepamanīja. Skāde par naudu. Ridegvāri kungs būtu man izmaksājis sīknaudā.

Edenam novēlās smaga nasta.

Ja Ridegvāri atrodas Naģvāradā, tad viņš otrreiz var pateikties Leonīnam Ramirovam par savu dzīvību; ja tas nebūtu viņu apcietinājis, viņš būtu ieskrējis tieši nagos savam nāvīgākajai ienaidniekam. Varbūt Leonīns to darīja tīšām? Varbūt arī nakts bēgšanu izkārtojis viņš? Varbūt viņš pats uzticējis sargam palīdzēt bēgšanā? Var būt, ka tā. Krieviski, bet cēli.

Var būt, ka tā nebija. Taču Edens teicēja šādam izskaidrojumam, jo tas atdeva viņam ticību dievam un cilvēkiem, mūžīgajai taisnībai un mūžīgajām jūtām.

Sādā savas brīnišķīgās izglābšanās izskaidrojumā viņš atrada fatālu mieru. Katram cilvēkam ir sava misija'. Ir cilvēki, kam liktenis pavēl dzīvot. Kas zina, kādam nolūkam viņus saglabā?

Esmu jums ļoti pateicīgs, — viņš sacīja Bokšam, — ka izstāstījāt, kur atrodas Ridegvāri. Tas ir vienīgais cilvēks visā pasaulē, kura es vairos un kuram nekad nedotos rokās. *

Ko tad?

Uzmeklēšu pirmo austriešu ģenerāli, kas tuvāk gadīsies, un pateikšu, kas esmu. Norēķināsimies, es maksāju.

Gerge Bokša šādam uzskatam nepiekrita.

Nē, kungs, tā nebūs prātīgi darīts. Tā nevarēs. Es jau nu esmu vientiesīgs cilvēks, bet šito ari es neparakstu. Tādā reizē, kad uzvarētājam pirmās dusmas nav pārgājušas, viņš samaļ visu, kas pirmais pagadās pie rokas. Kam tāda steiga?

Vai tad man gadiem ilgi būs jāslapstās pa niedrāju, jākļūst par beķāru un jāļauj sevi trenkāt no vienas robežas līdz otrai?

Es nemaz nesaku, ka tā jādara, kaut gan pats laikam tā darīšu, taču man liekas, ka tāds dižens kungs kā jūs, kas zina labas sabiedrības likumus, gan varētu neiet, kamēr nav ielūguma.

Un, kamēr pienāk ielūgums, grauzt kukurūzu?

Es tā nesacīju. Kāpēc gan kukurūzu grauzt. Jums pieder skaista pils. Dosieties mājup un, kā jūsu rangā klājas, gaidīsiet, kamēr pēc jums atsūta.

Lai es vēl saindēju to zobenu, ar ko man galvu cirtīs, lai diendienā skatos uz māti, sievu un bērniem, lai moku sev sirdi ar tādu laimi, kuras dienas un stundas ir skaitītas, lai ļaujos sevi aizvest, klausoties savu mīļo vaimanas. Tadas izmeklētas mocības man nebūtu piespriedis pat ienaidnieks.

Kad jūs pēdējo reizi redzējāt savu ģimeni?

Jau aizritējuši četri mēneši, kopš pēdējo reizi biju Nemešdombā.

Tātad vēl pirms lielajām kaujām.

Man nebija laika izbraukumiem uz māju.

Un kad jūs bijāt Kerešas salā?

Neesmu bijis. Tā ir tikai vasaras atpūtas vieta, ko mans tēvs bija nopircis, kamēr es biju ārzemēs, un, kopš esmu atgriezies, man nav bijis nevienas vasaras atpūtai.

Labi. Tagad es jūs saprotu. Ar savu mazo prātiņu saprotu, ka tāds izcili slavens kungs gribētu izvēlēties, kam padoties un kādā stāvoklī. Jūs nevēlaties tikt notverts ceļā bēgot; negribat iet ar rokām uz muguras un klausīties ienaidnieka smieklus; nu tad es ar savu mazo prātiņu pateikšu, kas jums pieklājas. Es izvedīšu jūs cauri puštai un purvam tā, ka nesatiksim nevienu cilvēku. Aizvedīšu jūs uz kāda mana paziņas māju, kas patlaban mums nav gluži pa ceļam. Tur jūs uzrakstīsiet vēstuli pašam austriešu karavadonim, ka gaidāt viņa tālākos rīkojumus. Ja viņš gribēs, tad izsauks. Bet ja nesauks? Var gadīties visādi. Vai nu nelaimei pretim jāskrien? Bet, kamēr nokārtojas, neļaujiet pīpei izdzist. Es, kungs būdams, darītu tā.

Piekrītu. Rīkošos pēc jūsu prāta. Savējo jau esmu palaidis vējā. Vediet, kurp vien gribat.

Edens apbrīnoja vējriteni, ko patlaban vēja brāzma dzina pāri puštai. Tāds nožēlojams stāds būs arī viņš, kad notrūks saknes! Viens vējš dzīs no dienvidiem, tad satvers otrs un aiztrieks uz austrumiem. Taču šis augs, kamēr tam saknes zemē, ir stingrs, spīts pilns un ērkšķains.

Lūk, divu dienu laikā te jau trešais cilvēks viņu izkustina no vietas. Sīki nieka ļautiņi, kādus viņš citkārt nebūtu uzklausījis, tagad dzen viņu pa puštas nodzeltējušo zāli, tāpat kā vējš dzenā vējriteni. Talleroši, važonis un Bokša. Lielajiem, kas tagad vairs nav nekas, ir lāsts redzēt, ka mazie paliek tādi paši, kā bijuši. Edens Baradlajs varēja apskaust Gergi Bokšu par to, ka tas arī tagad ir Gerge Bokša.

Nu tad zirgiem iemavus virsū — un sākam staigāt.

Šodien bija sevišķi skaista mirāža, pamalē varēja skatīt

palmu mežus. Taču tur bija vienīgi purvs.

Bet tiem, kas zem karstās vasaras saules klīda pa kailo puštu, arī tas likās patvērums.

Kad viņi pret pusdienu nonāca purva tuvumā, mirāža pazuda un visu pamali dienvidu pusē apņēma bezgalīgs tumši zaļš līdzenums.

•Purva tuvumā lielāku platību klāj blāva pavasara ūdeņu izskalotā soda, kurā vietām spurojas pa sausam Sudānas zāles stiebram. Šur tur arī kāds donis, kas pat ziedu laikā liekas tāds kā sakaltis.

Kur sākas ūdens, tur sākas dzīvība.

Baigā pušta, kurā valda mums sveša dzīve.

Niedrājs, kura ūsainās skaras kā velna sējums viļņojas vējā. Neauglīgas vārpas, kas nekad nedos briedīgus graudus. Valda noslēpumains klusums, skan domīgi čuksti. Niedrājā šalcošā vēja čuksti, pusdienas miega klusums. Purva iemītniekiem dienu ir nakts.

Tam, kas uzdrīkstas iebrukt šinī klusuma valstībā un lauzties cauri tās noslēpumainajiem biezokņiem, vajadzīga droša sirds un galva.

Bokša zināja egļu caur purvu. Viņš te jutās kā mājās.

Viņš daudzreiz bija gājis pa šiem klaniem. Viņš zināja visus dūksnājus, kur varēja paslēpt vērsēnus; zināja, starp kurām niedru audzēm var apiet bezdibens muklājus; kur līganās laipiņas spēj noturēt zirga un jātnieka svaru. To, kas noklīdīs viltīgajā purvā, ierīs muklājs, tur vairs nekāda gudrība nepalīdzēs, to apēdīs dēles un vēži. Gerge zināja atrast purva vidū atpūtas vietas ar pauguriņiem zirgu ganībām un niedru būdām jātniekiem.

Tam, kas nāk kopā ar mani, nav ko baidīties.

Gerge Bokša to sacīja lepni, apzinādamies, ka šinī zemē viņš ir noteicējs. Te sākas tā valstība, kur nepavēl neviens. Tā nekad nav bijusi iekarota. Te jāapstajas visiem krievu cara karavadoņiem.

Turpretim Gerge Bokša te ir mājās.

Vietām zirgi brida pa ūdeni līdz krūtīm. Kādā vietā bija jāpeld pāri īstai upei. Ceļa nebija. Vienīgi nīkulīgie augi vārgām, sīkām lapiņām rādīja beķāram, uz kuru pusi pamats zem kājām ciets, un viņa paša brīnumainā orientēšanās spēja atrada šinī mežonīgajā vienmuļībā agrākos ceļa rādītājus.

Brīžam viņš uzgāja tādu pazīstamu ceļa posmu, kur zirgs nemaz nebija jāvada. Tas jau pats zināja ceļu.

Tādās reizēs Gerge paliecās atpakaļ un runādamies kavēja ceļabiedram laiku. Viņš stāstīja, ka visam'vēl neesot beigas. Viņa galvā bija vesels raibu sapņojumu kaleidoskops, un viņš tos pina citu pie cita.

«Komāroma vēl nav padevusies un var noturēties trīs gadus. Noturēsies arī. Pa to laiku visa pasaule var apgriezties otrādi.»

«Ļaunākajā gadījumā, ja viņi tomēr padosies, slēgs tādu līgumu, ka visiem tiks piedots.»

«Vairāk nekā skaidrs, ka krievu cars apsolījis pēc uzvaras nevienu nesodīt un atjaunot agrāko konstitūciju.»

«Diezgan ticami liekas, ka drīz vien krievi un austrieši sāks savā starpā kauties; tā runājot paši krievu virsnieki; tad atkal viss pagriezīsies citādi.»

«Daudzi vēl nav nolikuši ieročus, bet aizgājuši mežos un purvos, no turienes viņi turpinās partizānu karu.» .

«Galvenie vadoņi aizbēgs uz Turciju un sauks turkus palīgā kā Tekeji157 laikos. Tie jau krieviem neies padoties, būs vien jānāk.»

«Turkiem aiz muguras stāv Anglija un Francija, tās uzbruks krieviem.»

«Ungārijas kroni piedāvās Anglijas karalienes jaunākajam dēlam. Viņš to pieņems.»

«Āzijā vēl esot septiņas ungāru ciltis, kas palikušas senajā dzimtenē, vecais Mēsārošs devies turp un atvedīšot tās. Katrā no šīm ciltīm esot trīsdesmit tūkstošu karotāju.»

Visu to Gerge Bokša stāstīja Edenam ar fanātisku ticību un pārliecību.

Edens neiebilda, vienīgi savā prātā nodomāja:

«Vai arī es kādreiz padošos šai svētajai sajūsmai?»

Droši vien!

Nebija tāda cilvēka, pat izņēmuma veidā ne, kurš nebūtu ķaut mazliet padevies mēnešsērdzlbas halucinācijām.

Mēs ķērāmies pat pie galdiņa dancināšanas un iztau- jajairLgarus, kas ar mums notiks.

Mēs tulkojām sapņus!

Kas tie — mēs? Visi!

Atšķirība bija tikai tā, ka viens no mums vēl slēpa, ka jau padevies šai slimībai, bet otrs atklāti izklāstīja.

Uz nāvi slima nācija fantazēja. Ak, cik ilgi tā nespēja atveseļoties!

Bija jau pusdienlaiks, kad viņi sasniedza mazu purva saliņu, kas vientulīgajā ceļā nozīmēja atpūtas vietu.

' Apaļš laukumiņš piecu sešu asu platumā, ko apņēma sārteņu un irbuleņu puduri.

Laukumiņa vidū pussabrukusi niedru būda. Nekārtīgi samētāti, ar lūkiem sastiprināti niedru kūlīši.

Te atpūtīsimies, kungs, — Gerge Bokša sacīja, nolēkdams no zirga. — Jāpažēlo arī zirgi.

Laukumiņu sedza lekna zāle, kurā bija manāma pat lucerna; labas ganības zirgam.

Vai jūs nekā nejūtat? — Bokša jautāja.

Nekā, — Edens, jautājuma nesapratis, atbildēja.

Piemēram, izsalkumu.

To es spēju paciest ilgL

Tūlīt sarūpēsim šo to. Ūdenī gan kaut kas atradīsies.

Gerge Bokša nometa zābakus, atrotīja bikšu staras un

brida ūdenī turpat blakus apaļajam laukumiņam. Pēc maza brītiņa viņš atgriezās ar pilnu cepuri vēžu.

Tanīs mēnešos bez «r» tie ir itin labi.

Pēc tam viņš ieraka zemē vēžus, virsū no niedrēm un kūlas sakrāva apaļu ugunskuru un ar šķiltavām to aizkūra. Kad vēlāk nogrāba sprikstis, vēži bija kļuvuši glīti sarkani. Tie bija iscepušies.

Gerge ņēma tos ārā un zālē klāja Edenam galdu.

Viņš pats rādīja labu paraugu.

Edens vēžiem pat nepieskārās, kaut gan Gerge bez mitas slavēja, cik tie gardi.

Paēdis Gerge teica Edenam:

Tā nu gan nebūs labi. Mums jāiet vēl divdesmit četras stundas, līdz nokļūsim tur, kur gribu jūs aizvest. Jūs kopš vakardienas neesat nekā ēdis, ceļā sagursiet. Skatos, ka tādas ceļmalas delikateses jums'pretīgas. Es esmu pieradis, Četras piecas dienas varu pārtikt no jēliem gliemežiem un ezerriekstiem. Gudru cilvēku vēderiem tie neder. Gan es palīdzēšu. Divu stundu gājiena tālumā uz rietumiem atrodas Komāda. lešu turp, jūs paliksiet te un gaidīsiet. Varat pagulēt pa to laiku, tikai salieciet l<ibu uguni, lai odi nekož. Zinu, ka daudz nakšu neesat gulējis. Līdz krēslai būšu atpakaļ ar pārtiku. Tad pa mēnesnīcu varēsim kulties tālāk. Vai tā būs labi?

Edens piekrita. Pēc lielās sakāves viņam vairs nebija savas gribas.

Bokša veicīgi apsegloja zirgu un pazuda niedrājā uz ziemeļu pusi.

Tagad Edens sāka just vientulības smagumu.

Viņš atradās ārpus pasaules.

Viens uz saliņas divdesmit asu platumā.

Arī visi augi uz šās salas ir tādi kā trimdinieki, kas no cilvēku apdzīvotam vietām sliktas slavas pavadīti atbēguši uz šo vientuļo vietu.

Te greznojas slepkavīgais Velnarutks, sarkanogu Fizā- lis, indigais Suņupētersīlis ar zilganām lapām, ūdens iemītniece platlapu Cemere, Alceja ar reibinošo smaržu, viltīgais Velnābols, draudīgā melnā Veratre, kā no laupītājiem un slepkavām salasījusies banda, kas baidās no pasaules un slepenībā auž sazvērestību, kā nogalināt dzīvo.

Visapkārt ūdens noslēdza viņu no pasaules.

Peldošās ūdensrožu lapas cepures lielumā un tulpjvei- dīgie ziedi liecina, ka ūdens šeit dziļāks par asi. Sās lilijas dzeltenīgie ziedi jau iztālēm brīdina: apakšā dziļas dūņas.

Kāds brīnumains cietums ir šis pirmatnējais dabas stūrītis.

Edens Baradlajs bija šeit tikpat labi ieslodzīts kā cietumā ar svina jumtu.

Ja ceļvedis neatgriežas, ja viņš iet bojā, ja viņu notver vai aizbiedē, Edenam šeit jānomirst. No šī dūksnāja viņš nekad paša spēkiem ceļu neatradīs.

Bet vai viņam tagad jābaidās no apkārtējā tukšuma?

Kad saule sāka laisties lejā, pušta kļuva apdzīvota, klusums atdzīvojās. Gaisā skanēja spārnu vēdas. Edenam pār galvu aizlidoja ceļojošie gārņi, viņu baltās spalvas vizēja saulē; tālumā sāka dobji ducināt purva dumpis; pie savas alas pīkstēja ūdenssuns, meža pīļu pēkšķēšana saplūda ar varžu miljardu kurkšķīgo kora dziesmu, kuru brīžiem pārtrauca izsalkuša niedru vilka kaucieni. Nedzirdēja pat zvana skaņas. Tuvākā apdzīvotā vieta gan bija ļoti tālu.

Taču brīžiem Edenam likās, ka neierastajam purva iemītnieku korim cauri skan tāda kā duna. It kā no liela tāluma skanētu lielgabalu dārdi.

Un vēlreiz, un vēlreiz.

Edens atcerējās Bokšas safantazēto stāstu.

Pagājušas jau trīs dienas, kopš pēdējā ungāru kaujas spējīgā vienība nolikusi ieročus un necīnās. Kas gan varētu šaut?

Varbūt abi sabiedrotie viens uz otru? '

Viņš risināja savu domu tālāk. Risināja, kamēr nobijās pats no saviem sapņiem. Vai tad jau tiktāl?

Vai tik viegli cilvēks vientulībā zaudē prātu?

Edens atjēdzās.

Jau bija krēsla. Viņš juta izsalkumu, viņam sala. Purva vidū vakari ir vēsi.

Un Bokša vēl arvien nenāk.

Ja nu viņš ir gājis bojā? Ja viņš Edenu tīšām te pametis? So cilvēku reiz sodīja Edena klātbūtnē. Edena brālis lika viņu pērt. Tagad viņš var par to briesmīgi atriebties. Viņam tikai jāaizmirst šeit purva vidū tas, ko pats tiktāl atvedis.

Saule jau bija norietējusi, un purva pretējā pusē lēca liels, plats mēness.

Ieskatīdamies mēnesī, Edens pamanīja pret to kustīgu cilvēka galvu. Kāds nāca.

Tas bija pravieša Eliasa krauklis, kas nesa savam saimniekam maizi. Drīz vien purvā atskanēja Gerges Bokšas svilpošana. Viņš svilpoja pazīstamu kaujas maršu. Bija palikusi tikai dziesma. Edens pakūra ugunskuru, lai nācējam vieglāk atrast ceļu.

Bokša ieradās ar piekrautu somu, kurā pietika pārtikas vai veselai ekspedīcijai.

Ilgi biju projām, — viņš jau iztālēm taisnojās, vēl nenokāpis no zirga. — Gandrīz iekūlos ķezā. Bet vispirms ķersimies klāt!

Viņš nocēla no zirga muguras somu, atvēra to un kravāja ārā uz izklātā kažoka savākto pārtiku: mīkstu maizi, sieru, šķiņķi un pilnu krūku. No somas otrā nodalījuma viņš izvilka vēl ādas kažoku un uzsedza to Edenam uz pleciem.

Ceļā noderēs. Redzēju, ka jums nav siltu virsdrēbju.

Paldies!

Nav par ko. Viss par velti, — Bokša smiedamies sacīja.

Kā tā?

Gan izstāstīšu. Vispirms paēdīsim. Nebaidieties, nav zagts. Ar dieva palīgu godigi dabūju visu. Bot pats vēl neesmu ne kumosa baudījis.

Viņš nolikās zālē blakus noklātajam kažokam un tūdaļ apliecināja, ka pats vēl nav ieturējis vakariņas, jo koda tādus kumosus, ka tikko spēja norīt.

Vēl ēdot, viņam sanāca smiekli. Viņš tikai vēlējās uzdzert. Tad padeva krūku Edenam.

Nu, tagad varu stāstīt. Ak, mana gudra galviņa, ka gāju uz Komādu. Bet šitā ekspedīcija varēja izgāzties. Iedomājieties, kungs, es iejāju Komādā, neviens nekā nesaka, ļauj tik iet līdz pat pilsētas valdei. Pie tirgus ticis, skatos, ak, tu manu -stundiņ, visa pilsēta kazaku pilna, lien ārā gan no vienas mājas, gan no otras, pilsētas valdes namā galvenais štābs. Bēgt jau par vēlu. Ceļš visur ciet. Nu, Gerge, es domāju, tagad vai nu tu viņus, vai viņi tevi.

Un kas tad notika?

Nu tā: es viņus. Jāju tieši pie pilsētas valdes nama durvīm. Nododu vienam kazakam pavēli pieturēt manu zirgu, kamēr nākšu atpakaļ; pajautāju sardzes vīram, kur ir ģenerālis. Nezinu, bija ģenerālis vai nebija, bet klāt tiku. Es zinu, ka viņi tādēļ atrodas tik tālu no galvenās armijas, lai sagādātu pārtiku. Gāju taisni klāt ar vakarējo kvīti. Mans kungs, es viņam saku, es esmu jums nodevis vēršus, te būs kvīts, samaksā. Nabadziņš nobijās, labi, ka par sāls stabu nepārvērtās. Tā bija milzu summa. Šis ņēma taisnoties, ka galvenā k^se esot Naģvāradā, lai dodoties turp, es atkal turos, ka man nauda te vajadzīga, ko es tik tālu iešu, nemaz nezinu, uz kuru pusi. Man arī jāsamaksā pārējiem. Beidzot viņš padevās un mēs salīgām, ka es nolaidīšu trīsdesmit procentu. Šis kļuva tik priecīgs, ka mani pat apkampa; tos septiņdesmit procentus izmaksāja. Tie man te kabatā. Es neviena neesmu piekrāpis. Pārdevu viņam vēršus, ko viņi tik un tā būtu paņēmuši, viņi dabūja, ko pirkuši. Nabaga ģenerālim vēl palika trīsdesmit procenti. Tie viņam noderēs, droši vien viņš ir ģimenes tēvs, viņam ir bērni. Lai viņam dieva svētība!

Un Gerge nogrieza vēl pa šķēlei maizes un šķiņķa.

Edens apskauda šo cilvēku, kas pat visbriesmīgākajā katastrofā spēja atrast savu humoru.

Un tagad ceļā!

Pilnais mēness bija labvēlīgs ceļotājiem. Purva vidienē jau biežāk gadījās sausi klajumiņi, kur varēja straujāk doties uz priekšu. Tur arī varēja labāk pabarot zirgus. Visur auga lekna zāle, lācenāji un papardes.

Pret rītu viņi nokļuva līdz kādai upei.

Te Gerge Bokša ar savu aizbilstamo atpūtās pazīstama zvejnieka būdā; zvejnieks viņiem izvārīja zivju zupu; Bokša sataisīja krambambulil5S. Pēc brokastīm Edenam uzmācās tāds miegs, ka viņš atlaidās uz mašas un pēc trim negulētām naktīm un bēgšanas kārtīgi izgulējās.

Kad viņš modās, Bokša sēdēja uz būdas sliekšņa.

Cik pulkstenis? — Edens jautāja.

Drīz metīsies krēsla.

Esmu par ilgu nogulējis! Kāpēc mani agrāk nepa- modinājāt?

Tā būtu apgrēcība pret dieva gribu. Pa sapņiem jūs bijāt mājās un runājāties ar savu dēliņu.

To dzirdēdams, Edens sadrūma.

Nebija grūti uzminēt viņa sapni.

Ceļš tagad viscaur veda gar līčloču upes krastu.

Upes krasti it visur bija nolaideni. Meži, kam trīs gadalaikus kājas mirkst ūdenī, pa kuriem pieņemts ceļot laivā vai zirga mugurā; bagāti ozolu un alkšņu meži, pa kuriem plūst ūdens, tā ka saliņas upē izskatās kā piekrastes meža turpinājums; vietām krasta un salu koku milzīgās lapotnes sakļaujas, un upes atzarojums plūst zem tām.

Metās jau vakars, kad viņi sasniedza kādu lielāku salu, ko ar ziemeļu krastu savienoja tilts.

Esam īstajā vietā, kungs, — Bokša sacīja. -— Te dzīvo mans paziņa, pie kura esmu apsolījies jūs aizvest.

Kā viņu sauc?

Gan jūs vii^u pazīsiet.

Vai tikai nebūšu viņam par slogu?

Domāju, ka ne.

Viņi klusītēm pārrībināja pāri tiltam, un tur, kur tilta galā mežs pašķīrās, caur milzeņu koku sakļautajām lapotnēm kā caur zaļām dievnama velvēm varēja skatīt mēness apspīdētu pili, kuras sienas rotāja vīteņaugi un rozes, kas patlaban ziedēja otrreiz; blakus mājai milzīga liepa, priekšā zils ezeriņš, kura spogulī vēlreiz atainojas māja.

Edenam likās, ka šo skatu viņš jau ir redzējis kādā gleznā.

Verandā dega lampa, un apgaismotā loga atspulgs trīsuļoja ezera viļņos.

Abi jātnieki pa oļiem klāto celiņu klusītēm tuvojās pilij.

Pie verandas viņi nokāpa no zirgiem, nodeva pavadas kādam zirgu puisim un devās augšup pa marmora kāpnēm.

Kad Edens Baradlajs jau stāvēja uz verandas sliekšņa un ielūkojās pa apgaismoto logu, viņš tur redzēja pie galda jaunu sievieti sēru tērpā ar guļošu mazuli klēpī un otru dāmu ar marmoram līdzīgu seju, kura nekustīgu skatienu lasīja bībeli, un. jaunu cilvēku, kas, mazu zēnu klēpī turēdams, zīmēja tam uz melnas tāfeles burtus.

Viņam šķita, ka viņš visus šos cilvēkus ļoti labi pazīst.

Kaktā guļ milzīgs ņufaundlendietis, tas pēkšņi paceļ galvu un, zobus atiezis, it kā smiedamies steidz uz durvju pusi. Viņš prot smieties kā jautrs cilvēks. Zina, ka riet nav brīv, jo mazulis guļ.

Suņa nemiers pievērš durvīm visu acis, kas pauž izbrīnu un gaidas. Viņi neredz cauri tumsai.

Kur es esmu? — Edens satraukts čukst savam ceļvedim.

Mājās!

Neparādītā vēstule

Edens ļoti labi saprata, ka Bokša, viņu pārvezdams mājās, bija dāvājis viņam sāpīgu laimi.

Šī dzīve bija lēna nāve.

Edens, kā jau bija apņēmies, tūdaļ pēc atgriešanās mājās bija vēstulē paziņojis visvarenajam armijas virspavēlniekam, kur atrodas; lai dod rīkojumu. Viņš gaidīs šeit pavēli. i

Un līdz tam laikam viņi var priecāties cits par citu.

Ikviens skūpsts ir atvadas, katrā apkampienā iezogas auksta ēna, kas čukst: «Varbūt rīt?»

Aranka cieš tādas mokas kā grēkos kritis eņģelis.

— Nepaliec šeit, — viņa čukst vīram. — Ej projām, bēdz! Paslēpies! Kas man no tava lepnuma, no tava diženuma? Esi pazemots, esi niecīgs, bet paliec mans. Bēdz, kamēr vari bēgt. Tu esi viņiem devis godavārdu? Kaut arī tu to simtkārt lauzīsi, es tevi simtkārt pielūgšu! Bēdz uz ārzemēm, es tev sekošu. Ja tu to nevēlies, palikšu šeit un būšu sērojoša atraitne. Valkāšu sēru tērpu, tikai paliec dzīvs. Nepamet diviem bērniem tik briesmīgu mantojumu. Nevajag taviem dēliem tādu asinskristību. Iesim kopā ubagot. Pa visu pasauli. Vai man vēl kas cits vajadzīgs kā tu un abi bērni? Kas man daļas gar tavas dzimtas slavenajiem vārdiem? Nomet savu vārdu! Es tevi mīlēšu, vienalga, kā tevi sauks. Manas mājas būs tur, kur tu būsi. Brauksim uz Ameriku. Būšu tava kalpone, dienestniece. Vai arī vispirms nogalini mani, tad vari kļūt par romieti.

Edens nepadevās viņas aicinājumam. Viņš gaidīja savu likteni.

Bija briesmīgi diendienā skatīt jaunās sievietes satraukumu. Durvīm veroties, viņa ik reizi sarāvās, katra sveša balss priekšistabā viņu sabiedēja: vai tikai tur nemeklē viņas vīru?

Un naktīs, kad visi gulēja, viņa nomodā skaitīja stundas un ar naktslampiņu rokā staigāja pa istabu, ieklausīdamās, vai tik nav dzirdams kāds troksnis. Vai kāds ne- klaudzina pie vārtiem? Vai ārā nežvadz ieroči?

Jene katru nakti satika šo spokaino tēlu, kas, uz krūtīm turot ciet balto naktstērpu, slīdēja no viena lieveņa uz otru kā prātā jucis, kā mēnessērdzīgs, ar stingām vaļējām acīm skatot nomoda sapņus. Jene viņu mierināja un drošinādams pierunāja iet atpakaļ uz guļamistabu. Ir taču klusums. Visi guļ. Nekas nav dzirdams.

. Un ik dienas, saņemot pastu, visa ģimene aizrautīgi metās pie vēstulēm. Kuram pienākusi vēstule? Kas tanī rakstīts? Vai tik nav atbilde uz Edena vēstuli?

Ritēja diena pēc dienas, bet atbildes vēl arvien nebija.

Kādā pēcpusdienā, kad Kerešas salas pilī atkal atnesa pastu, atradās kāda vēstule ar vācu valodā rakstītu adresi.

«Herrn Eugen von Baradlay.»

Eugen — Jenc^.

Vēstuli nodeva Jenem.

Jene to atplēsa, izlasīja un paslēpa azotē.

Visa ģimene bija klāt.

Māte jautāja, no kurienes vēstule un kas tur rakstīts.

Man jādodas projām.

Māte jautāja:

Uz kurieni un kāpēc?

Jene saņēmās un atbildēja:

Es nespēju ilgāk to noskatīties. Baradlaju nams irst un sagāzīsies pār mūsu galvām. Viss ir zaudēts, un jūs vairs nevarat nekā palīdzēt. Jūsu aprēķini nav izdevušies. Jūsu izšķiestais spēks nācis mums par ļaunu. Jūsu principi ir sabradāti. Es nespēju ilgāk skatīties šīs mokas. Par vienu brāli nekā nezinu, otrs brālis dienu no dienas gaida savu apcietināšanu. No mātes augu dienu nedzird ne vārdiņa. Svaine tuvu ārprātam. Mani nogalinās tāda dzīve. Jūs esat darījuši visu un vairāk nekā nespējat savā labā. Tagad mana kārta, tagad rīkošos es.

Kādā veidā? — māte vēsi jautāja.

To es pats zināšu.

Bet arī man ir tiesības to zināt. Jo manas ģimenes loceklis nevar bez manas piekrišanas darīt nekā šī nama labā.

Tu uzzināsi, kad es būšu izdarījis.

Un ja man tad būs jāsaka — «tas nebija labi darīts»?

Tad vairs nekas nebūs labojams.

Tad es aizliedzu to jau iepriekš.

Veltīgi. Es vairs neuzklausu tavas pavēles. Esmu pieaudzis cilvēks. Rīkojos pēc saviem ieskatiem.

Bet tu esi arī dēls un brālis, — iejaucās Edens.

Jene skumji palūkojās uz brāli.

To tu uzzināsi vēlāk! — viņš sacīja, klusi nopūzdamies.

Māte satvēra Jeni aiz rokas un jautāja:

Vai tu domā izglābt mūsu ģimeni?

Domāju un izdarišu.

Vai uzminēt tavas domas?

To es neļaušu.

Es lasu tavā dvēselē. Esmu taču to mācījusies kopš tavas dzimšanas. Tu šobrīd domā pamest mūs un doties atjaunot agrākos sakarus, iekarot atkal savu agrāko ietekmi pie mūsu ienaidniekiem.

Jene viņu rūgti pārtrauca:

Un tad pievākt sev brāļa īpašumus, vai ne?

Māte nožēloja savus vārdus.

Nē, dēls. Cietsirdību es tev nepārmetu. Drīzāk to, ka tu pārāk mīli mūs; gribi nest tādu upuri, lai mūs glābtu, tādu upuri, kas ļaunāks par bojā eju.

Varbūt būs grūti, bet gan jau pieradīsim.

Pie kā?

Es to nesacīju. Tu zini.

Zinu! Tu atgriezīsies pie Plankenhorstiem!

Jene skumji smaidīja:

Vai tu to izlasīji manā sirdī?

Tu gribi precēt to meitu un ar tās ģimenes ietekmi atbrīyot savus brāļus.

— Vai tu tā domā?

To meitu, kurai līdzi ies mans naids, kuru nolād tava dzimtene un kura saņems dieva sodu.

Aranka piekļāvās vīramātei pie krūtīm.

Māmiņ, nerunājiet tā, varbūt viņš mīl viņu!

Edens apsēdināja savu sievu.

Neiejaucies, mīļā! Te apspriež tādus jautājumus, par kuriem tavai eņģeļa sirsniņai nav nekādas nojautas. Ja iedomātos, ka no mums kādam basām kājām un spaļainu virvi kaklā jāiet nožēlot grēkus, es teiktu — lai notiek, tā ir gadījies arī karaļiem l59; ja iedomātos, ka no mums kādam dievnamā tautas priekšā jāatsauc viss, kam viņš līdz šim ticējis, es teiktu — lai notiek; tā ir gadījies arī dažam gudrajam l6°. Bet pirkt dzīvi un laimi par tādu cenu, ka viens no mums zvērēs mīlestību sievietei, kura iedvesmojusi katru triecienu mūsu dzimtenei, kura sējusi naidu starp tautām, kura musinājusi pilsoņus pret troni un pēc tam nodevusi samusinātos bendes rokās, kura savās fūrij as krūtis izperinājusi tādus ellišķīgus plānus, ka divas valstis tagad cieš no tiem un nekad pilnīgi neatvese- ļosies; tādu briesmoni ievest tēva mājās kā līgavu nevar neviens Baradlajs. Un, ja kāds to var, tad viņš atradīs citu, kas par tādu cenu nevēlas dzīvot.

Māte raudādama apkampa Edenu. Te bija runājusi viņas lepnā dvēsele.

Jene neatbildēja nekā, tikai skumīgi smaidīja un taisījās iet. Aranka viņu žēli uzlūkoja.

Vai arī tu mani nosodi? — Jene viņai čukstus,jautā ja. *

Dari, kā sirds tev liek! — nopūtās jaunā sieviete.

Zvēru pie debesīm, ka darīšu tā.

Māte stājās viņam ceļā. Nometās ceļos un nelaida tālāk.

Dēls. Lūgšus lūdzos, neej! Lai mūs sagaida nāve, trūkums, ciešanas. Nesīsim visu pacietīgi, nežēlodamies. Desmitiem tūkstošu jau ir miruši par šo ideju. Neļausim nogalināt mūsu dvēseles. Mēs visi taču šeit ciešam elles mokas, bet tu neesi mūs dzirdējis nolādam dievu. Neaizslēdz mums ceļu uz debesīm.

Māmiņ, lūdzu, celies augšā!

Nē, ja tu aiziesi, tad mana vieta pīšļos. Tu mani turp nog rūdīsi.

Tu manis nesaproti. Un es arī nevēlos, ka saprastu.

Kā tā? — māte priecīgi jautāja. — Tu nemaz netaisījies darīt to, ko es tev pārmetu?

To es neteikšu.

Tikai vienu vārdu, — iejaucās Edens. — Ja gribi tnūs nomierināt, parādi, kas rakstīts tanī vēstulē, ko tu nupat saņēmi.

Jene izbijies tvēra pie krūtīm, it kā baidīdamies, ka vēstuli atņems ar varu, un apmulsis atbildēja:

To jūs nedabūsiet redzēt.

Es gribu to izlasīt!

Jenes seja pietvīka.

Eden Baradlaj! Sī vēstule rakstīta Eugenam Barad- lajam. Tas esmu es.

Un lepni novērsās.

Tātad māte ir pareizi uzminējusi! — Edens noteica.

Māte piecēlās. Viņai lija asaras, bet seja bija lepna.

Nu tad ej! Ej, kur tava spītība tevi dzen! Atstāj mani te asarās un izmisumā. Un zini to: pār divu manu dēlu galvām karājas cirvis, taču es apraudu nevis viņus, ko zaudēšu, bet tevi, kas man paliksi.

Pēc šiem vārdiem Jene ar kautru smaidu uzlūkoja māti.

Māmiņ, kad es būšu projām, atceries, ka mans pēdējais vārds bija: «Es tevi mīlu.» Lai dievs jums palīdz!

Uz atvadām neviens viņu neskūpstīja, vienīgi mazais krustdēls, kas ārā rotaļājās uz mauriņa. Tas nelaida garām tēvoci, nenoskūpstījis un nepajautājis, kad gaidīt atpakaļ.

Vēstule bija rakstīts:

Valdības pilnvarotais Eugen Baradlaja kungs. Nekavējoties ierodieties Peštas kara tiesā, Jaunais nams, otrais paviljons.

Parakstījis kara tiesnesis.

Nebija nekādas citas kļūdas kā vien Edens aplam uzrakstīts par «Eugenu».

Tā jau tanīs laikos kādreiz bija gadījies.

CILVĒKS, KURU MĒS LlDZ šim NEPAZINĀM

Jene Baradlajs ieradās precīzi pēc aicinājuma pie kara tiesneša Jaunā nama otrajā paviljonā.

Viņam vajadzēja apliecināt tikai divus faktus. To, ka viņš patiesi ir Eugens Baradlajs un ka Eugens Baradlajs ir izsaukts. Pārējais nāca pats no sevis.

Viņu ieslēdza.

Tur viņš varēja gaidīt savu kārtu.

Nebija ilgi jāgaida. Viņa vārds atradās pirmajā rindā.

Vai tad iespējama tāda kļūda?

Tanīs laikos viss bija iespējams.

Visa cilvēku sabiedrība bija apgriezta otrādi. Nebija sabiedriskās dzīves, nebija preses, nebija sabiedriskās domas. Arī personīgā dzīve bija sagrauta. Katra ģimene dzīvoja tikai sev, nez vai bija tāda ģimene, kurā kāda netrūktu, kurā kāds nebūtu gūsteknis, bēgulis vai karā kritis.

Daudz sieviešu devās meklēt savus vīrus, meklēja gadiem ilgi, līdz uzzināja, ka kļuvušas par atraitnēm. Cita turpretim, apraudājuši savu vīru, slēdza jaunas laulības un tad uzzināja, ka vīrs vēl dzīvs.

Nevienam nebija uzticības pret citiem, ikviens drebēja varas priekšā un baidījās no nākotnes.

Lielākā daļa uzturējās tālu no savām īstajām dzīvesvietām, tūkstošiem cilvēku slēpās un dzīvoja ar svešu vārdu.

Vesela nācija bija kļuvusi par apsūdzēto.

Sinī simt tūkstošu apsūdzēto prāvā tiesnesis bija svešinieku kolēģija, kuras locekļi nepazina itin neviena apsūdzētā.

Apsūdzētājas bija Eumenīdas 161. Tās alka asiņu. Vienalga, kādu, tiķai siltu.

Un tolaik negadījās nevienas burvīgas sievietes actiņu, kuru noritināta asara varētu pārtraukt šos asins plūdus.

Gadījās, ka bija jākrīt nevis tam, kurš stāvējis visaugstāk, bet gan tam, kurš sakāves laikā atradās vistuvāk, nevis tam, kurš visvairāk darījis, bet tam, kurš aizvainojis kādu no tagadējiem apsūdzētājiem.

Gadījās, ka viens otrs tika vaļā, jo lielījās ar ko tādu, ko nemaz nebija darījis, kur nebija klāt bijis.

Gadījās, ka viens otrs tika vaļā, jo spītīgi apgalvoja, ka nav tas, kuru apsūdz, ka apsūdzētais ir viņa vārdabrā

lis, kas dzīvo citur. Kamēr to meklēja, vētra pieklusa un pirmais tika vaļā.

Gadījās arī tā, ka apsūdzēto jau palaida vaļā un vēlāk vēlreiz ņēma ciet un notiesāja.

Gadījās, ka notiesātais pats bija klāt, kad viņa vārdu nolēma bojā ejai, bet neviens nezināja, ka viņš ir tur.

Gadījās, ka no diviem vārdabrāļiem apsūdzētais izbēga, bet neapsūdzētais saņēma sodu.

Simtiem un simtiem tādu, kas šodien ir laimīgi, var pateikties vienīgi brīnumam vai likteņa untumam, ka tagad viņiem nav tur lejā jāklausās, kā aug zāle.

Ne no apsūdzētājiem, ne no tiesnešiem neviens nekad nebija redzējis ne Edenu Baradlaju, ne Jeni Baradlaju, un slavenu vīru fotoattēlu iznomāšanas birojs toreiz vēl nebija nodibināts.

Neskaitāmas reizēs šie divi ungāru vārdi, tulkojot vāciski, ir tikuši samainīti. Vēl šodien ir daudz cilvēku, kas nespēj atšķirt Edenu un Jeni, kurš no tiem ir Edmunds, kurš Eugens. Šādas kļūdas apliecina oficiāli dokumenti. Pie tam arī tādi, kur nevis vācu, bet ungāru tulkotājs sajaucis abus vārdus.

Bez tam galvenie apsūdzētie bija hermētiski ieslēgti. Nebija iespējams, ka viens no viņiem nodotu kādu citu. Tādēļ ari Jene Baradlajs varēja pieteikties par apsūdzēto valdības pilnvaroto.

Kad viņa anketa bija aizpildīta, mājās palikušais brālis veltīgi varēja gaidīt aicinājumu, veltīgi meklēja savu vārdu oficiālā biļetena sludinājumos, ar kuriem aicināja ierasties tiesā. Neviens viņu netraucēja.

Pēc pāris nedējām pienāca kārta pratināt Jeni. Pa šo laiku vāca pret viņu pierādījumus.

Tie bija rūpīgi un uzmanīgi biogrāfi, kas nepameta neatzīmētu nevienu darbu, nevienu tādu soli, kas šobrīd nozīmēja nāvesgrēku, viņi ievēroja visu, kas varēja apgaismot viņa darbību. Tagad tas nozīmēja apgaismot kapliču.

Tās bija kāpnes, kas veda uz to zināmo paaugstinājumu kāpienu pa kāpienam.

Vai jūs esat Eugens Baradlajs? — kara tiesnesis jautāja.

Tas es esmu!

Vai precējies, bērni ir?

Man ir sieva un divi dēli.

Un jūs bijāt valdības pilnvarotais pie nemiernieku armijas.

Līdz pat pēdējam brīdim!

Un jūs esat tas pats Eugens Baradlajs, kas Varmācīgi padzina komitāta administratoru no priekšsēdētāja krēsla?

Tas pats esmu.

Jūs marta sacelšanās laikā ieradāties Vīnē ungāru delegācijas priekšgalā un musinājāt tautu ar savām runām?

Nevaru to noliegt.

Vai jūs atceraties, ka toreiz tikāt teicis šeit pierakstītos vārdus?

Tiesnesis pasniedza viņam no bloknota izrautu lapiņu izlasīt, kas tur ar zīmuli uzrakstīts.

Kā gan Jene neatcerēsies šos vārdus? Tos pierakstīja Alfonsīnē zem tā neaizmirstamā balkona, kad viņi kopā klausījās Jenes brāļa runu. Atbalstījusi bloknotu pret Jenes plecu, viņa pierakstīja šos slavenos vārdus — savam albumam.

Un Jenem toreiz bija pārskrējušas saltas trīsas. Kaut kas bija iečukstējis viņam dvēselē, ka par šīs dienas mirdzumu kādreiz kādam būs jāsamaksā.

Un šis kāds tagad stāv šeit.

Tas balkons bija otrais kāpiens uz pareģoto paaugstinājumu. Uz pēdējā kāpiena stāv Jene.

Viņš mierīgi pasniedza atpakaļ papīra lapu.

Jā. Es visu to tiku teicis.

Tiesneši grozīja galvas: «To atzīties viņš nebija spiests, jo ir tikai viens liecinieks.»

Pratināšanu turpināja.

Viens no jūsu brāļiem bija gvardē, vēlāk huzāros, un jūs viņu piespiedāt kopā ar visu vienību atstāt armiju.

(Ahā. Viņi nezina, kas to darījis. Vai arī ar nolūku kāds nolēmis visas ģimenes nopelnus sakraut uz viena pleciem, lai to drošāk nogremdētu un mātei iznāktu apraudāt dēlus?)

Jene steigšus atbildēja:

Jā gan, tā bija.

Viņš atbildēja tik labprātīgi, ka pratinātājiem tas likās aizdomīgi.

Jums ir vēl otrs brālis — Edmunds vai Jene?

Ja. Ungāriski Jene, vāciski Edmunds.

Vai tik nav otrādi? Eugens — Jene, Edmunds — Edens? Esmu dzirdējis par to strīdamies.

To mēs labāk zinām. Ir tā, kā es teicu.

Arī šis jūsu brālis pazuda no Vīnes vienā laikā ar . otru brāli. Kāds tam iemesls?

Man šķiet, ka reizē ar galma kanceleju tika likvidēts arī viņa postenis, un viņam vairs nebija iemesla palikt Vīnē.

Un kur palika jūsu jaunākais brālis?

Visu kara laiku viņš pavadīja mājās, uzraudzīja saimniecību, nekādos nemieros netika piedalījies, gleznoja, muzicēja, mācīja rotājāties manus dēlēnus. Arī tagad viņš ir mājās.

Jūs pa to laiku ar saviem līdzekļiem organizējāt brīvprātīgo vienību?

Jā gan. Tanī bija divi simti kavalēristu, trīs simti kājnieku, Kāpolnas kaujā es pats šo vienību vadīju.

Jūs aizsteidzaties priekšā jautājumiem. Vai jūs nepiedalījāties parlamenta sēdē Debrecenā?

Reizē divās vietās es nevarēju būt.

Tas tiesa. Taču armijā jūs darbojāties kā valdības pilnvarotais?

No sākuma līdz beigām. i

Un pēc Forro kaujas jūs palīdzējāt savākt kopā nemiernieku karapulkus.

Tā tas bija.

Savā. darba laukā jūs bijāt ļoti enerģisks. Kā jums izdevās divu nedēļu laikā ietērpt veselus trīs jauniesaucamo bataljonus? Vai jūs nebūtu tik laipns un nepaskaidrotu?

Jenem smaidīja tā bēdīgā laime, ka arī to viņš sīki zināja.

Uzzināju, ka horvātu robežsargiem tiek sūtīta vesela kuģa krava audekla, notvēru to ceļā. To pašu tumšo audeklu lietojām arī honvēdu atilām.

Jenes atbildes pauda vairāk, nekā būtu vajadzīgs. Ne vien mieru un aukstasinību, bet arī dzīves apnikumu un zudušu ticību sev.

Tiesnesis viņu pārbaudīja. Droši vien viņam bija radušās aizdomas. Viņš pārcilāja malā noliktos apsūdzības rakstus. Atrada meklēto.

Seit sacīts, ka Bāņņvārošas karagājiena* laikā jūs esot konfiscējis valsts naudas kaltuvē visu metālu un paturējis to sev.

Tagad jaunekļa seju klāja dusmu sārtums. Viņš nikni iekliedzās:

Tas nav taisnība! Tie ir riebīgi meli! Baradlaji tā nedara.

Sis sašutūms apzīmogoja viņa nāves spriedumu.

Tas apliecināja, ka viņš ir īstais. Tā dusmoties spēj tikai tas, kas jūt apvainojumu, tikai pats Edens Baradlajs.

Viņam vēl jautāja dažādus sīkumus. Viņš prata atbildēt visu. No Edena vēstulēm mātei viņam par brāli "viss bija zināms. Bija arī tādi jautājumi, kas skāra citus cilvēkus, uz tiem viņš liedzās atbildēt.

Ko pats esmu darījis, to stāstu; par citiem neliecināšu.

Jene baidījās, ka viņu varētu savest kopā ar kādu no pārējiem apsūdzētajiem, tad noskaidrotos viņa personība. Tādēļ viņš centās, lai pratināšana beigtos īsi un aši.

Viņam tas izdevās.

Bija tādi laiki, kad visu darīja īsi un aši.

Vēl bija jānoklausās pēdējais apsūdzības punkts.

Būdas aplenkšanas laikā jūs sastrīdējāties ar savu brāli Rihardu un tāpēc duelējāties.

Mēs? — Jene nobāla aiz bailēm. Par to bija klusējušas abu brāļu mātei sūtītās vēstules.

Jā gan. To sauc par revolucionāru dueli; franču revolūcijas laikā bija modē — ja divi biedri sarāvās, strīdu izšķir tā, ka abi ved kaujā savas vienības pret aplenktu cietoksni vai arī ienaidniekam pretim, kamēr viens no viņiem uzvar vai krīt. Jūs bijāt pirmais uz kāpnēm, jūs aizsteidzāties brālim priekšā. Vai tas ir taisnība?

Jenem aizžņaiftlzās elpa. Kas varētu būt bijis tas milzu vilnis, kas tā sašūpojis jūru? Vai viņa brāļi tā varēja darīt? Pat ticēt tam nespēja tas, kas visu laiku bija mierīgi gulējis jūras dibenā.

Ko viņam atbildēt? Varbūt tas nemaz nav taisnība?

Baradlaji nemēdz lielīties!

Tā bija laba atbilde. Tiesneši bija apmierināti.

Ko jūs varētu teikt, lai aizstāvētos?

Jauneklis lepni atbildēja visu vietā.

Mēs aizstāvamies ar saviem darbiem. Pēdējo reizi mūs tiesās pēc tiem.

Tiesnesis lasīja no grāmatas zvēresta vārdus, Tiesas locekļi piecēlās un apsūdzētā klātbūtnē atkārtoja zvērestu.

Pēc tam viņu izveda priekšistabā.

Kara tiesas locekļi bija pulkvedis, majors, kapteinis, vecākais leitnants, jaunākais leitnants, seržants, desmitnieks, vada komandieris un ierindnieks.

Pirmais nobalsoja ierindnieks — un tā joprojām uz augšu.

Pēc stundas ceturkšņa viņu aicināja atpakaļ.

Tiesnesis nolasīja spriedumu.

Tur bija uzskaitīti viņa atzītie un apliecinātie nodarījumi. Tas, ko viņš bija noliedzis, bija izlaists. Palika vēl diezgan.

Un par to viņam bija jāmirst.

Viņš pamāja ar galvu, ka piekrīt.

Rīt no rīta.

Jene dziļi nopūtā».

Viņš bija sasniedzis savu mērķi.

Jene vēl palūdza atļauju pēdējā naktī uzrakstīt vēstules sievai, mātei, brālim.

To viņam atļāva.

Jene pateicās.

Viņš mierīgi uzsmaidīja tiesnešiem. Nevienas asaras nemanīja viņa acis.

Toties tās mirdzēja tiesnešu acīs.

Viņi taču nebija vainīgi, ka Eumenīdām slāpa, ka atriebības dievēm vajadzīgas asinis.

NO VIŅSAULES

Iestājās lietainās rudens dienas.

Baradlaju ģimene pārcēlās no Kerešas salas vasarnīcas atpakaļ Nemešdombas pilī.

Tā vairs nebija slimnīca. Ievainotie bija aizvesti citur. Tagad jau valdība rūpējās par viņiem. Pilī vairs nebija nekādu kara laika pēdu.

Visa ainava pauž melanholiju. Pagalms arvien klāts ar dzeltenām lapām, kas krīt no platānām; visi koki parkā ir sarkani, dzelteni vai izbalējušām lapām. Divas trešdaļas pils ir neapdzīvotas, logi aizslēģoti. Pagalmā ne sliedes, tagad nebrauc viesi. Un mājinieki nerādās ārā no savām istabām.

Viņiem sāpīgi vērot dabu. Tādās reizēs svaigs gaiss spiež nost. Ir labi četrās sienās.

" Visi kalpotāji valkā melnas drānas. Tagad vēl sēras nēsā tikai jaunās kundzes tēva dēļ. Arī mazdēliņš staigā melnā ģērbts. Nežēlīgi. Dot mazam bērnam melnas drānas, iepazīstināt viņu ar sāpju drūmumu. Arī vismazākais raud augu dienu, viņam ir kāda kaite, ko mazi bērni grūti panes un kas viņiem sagādā daudz ciešanu.

Visa ģimene augu dienu ir kopa. Šaurā lokā, vienā istabā. Dažreiz viņi stundām ilgi nerunā ne vārda, un, kad abas sievietes reizē sāk runāt, gadās, ka viņas saka vienus un tos pašus vārdus, it kā viņu dvēseles staigātu vienus ceļus, domātu vienas domas.

Tādās reizēs vienīgais labais draugs ir grāmata, klusām runājošie burti.

Ir arī tādi burti, kas neklusē. Rindiņas, kas dun kā ar audeklu pārvilktas bungas.

Tādas rindiņas bija atrodamas tā gada rudens mēnešu avīžu slejās.

Rindiņas, pēc kuru izlasīšanas Aranka drebēdama piekļāvās vīram pie krūtīm un apkampa viņu abām rokām, it kā pārliecībā, ka tad viņu nevar pazaudēt.

Un visas sejas bija bālas.

Mazais zēns reiz bailīgi jautāja mātei:

— Vai mans tētis kļuvis mēms?

Reiz tādā klusuma brīdī vēlu vakarā strauji pietrūkās kājās Giants, ņufaundlendietis, kas bija sērojis kopā ar visiem, un, nikni riedams, metās uz durvīm.

Blakustelpā skanēja smagi soļi.

Giants neklausīja nevienu, kaukdams un riedams viņš lēkāja ap durvīm. Tāda izturēšanās nepiestāvēja ne šīs šķirnes suņu nopietnajai dabai, ne Gianta audzināšanai.

Edenam vajadzēja suni aiz kakla siksnas atvilkt no durvīm un piespiest viņu apgulties parastajā vietā.

Tad durvis atvērās un viesis ienāca bez pieteikšanas. Tas bija viesis, kas nemēdz likt sevi pieteikt. Kam tiesības iet visur, svētnīcā vai dāmas guļamistabā, dienā vai pusnaktī, kad ēd, guļ vai lūdz dievu, bez atļaujas un cepuri galvā — žandarms.

Viņam galvā smaila vara ķivere.

Kri,evu leibgvardu ķiveres ar vara smailēm ungāri bija apbrīnojuši visvairāk. Šo apbrīnu bija lemts iemūžināt

jauno žandarmu galvassegās. Tauta ar tai piemītošo humoru tās nosauca par «krievu atstātajām».

Žandarms militāri sveicināja, pacēlis roku pie galvas, un dzedrā balsī teica:

Piedodiet, ka ierodos tādā stundā, bet nesu telegrammu no Peštas. Jaunais nams. Otrais paviljons. Edmundam Baradlajam. v

Tātad tā ir klāt!

Edens paņēma no galda sveci.

Tas esmu es. Esiet tik laipns un nāciet līdzi uz manu istabu.

Ar jūsu atļauju. Esmu atnesis vēstules arī divām dāmām. Kazimira Baradlaja atraitnei un Edena Baradlaja kundzei.

Tātad visus trīs? Tātad kopā!

Šīs domas apskaidrots, abu dāmu lūpās atplauka smaids. Tikai vienu mirkli. Tad Aranka drebēdama pie- plaka pie mazā bērniņa. Baradlajne sargādama piesedza ar roku klēpī guļošā mazdēla galvu.

Un kas notiks ar viņiem?

Kam paliks zīdainis, kad paņems viņa māti?

Kas Temidai daļas?

Žandarms izvilka no krūšu kabatas sarkanu kabatas grāmatiņu ar vēstulēm un izdalīja tās pēc piederības.

Gaidīšu priekšistabā jūsu tālākus rīkojumus.

Viņš atkal salutēja, pagriezās uz papēža un izgāja.

Visi trīs nobāluši aplūkoja saņemtd vēstuļu adreses un

zīmogus, kā jau mēdz ar šausmām apskatīt draudīgas, briesmīga satura vēstules pirms atplēšanas.

Kara tiesas zīmogs, adreses rakstītas kaligrāfiskā kantora rokrakstā, vārdi ex 0//0 divreiz pasvītroti.

Aranka noguldīja bērnu šūpulī.

Tad katrs atplēsa savu vēstuli. Visās bija vienādā kantora glītrakstā rakstīts:

«Uzskatu par savu pienākumu nosūtīt Jums šeit pievienoto, oficiāli pārbaudīto un par nosūtāmu atzīto dokumentu.» Zem tā nesalasāmi ķeburains paraksts.

Pievienotie dokumenti bija Jenes vēstules.

Edenam rakstītā vēstule skanēja tā:

Mīļo Edmund.

Šodien pabeigšu to, kā dēļ esmu dzīvojis, nomiršu par savām idejām.

Lai Tevi nesatriec šis gadījums,- es stāvu paceltu galvu.

Es atstāju savu svētību un ņemu līdzi savu pārliecību.

Mūsu izlietās asinis nekritīs nepateicīgā zemē, reiz tās dos laimi mūsu dzimtenei un cilvēcei.

Jūs klusām novāksiet tās drupas, kas tagad gāžas uz mūsu galvām.

Kuģa stūres rats atkal būs Jūsu rokās agrāk vai vēlāk.

Mūsu kapakmeņi rādīs, kur atrodas klintis, kurp nedrīkst stūrēt.

Es mirstu, samierinājies ar savu likteni.

Man ir kam atstāt labo sievu ar mazajiem bērniņiem; blakām tik labam brālim kā Tu, un man nav jāraizējas par viņu likteni.

Nožāvē Arankas asaras, noskūpsti manā vietā mazo Bēlu, mazo Edi un, ja bērni kādreiz jautās, kur es esmu, saki, ka Tavā sirdī.

Teic, ka esmu mājās, savas mātes mājās, dzimtenes kapā.

Esi vīrs un turies!

Dzīvo mūsu ģimenei, lai tā turpinās vēl ilgi, un mūsu dzimtenei, lai dievs to mūžam saglabā!

Tavs brālis Eugens.

Jaunās sievietes vēstulē bija:

Mīļā, mīļotā Aranka.

Man sirdī skan Tavi mīļie vārdi: «Dari, kā sirds Tev liek.» Es tā darīju.

Piedod man to, ka mirstu.

Es vēlos būt Tavs mierinājums, kad Tu mani ap raudāsi.

Neskumdini mazos bērniņus ar sērīgu seju; zini, ka viņi baidās no sērīgām sejām un Tu par agru atradinātu viņu maigās sirsniņas no prieka.

Esi laba preUmanu māti un maniem brāļiem, viņi rūpēsies par Jums.

Mazo portretu aizklāj ar plīvuru, lai tas tik bieži neatgādinātu pagātni.

Nemocīšu Tevi ilgi ar savām rindiņām; gribētos pazust tā, lai nedarītu Tev sāpes.

Sūtu Tev skūpstu cauri gaisam un debesīm, vai sa- • ņemsi to?

Lai dievs Tevi sargā mūžīgi!

Arī nāvē Tavs mīlošais

Eugens.

Jaunā sieviete pacēla acis pret debesīm, un, ja ir tādi lidojoši gari, tad viņai vajadzēja just skūpstu.

Tā bija atzīšanās mīlestībā no viņsaules; tīra, ēteriska, zvaigžņota mīlestība, kā eņģeļa, kā gara, kā brāļa dvēseles mīlestība.

Mātei rakstītajā vēstulē:

Mīļā, dievinātā māmiņ!

Atgriežos pie Tevis ar tiem pašiem vārdiem, ar kādiem atvadījos: «Es Tevi mīlu!»

Tu zini, ka arvien esmu bijis padevīgs, paklausīgs dēls.

Arankas bērni neies dāvanas lūgt, vai ne?

Liktenis ir visu labi, gudri nokārtojis.

Tam, kurš mirs, ir labi mirt.

Tev ir stipra sirds, Tev ir cēla dvēsele, man nevajag Tev dot no sava spēka.

Grakhu mātei ielika klēpī nogalināto dēlu galvas, un viņa neraudāja.

Mātes neapraud tos, kas miruši, slavas apvīti.

Tu tā teici.

Tātad neraudi.

Esi kristīgā un saki: «Tēvs, tavs prāts lai notiek.»

Un piedod visiem manu nāvi.

Piedod arī tai, kas ar savu sūdzību pasteidzināja manu nāvi, un kādreiz pasaki viņai, ka viņa, ļaunu darīdama, ir darījusi labu. Viņa ir atvieglinājusi man nāvi. Paldies viņai par to!

Šķiros no šīs pasaules, ar visiem izlīdzis, un ceru, ka arī man visi piedos.

Pēc stundas jau būšu augšā pie tēva. Jūs abi mani mīlējāt visvairāk no mums visiem. Vēl pavisam maziņš es bieži biju jūsu samierinātājs strīdos. Tagad atkal būšu tas.

Māt. Mani sauc! Lai dievs Tev palīdz.

Tavs mīlošais dēls

Eugens

Skanēja klusi apslāpēti šņuksti, tad visi trīs samainīja vēstules. Skaļi raudāt nebija brīv. Blakus istabā ir svešs cilvēks, kas visu dzird.

Jāpajautā, ko viņš vēl gaida.

Bet kas gan jautās? Kuram šinī brīdī vēl ir vārdi? Kurš spēj sev pavēlēt?

Edens atbalstīja pieri pret galda virsu un tā arī palika. Aranka saļima pie vīramātes kājām un paslēpa saraudāto seju tai klēpī. Lielākais zēns, kas vēl nesaprata dzīves nedienas, bailīgi tuvojās brālīša šūpulim un mierinādams māja tam, ka tagad nedrīkstot ne iepīkstēties.

Atraitne bija pirmā, kas spēja saņemties. Viņa noslaucīja asaras.un piecēlās.

Neraudiet vienu brītiņu. Sēdiet mierīgi.

Viņa pati ar mierīgu seju rādīja piemēru.

Tad viņa gāja uz durvīm, atvēra tās un aicināja:

Mans kungs, jūs varat nākt iekšā.

Žandarms ienāca. Ķivere galvā, kreisā roka uz zobena spala.

Vai jums vēl kas mums pa vēstījams?

Jā gan.

Viņš sniedzās pie krūšu kabatas un izvilka mazu sainīti.

Te būs.

Baradlajne attina sainīti. Tanī bija zila zīda veste. To Aranka bija kādreiz izšuvusi ar kreimeņu ziediem un atraitnītēm. Starp kreimenēm un atraitnītēm bija trīs caurumi — tādi, kādus izsit lode, — ar saplosītām, asiņainām malām. Izšuvumi vēstīja, kas ir sūtītājs, trīs caurumi — no kurienes.

Žandarms nekā nerunāja. Tikai uz brīdi noņēma ķiveri, kamēr māte attina sainīti.

Baradlajne nocietināja sirdi. Vēl nedrīkst!

Stingriem, drošiem soļiem viņa gāja pie skapja, atvēra to, izņēma papīra vīstokli un pasniedza to žandarmam. Tur bija simts zelta gabalu.

Pateicos, — viņa sacīja.

Žandarms runāja kaut ko par dievu (kas tam daļas?), militāri sveicināja un atstāja istabu.

Tagad jau drīkst.

PIE AKMENSSIRDS CILVĒKA

Tagad jau drīkst. Māte drīkst ar dēla asiņainajām drānām pusārprātā skriet cauri visām zālēm līdz akmenssirds cilvēka portretam, tur sabrukt zemē un elsojot radīt drānas.

«Skaties! … Skaties! … Skaties!»

Un apklat skūpstiem un slacīt asarām šo dārgo apģērbu.

«Viņš bija mans vismīļākais dēls!»

Viņa drīkst pusārprātā strīdēties ar portretu.

«Kāpēc tu viņu paņēmi? Tu viņu man atņēmi! Vai viņš bija ko nogrēkojis šai saulē? Viņš bija nevainīgs ka bērns, kā meitene! Neviens mani nav tā mīlējis kā viņš, nekad. Viņš bija pie manis, bērns būdams, un nāca, kad aicināju, pieaudzis; viņš pameta iemīļoto, posteni, slavu, lai būtu pie manis. Kāpēc viņam bija jāmirst? Kāpēc vajadzēja lauzt viņa sirdi, viņš bija rāms kā balodis; viņš tikai smaidīja, ja kāds darīja viņam pāri; šinī sirdī nekad nebija dusmu! Es viņu raidīju nāvē? Nav taisnība! Es viņu tur neraidīju. Taisnība, mani atvadu vārdi bija smagi: «Es ap- raudu nevis tos dēlus, kas aizies bojā, bet tevi, kas izglābsies!» Vai par šiem vārdiem viņam vajadzēja tik briesmīgi atriebties! ŠI doma nevarēja rasties viņā. Tu viņam to iedvesi. Šī doma ir līdzīga tām, kas dzima tavā briesmīgajā sirdī. Tu gribēji mani notriekt zemē, te es guļu. Tu mani gribēji samīt kājām, te es esmu. Tu gribēji pierādīt, ka vēl pēc nāves vari mani sist, es jūtu tavu sitienu, es raustos mokās. Es nevaru tavā priekšā izlikties pārcilvēciski stipra, esmu nožēlojama. Tik nožēlojama, kāda var būt vienīgi māte, kas apbedī. Bet tu esi nežēlīgs kā tēvs, kas sauc dēlus sev līdzi. Ak, parādi man žēlastību! Es necīnos ar tevi, es padodos. Neņem pārējos! Turpat stāv mans otrs dēls, uz tā paša kapa malas; nestiep pēc viņa savu briesmīgo roku. Nesauc viņu, neņem man visus vienu pēc otra. Nenāc pie manis, kā tiki solījies savā nāves stundā. Es gribēju labu. Dievs ir mans liecinieks. Es nezināju, ka tik ļoti sāpēs.» Un viņa palika nesamaņā guļot pie portreta. To drīkstēja.

Bet portrets neatbildēja.

Liktenis bija lēmis, lēmums nebija grozāms. Tagad Edenam būtu veltīgi iet un kliegt pasaulei: «Tas esmu es, nevis tas otrs!»

Tagad tas būtu bijis ne vien neprāts, bet arī nežēlība pret savu ģimeni, kam viņš bija vienīgais atbalsts. Viņam neatlika nekas cits kā ar cieņu noliekties, godinot sevi upurējušā brāļa piemiņu.

«Viņš bija vienīgais varonis no mums.»

To Edens bija pareizi teicis, jo nomirt par to, ko dievinām un kam sirds dziļumos ticam, ir cilvēka godkāre, bet nomirt par to, ko dievinām, bet kam neticam, ir upuris, kas pārsniedz cilvēka spēkus.

Pirmie ir «drosmīgi cilvēki», otrie — varoņi.

Vai kādreiz šī asiņainā kļūda nāca gaismā? Varbūt! Taču abām pusēm bija tik daudz kas slēpjams, ka neviena no tām nedrīkstēja šo noslēpumu izpaust. Kad svētā krāpšana būtu varējusi jau nākt gaismā, tad visa pasaule satraukuma pilniem vārdiem vienbalsīgi nosodīja šos faktus, tā ka notikušo un nenotikušo ar prieku atdeva aizmirstībai. Un beidzot — vienas cilvēciskas būtnes dēļ ir cietis viens cilvēks. Parāds nomaksāts. Edens jau bene latet (labi paslēpts).

Kādā brīnumainā mirklī lomas bija apmainītas: Jenem varoņa nāve, Edenam palika mierīgs darbs, apceres, šķirtam no visas pasaules, cerības uz labākiem laikiem un klusa dzīve.

Bet ir taču vēl Rihards.

CIETUMA TELEGRĀFS

Vai Rihardam Jene netika devis nekādu ziņu?

Tika gan. Rihards atradās cietumā tanī pašā namā, kur Jene.

Cietumam bija savs telegrāfs, kas savienoja visas kameras un pastāvīgi darbojās, ko nevarēja apstādināt, ko nekādi nebija iešpējams cietumniekiem atņemt.

Šis telegrāfs bija siena.

Nav tik biezas sienas, kam cauri nebūtu dzirdama klauvēšana.

Kad pie kaimiņu kameras sienas pieklauvē vienreiz, tas nozīmē «A», kad strauji divas reizes, tas ir «B», trīs klaudzieni ir «C» un tā tālāk viss alfabēts.

Piedod, pacietīgo lasītāj, ka mācu tev šo «lielās» skolas ābeci.

Šī telegrāfa darbība nebija pārtraucama, tas aptvēra visu namu. To saprata visi, iemācījās jau pirmajā dienā, un mēmās sarunas ritēja bez apstājas. Jautājums no viena stūra ritēja tālāk kameru pēc kameras, kamēr nokļuva tanī kamerā, kur sastapa atbildi, kas tad virzijās atpakaļ līdz jautātājam.

Tanī dienā, kas Jenem nozīmēja pēdējo saulrietu, pa sienām staigāja jautājums:

«Ko piesprieda?»

Atbilde:

«Nāves sodu.»

«Kam?»

«Baradlajam.»

«Kuram?»

«Vecajam.»

Šī kriptogramma aizskanēja arī līdz Riharda kamerai, un viņš jautāja vēlreiz.

Vēlreiz siena atbildēja:

«Vecajam.»

Rihards mēdza Jeni uzrunāt par «veco». Šis vārds, pieņemts jauniešu vidū, pauda maigumu, joku un raksturoja Jenes nopietno dabu.

Ja tas, ko šīs sienas kādu laiku runāja, būtu palicis uz tām reljefā veidā, senatnes pētnieki te varētu nolasīt vairāk nekā no Nīnives sienām.

PIRMAIS DUNČA DŪRIENS

Ar triumfa spožumu sejā, ar saldkaislu apmierinājuma reibumu acīs Plankenhorstu Alfonsīnē nometa Edītei priekšā avīzi ar informāciju. — Te būs, lasi!

Nabaga meitene kā tīģera apdraudēts jērs neaizsargā- jās, nedrebēja, tikai nolieca zemāk galvu.

Informācija oficiāli un ticami ziņoja par bijušā valdības pilnvarotā Baradlaja Eugena, alias Edena nāvi.

Edīte viņu nepazina. īsto.

Tomēr arī par viņu sāpēja sirds. Viens no brāļiem.

Viņa neuzdrīkstējās raudāt. Tas ir grēks. Ir tādi paragrāfi, kas to aizliedz.

Skaistā fūrija parādīja baltās zobu rindas aiz rožsārta- jām lūpiņām un, iepletusi lielās, mirdzošās acis, iečukstēja radiniecei ausī:

— Vienu jau esmu nogalinājusi!

Un viņa pavicināja gaisā sažņaugto dūri, it kā tā turētu neredzamu dunci, kura saindētā smaile var sasniegt savu upuri.— vienalga, kādā attālumā.

To jau esmu nogalinājusi. Es! — viņa piesita ar dūri sev pie krūtīm, pie daijajām krūtīm, kur varētu būt debesis un eņģeļi.

Tad viņa satvēra Edīti aiz pleca un, dziļi ieskatīdamās viņai acīs, sacīja:

Mācītāja meitiņa jau ir atraitne. — Tagad kārta otram. Tagad tavējam!

Un viņa bija tik nežēlīga, ka spēja dāvināt Edītei sainīti ar melna krepa atgriezumu.

Te būs drāna sēru tērpam, uzšuj!

Un Edīte pateicās par dāvanu.

… Ja Alfonsine būtu zinājusi, ko nogalina! To, kuru kādreiz pati bija apbērusi ar skūpstiem; to, kurš viņu bija visvairāk mīlējis, to, kurš mīlēja viņu līdz pat nāvei un piedeva viņai vēl tad, kad pazina, ka tā ir viņas roka, kas viņu guldina kapa.

GALVASSĀPJU DIENA

Visvarenajam virspavēlniekam sāpēja galva. Galvassāpes bija sākušās Brešijas 162 aplenkuma laikā.

Ieņemtajā pilsētā kāds mūks pa logu bija no divstobre- nes raidījis viņam galvā divus šāvienus. Nebija gan trāpījis.

Par atmaksu ģenerālis bija licis no pilsētas lielākajiem vīriem iztaisīt hekatombu.

Taču ar viņa galvu kaut kas bija noticis.

Briesmīgā galvassāpju pulsācija lika domāt, ka viņa smadzenēs nolikta satikšanās visām tām lodēm, ko viņš veltījis citiem.

Tādās reizēs bija briesmīgi tuvoties iespaidīgajam vīram.

Traks aiz sāpēm, nikns pat uz vistuvāko cilvēku.

Visiem meklē vainas, visus tur aizdomās, neviena nežēlo.

Viņa galvu taču arī nežēlo tas neredzamais dēmons, kas velk uz moku sola varenos; tas savelk ap pieri spāņu diadēmu, ar veserīšiem sit pa deniņiem; svilina galvu elles ugunīm un acu priekšā glezno liesmainu pasauli.

Tādās reizēs pie viņa veltīgi nākt žēlastību lūgt, veltīgi skaidrot viņam visskaidrāko patiesību. Vai tad viņa mocītājs pazīst žēlastību, vai starp zālēm iespējams rast glābiņu?

Tāds cilvēks pārvaldīja uzvarēto nāciju.

Vēlā stundā tādu galvassāpju mocīts šis cilvēks viens sēž savā istabā un jau desmito reizi triec pret grīdu zāles, ko šodien desmito reizi veltīgi ieņēmis.

Tādās reizēs neviens nedrīkst iet iekšā. Pat ārstus viņš ir izvajājis. Kāpēc tie nespēj uzveikt viņa mocītāju?

Gultā likties viņš nevarēja, jo tad nespēja izturēt sāpju lēkmes. Viņš sēdēja vai staigāja.

Kambarsulainis tomēr saņēmās un uz pirkstu galiem ieslīdēja pie viņa.

Kas tur ir? — varenais vīrs uzrēca viņam saniknota tīģera balsī.

Tur vēlas runāt ar jūsu ekselenci.

Triec prom!

Tā ir sieviete.

Pie velna visas činkstīgās sievietes! Šodien es nevēlos redzēt saraudātus purnus. Kas mēģinās lūgties, izmetīšu ārā. Nekādas sievietes nepieņemšu.

Tanīs laikos pār viņa slieksni bija gājušas daudzas sievietes. Sēru tērpos.

Tā dāma ir baronese Alfonsīnē Plankenhorsta, — sulainis, dūšu saņēmis, paskaidroja.

Vai nu tā nevarēja vākties uz elli! Vai man naktī pieņemšanas stundas? Un vēl baronese Alfonsīnē?

Viņa saka, esot tūdaļ steidzīgi runājams ar jūsu ekselenci, viņai jūs jāsatiekot arī tad, ja jūs gulētu pusdzīvs.

Dāma ar stipru raksturu. Labi. Laid viņu iekšā. Tā jau nav sieviete, bet pats velns.

Viņš apsēdās atzveltnes krēslā, aptina galvu ar dvieli un gaidīja apmeklētāju. Alfonsīnē ieradās ceļa apmetnī un rūpīgi aizvēra aiz sevis durvis.

Lūdzu, baronese, labi īsi, ko vēlaties teikt, jo man sāp galva.

Es runāšu īsi, ģenerāļa kungs; šodien esmu uzzinājusi, ka jūs tikšot atcelts no Ungārijas pārvaldīšanas.

Ah! — Tas bija šāviens slimā cilvēka smadzenēs. — Mani? Kāpēc?

Jāizbeidzot jūsu līdz šim piekoptā stingrība; pasaulei tikšot paskaidrots, ka tā nav bijusi valdības politiska kļūda, bet jūsu personīgā pārcenšanās.

Slimais cilvēks piespieda abas plaukstas pie deniņiem. Tur kaut kas taisījās lauzties cauri.

Ar rītdienu sāksies cita iekārta, darbosies citi faktori. JSfāves sodi tiks atcelti, piemēros tikai cietuma sodus.

Ak, es ļoti pateicos jums, baronese, par šo vēsti, ļoti pateicos!

Es steidzos jūs laikus brīdināt. Rīt no rīta jūs saņemsiet pavēli, atlikusi viena nakts, ^-kad varat rīkoties.

Es rīkošos. To es zvēru!

Jūs zināt, kāds solījums mani sien pie jums? Atriebība. Redzēt samītus un pazemotus tos cilvēkus, kas mums uzbruka, mūs apsmēja, kas bija sazvērējušies mūs iznīcināt. Iznīdēt tās nelabojamās atvases, kas, paliekot pie dzīvības, atkal pacels galvas, atkal mēģinās kost. Atriebt tās cēlās asinis, ko šī nolādētā zeme ir izlējusi. Tāpēc es jūs dievinu; jūsu rokās bija vara, un jūs rīkojāties.

Jā gan! Un arī jūs šinī laukā esat daudz paveikusi. Nevienam ministram nevarētu būt labākas slepenpolicijas kā jūs man. Jūs pratāt sadabūt visus faktus; jūs savācāt visas pret varas iestādēm sacerētās dziesmiņas, kas piedošanu padara neiespējamu. Jo ievainojumu mēs varam piedot, bet paskvilu nekad. Jūs labi piedalījāties uguns kur- šanā. Mūsu saules sistēmā ir pilnīgi nepieciešamas tādas būtnes kā jūs, kas uztver saules gaismu un met ēnu uz zemi, kas pilina brūcē indi un kaļ tādus atriebības plānus, kas vīriešu smadzenēs nekad nespētu rasties. Sievas, ko iedvesmo pats velns.

Jūs man glaimojat, ģenerāli. Lepojos, ka esmu izplānojusi šo atriebību.

Un ir labi, ka gadījies tāds pustraks cilvēks, kuru moca ellišķīgās galvassāpes un kurš tādās reizēs, kad galvā asinis muļuļo un smadzenes vārās šinī ugunīgajā ķatlā, spējīgs savu brāli nogalināt, labi, ka ir tāds cilvēks, kas var jūsu plānus īstenot. Patlaban ir tieši tāds brīdis. Visapkārt pasaule peld asins jūrā. Tātad rīt no rīta manai varai beigas. Ko man darīt atlikušajā laikā, daiļā dāma ar eņģeļa seju?

Visu! Simtgalvainajai hidrai tagad ir viens kakls. Tas ir jūsu rokās. Viens rokas spiediens, un darbs būs paveikts. Un tad var lidot žēlastības balodis ar eļļas koka zaru. Sikspārnis lido ātrāk.

Tātad, jāsteidzas, vai ne? Jāizmanto atlikušais laiks. Tā notiks. Tagad ir desmit. Rīt vēstnesis neieradīsies agrāk kā desmitos. Atlikusi puse dienas. Ne puse dienas, bet visa nakts. No vienas nakts var iztaisīt daudzas, vai ne, jaunkundz?

Iespaidīgais vīrs piezvanīja.

Lai ierodas mans adjutants!

Aicinātais ienāca.

Tūdaļ ejiet pie pulkveža, galvenā kara tiesas tiesneša. Nododiet manu pavēli, lai līdz divpadsmitiem ikviens kara tiesas tiesnesis sagatavo viņam nodotās lietas. Pulksten divpadsmitos jānotiek kara tiesas sēdei. Trijos no rīta visiem tiesas lēmumiem jābūt šeit. Piecos no rīta visiem notiesātajiem jābūt sagatavotiem noklausīties spriedumu. Garnizonam stāvēt kaujas gatavībā. Pasteidzieties!

Kad adjutants bija projām, varenais virs jautāja Alfon- sīnei:

Vai esat apmierināta ar tempiem?

Alfonsīnē savukārt jautāja:

Vai starp viņiem ir arī Rihards Baradlajs? v — Viens no pirmajiem.

— Neaizmirstiet, ģenerāl, ka šis cilvēks mums nodarījis vairāk posta nekā tūkstošiem citu. Viņš ir bradājis pa mūsu diženāko varoņu asinīm kā iznīcības dēmons. Viņš smējās kara tiesai acīs un uzrunāja to kā Koriolāns voļ- skus. Viņš ir tik pārliecināts pretinieks, ka vienmēr spējīgs sākt visu no jauna, kamēr vien dzīvos.

Man par viņu viss zināms, baronese. Viņš ir sarakstā minēto pirmajās rindās.

Alfonsīnei darīja prieku lasīt garajā sarakstā Riharda Baradlaja vārdu divreiz pasvītrotu ar sarkanu tinti. Trešo reizi to pasvītros ar sarkanām asinīm.

Un tagad, jaunkundz, pateicos par laikā atnesto vēsti! Ļoti pateicos! Kad jūs nācāt, man galva taisījās sasprāgt gabalos, tagad liekas, ka tā atrodas starp zemeslodi un komētu sadursmes brīdī. Atstājiet mani vienu. Man jāplosa viss, kas vien gadīsies pa rokai, nav labi atrasties man tuvumā.

Ar labu nakti!

Ha-ha-ha. Būs sasodīti laba nakts. Laimīgu ceļu!

Tāds tas būs.

Dāma aizgāja.

Cilvēks, ko mocīja galvassāpes, atrada ko saplosīt. Ap to laiku dzirdēja runājam, ka viņa miteklī ielauzušies zagļi un nozaguši visus zobenu pušķus. Neko citu. Neticami.

Visu nakti viņš nemierīgi staigāja pa savu istabu, un divējām durvīm skanēja cauri viņa kunksti, vaidi, vaimanas.

Arī-Plankenhorstu Alfonsīnē tonakt neaizdarīja acis. Baismīgais prieks, brīnišķīgais satraukums bija aizdzinis miegu. Un agri no rīta ar pirmo vilcienu vēl mazā ausmiņā viņa gribēja doties atpakaļ uz Vīni.

Tā vēl ir tikai gaidāmā prieka priekšsajūta. īstā bauda gaida viņu mājās. Otras meitenes izmisums.

Nomodā viņa skaitīja stundas. '

Tagad divpadsmit. .. Sākas kara tiesas sēde . .. Tagad apsūdzētajam nolasa apsūdzības materiālus … Tagad jautā, vai ir ar ko attaisnoties . . . Nav … Tagad viņu ved atpakaj uz cietumu.

Pulkstenis viens … Apspriežas … Neviens ne ar vārdu nevar viņu aizstāvēt… Tagad balso …

Pulkstenis divi… tagad raksta spriedumu … Steigšus nes to varenajam kungam.

Pulkstenis trīs. Galvassāpju mocītais cilvēks paraksta visus spriedumus. Viņam viss rādās ugunīgs. Viņš parakstās asiņainiem burtiem uz ugunīga papīra.

Pulkstenis četri… Viss kārtībā . . . Uzmodina tos, kas spējuši šonakt gulēt. . . Ieteic vēlreiz apskatīt šo skaisto pasauli. . . Sārtojas ausma, bālē zvaigznes … Vēlreiz, tad vairs nekad.

Viņa nevarēja ilgāk kavēties šeit. Pajūgs jau visu . nakti bija gaidījis viesnīcas pagalmā. Viņa lika nonest lejā mantas un braukt uz pulkveža — galvenā kara tiesas tiesneša mājokli. Arī tas bija viņai labs paziņa. Tāpat kā kapracim līķu nesējs. Viņa zināja, ka viņš ir nomodā un mājās. Alfonsīni ielaida. No viņas baidījās kā no vampīra.

Tiesnesis bija nopietns, aukstasinīgs, mazrunīgs cilvēks. »

Vai šis nakts darbs ir pabeigts? — Alfonsīnē jautāja.

Pabeigts.

Kādi ir spriedumi?

Nāves sods.

Visiem?

Bez izņēmuma.

Un Rihardam Baradlajam?

Arī viņam.

Notiesāts?

Nāves sods.

Alfonsīne paspieda tiesnesim roku.

Ar labu nakti!

Tiesneša vēsā roka neatbildēja spiedienam, viņš sacīja:

Ir jau rīts.

Ne sveiciens, ne karstās rokas spiediens nebija domāti viņam.

Alfonsīne steidzās uz staciju. Vilciens iet agri. Tur viņa dzirdēja nozvanām pieci. Tā bija apzvanīšana.

Tagad lasa spriedumu … Tagad viņš pavērš seju pretim rītausmai, kas laužas cauri mākoņiem un lūdz sev mazliet sārtuma … Tagad viņam virs galvas lauž nūju … «Lai viņam dieva žēlastība!» … Vampīr, tu vari lidot!

Pa to laiku saule jau pacēlusies virs apvāršņa. Ap vilcienu drūzmējas. pasažieri, meklē savas vietas un pārspriež, cik vēss rīts.

Alfonsīne to nemanīja. Viņai bija tik karsti, ka vajadzēja noņemt kaklautu. Viņa pagrieza saulei muguru un lūkojās atpakaļ uz miglā tīto pilsētu. Varbūt gaidīja, ka pēkšņi no šiem tvaikiem iznirs mākoņu krēslainlbas gleznota miglas seja un viņa vēlreiz varēs tai smieties acīs.

Vilciens aizdunēja tālāk.

Četrdesmit minūtes pāri pieciem.

DUNČA SMAILE NOLAUZTA

Lokomotīve nejoņoja pietiekami strauji. Alfonsīnei būtu gribējies ceļot ar zibeni. Sikspārnis būtu desmitreiz paveicis to ceļu, ko tvaiks vienreiz.

Viņa bija nepacietīga. Gribējās būt mājās. Ar sirdi viņa jau bija tur.

Viņai patika, ka nebija ceļabiedra, viņa brauca pirmajā klasē, neviens netraucēja ar garlaicīgām sarunām, viņa varēja tīksmināties ar savām domām.

Pie Vīnes stacijas viņu jau gaidīja kariete. Viņa steidza lauzties cauri pūlim, lai būtu pirmā, kas tiek ārā no stacijas. Viņa mudināja kučieri pasteigties.

Mājās viņa skriešus skrēja pa kāpnēm.

Skrēja pa istabām, kamēr atrada Edīti.

Meitene šuva sēru tērpu.

Alfonsīne pieskrēja viņai klāt un ar apmierināta cilvēka atriebību cirta acīs vārdus:

Es esmu viņu nogalinājusi!

Pēc nāvīgā dūriena sirdi meitene sāpīgi pacēla acis augšup. Šo seju apvija tāds mirdzums, greznoja tāds oreols kā svģtās jaunavas seju, kad tā pacēlusi savas acis pret krustu.

Tad viņa, dziļi nopūtusies, nolieca galvu un nolaida rokas klēpī.

Viņa neraudāja un nenolādēja.

Es esmu nogalinājusi tavu mīļoto.

Pamanījusi meitas atgriešanos, arī Plankenhorstne steidzās pretim.

Alfonsīnē izstāstīja viņai visu. Kur bijusi, ko darījusi. Ko runājusi. Visu situāciju, katru vārdu. Liela steiga, droši rezultāti. Pilnīgi panākumi. Atriebības kauss ir pildīts.

Kā abas dāmas smējās, kā priecājās; viņas apkampās, glaimoja viena otrai un mīlinājās kā lielu, priecīgu uzvaru izcīnījušas, kā mātes un meitas mēdz priecāties viena par otras laimi un labklājību.

Lielajā laimē viņas bija aizmirsušas trešo. Vai tad upuris nemocās?

Un tu neraudi?

Bruņurupucis spēj dzīvot, ja viņam izņem smadzenes, vai tad meitenes sirds ir izturīgāka? Varbūt viņa nebija sapratusi?

Tavs Rihards ir miris!

Meitene neteica nekā, viņa bija sakrustojusi rokas uz krūtīm un ar acīm urbās sēru tērpā. Neraudāja. Tās bija lielākas sāpes, nekā asaras varētu izteikt. Pārāk lielas mokas, lai spētu pakustēties.

Tu stulbene! Vai nesaproti? Tavs mīļotais ir nogalināts. Nogalināts tāpat kā manējais. Tu esi atraitne. Vai tu jau zini, kā tas sāp? Un kas man diendienā gultasbiedrs? Asiņaina spoka galva uz mana spilvena. Tagad tāda būs arī uz tavējā.

Edīte nenotrīcēja. Viņa jau bija pieradināta pie briesmīgiem sapņiem. Ar tādiem viņa cēlās, ar tādiem gūlās.

Alfonsīni satracināja šis klusums bez asarām. Šis miers bija viņai laupījis vislielāko uzvaras prieku. Viņa taču bija tā steigusies mājās, lai redzētu Edīti raustāmies uz zemes un nolādam dievu un cilvēkus un meklējam asmeni, ko triekt sev krūtīs kā pati Alfonsīnē.

Bet šis sabradātais bērns netrako, neraud, neraustās krampjos.

Tās sanikno vampiru.

Padomā, nožēlojamā, ka viņš mira pazemojošā nāvē, to pat pieminēt kauns! Šobrīd viņam rok bedri, kur viņu iegrūdis bez laba vārda, sagrūdis zemi uz galvas bez lūgšanas, un tu pat viņa kapu nekad neatradīsi.

Meitene klusām nopūtās un nodomaja: «Dievs viņu ir ņēmis pie seVis, un es mūžīgi sērošu.» Izteikt to viņa nc uzdrīkstējās. Sāpes bija lielākas, nekā vārdos var izteikt.

Raudi taču! — nikni kliedza skaistā fūrija, piesperdama kāju, dūres savilkusi, matu cirtām plīvojot ap pietvīkušo seju. — Raudi, raudi taču!

Šinī brīdī pavērās durvis un sulainis pieteica:

Ieradies Rihards Baradlaja kungs.

Blakusistabā aiz atvērtajām durvīm civilā uzvalkā tērpies stāvēja Rihards Baradlajs.

Ja vēsturiski viss nebūtu noticis tā, cilvēki teiktu: «Fantāzija!»

Taču notikumi sekoja viens otram tieši tā.

Galvassāpju mocītais cilvēks pēdējās divpadsmit stundās bija licis ņemt simt divdesmit galveno apsūdzēto lietas un taisīt spriedumu. Visiem tika piespriests nāves-sods. Bet viņš visus apžēloja. Viņam bija tiesības to'darīt.

Viņš nevis mainīja soda mēru, nevis mīkstināja to, bet piedeva viņiem visu un uz visiem laikiem. Lai staigā laimīgi.

Šinīs moku stundas viņš atriebas kā arvien, tikai šoreiz nevis kritušajiem, kuru galvas viņš varēja sabradāt, bet gan ministram, kas taisījās kāpt viņam uz galvas.

Viņš apžēloja visus no vietas. Tos, kas bija vissmagāk apsūdzēti. Lai tagad ministrs mēģina turpināt šo spēli.

Tāda bija viņa atbilde uz Plankenhorsta jaunkundzes paziņojumu.

Alfonsīne slikti zināja psiholoģiju. Un slikti pazina cilvēkus. Un sevišķi slikti bija iegaumējusi indes dozas.

Kad Rihardam paziņoja par apžēlošanu, kas viņam bija pilnīgi negaidīta, galvenais tiesnesis lika viņu aicināt pie

sevis.

Jūs gan esat apžēlots un atguvis brīvību, bet kādu laiku nevarēsiet palikt Ungārijā, — tiesnesis sacīja. — Jūs apmetīsieties kādā citā mūsu valsts pilsētā. Piemēram, Vīnē.

Vienalga, kur.

Tātad paliksim pie Vīnes. Ģenerāla kungs, kas jūs šodien apžēloja, liek jums vēstīt, lai jūs pēc ierašanās Vīnē vispirms uzmeklējot Alfonsīni Plankenhorsta jaunkundzi un pateicoties par sirsnīgo aizstāvību, ar kādu tā sekmējusi jūsu atbrīvošanu. Bez šīs dāmas iejaukšanās jūs nebūtu tik drīz atguvis brīvību. Tātad pateicieties viņai!

Uzskatu to par savu pienākumu.

Un vēl kaut kas! Jūsu brālis Eugens, tas ir Edens, ir saņēmis taisnīgu sodu.

To jau esmu dzirdējis, tikai nezināju, ka ungāru un vācu valodās …

Viņu rupji pārtrauca:

Pirmkārt, jums nebija atjauts kaut ko dzirdēt, jo jūs bijāt cietumnieks, un cietumniekam nodota ziņa ir nodevība. Bez tam es nevēlos klausīties filoloģiskas apceres, bet lūdzu mani uzklausīt.

Viņš izņēma no atvilktnes mazu papīra vīstoklīti.

Jūsu brālis pameta jums nogrieztu matu cirtu. Ņemiet!

Rihards attina papīru un apjucis sacīja:

Bet tie taču …

Viņu atkal pārtrauca:

Man vairāk nav ar jums ko runāt. Sveiki!

Uņ viņu izstūma pa durvīm.

Viņš gandrīz bija pateicis, ka šī šķipsna ir gaiša, bet Edenam ir melni mati.

Kā bija pavēlēts, Rihards tūdaļ devās uz Vīni. Viņš vēl paspēja tikt uz rīta vilcienu.

Un brauca tanī pašā vilcienā, kur Alfonsīnē. Tikai viņš, kā jau nabaga apžēlots cietumnieks, trešajā klasē, bet viņa pirmajā. x

Kamēr Alfonsīnē tīksminājās atriebības priekā, viņas atriebības neskartais upuris pāris asu attālumā no viņas lauzīja galvu par trim jautājumiem.

Pirmais bija: «Ko nozīmēja gaišā matu cirta? Kāpēc Edenu nosauca par Eugenu?»

Otrais jautājums: «Kādā ziņā viņam par savu atbrīvošanu jāpateicas Plankenhorstu Alfonsīnei?»

Bet trešais: «Kur viņš atradis Edīti? Un, kas būs, kad atradis?»

Viņš nespēja atrisināt nevienu no šiem jautājumiem.

AKMENSSIRDS CILVĒKS ATBILD

Diendienā, diendienā dēlu zaudējusi atraitne guļ pie akmenssirds cilvēka portreta, seju pie zemes piekļāvusi.

Diendienā viņa atkal un atkal atkārto mūžīgo lūgumu: «Neatņem man otru dēlu!»

ŠI ciņa ar gleznu sāk kļūt par apmātību.

Bet glezna ir cietsirdīga un klusē.

Un vēl arvien avīzēs parādās sāpju rindas, kurās skan kapu zvani un bungu dārdi, kā jaunas un jaunas vēstis no mākoņainām debesīm.

Lietainas vasaras dienas vēsā vakarā atkal visa ģimene bija kopā. Līdzenumu bija apņēmis jūlijā neparasts aukstums, visi bija sasēduši ap kamīnu, kad atkal priekšistabā noskanēja tie paši ieroču nesēja soļi, kas Giantu pieceļ no guļvietas, un atkal atver durvis tas viesis, kas nemēdz klaudzināt un atļauju lūgt.

Tas ir tas pats žandarms, kas toreiz atnesa vēstules. Tā pati stingra kareivīgā seja, kas nepauž nekādas jūtas.

Vēstule Kazimira Baradlaja kundzei.

Jaunais nams, otrais paviljons.

Drebēdami visi pieceļas. Atlidojis nāves putns.

Streipuļodama, pusnemaņā uzrunātā sieviete iet pretim un sniedz drebošu roku pēc .vēstules.

Un tad viņa paceļ roku un aizliek to acīm priekšā, it kā negribētu redzēt, ko tur rokā.

Lasi! — viņa sniedz vēstuli Arankai. Un pati saļimst atzveltnes krēslā.

Arankai ir privilēģija lasīt briesmīgas vēstules.

Viņa atlauž zīmogu, atplēš aploksni, izvelk vēstuli. Un lasa:

Māmiņ. Esmu brīvs.

Rihards.

Māte netic savām ausīm. Viņa grib redzēt.

Viņa izrauj vēstuli vedeklai no rokas un paceļ to pie acīm.

Jā gan! Tas ir viņa rokraksts! Dzīvs! Raksta! Brīvs!

Tā ir īstenība. Tas nav sapnis.

Un viņa skrien ar vēstuli rokā, skrien uz attālāko istabu. Tur, kur stāv vīra portrets, viņa sabrūk raudādama uz kušetes, atkal un atkal pārlasa īso vēstulīti. Tad patur to pret portretu, kas skatās pretim arvien, it kā gribēdama, lai ari tas izlasa. Un beidzot viņa noskūpstīja portretā gleznoto roku. Roku, kas bija piedevusi, roku, kas vairs nebūs smaga.

Viņu starpnieks, kas bērnībā tik daudz reižu bija samierinājis vecākus pēc nopietniem strīdiem, kas tik daudz reižu bija nesis mātei piedošanas vārdus no tēva, tas jau bija tur augšā un atkal bija viņus samierinājis.

PRECINIEKS

Rihards pavisam mierīgi un omulīgi gāja Plankenhorstu zālē, kā jau ierazdamies pie veciem paziņām.

Viņš nepamanīja abu Plankenhorstu dāmu sejās šausmu izteiksmi, tikai redzēja, ka Edīte prieka un izmisuma pārņemta metas viņam pretim un noreibuši debesu sūtītā aizmirstībā piekļaujas viņam pie krūtīm, apvij rokas ap kaklu un aiz laimes aizkustinātā balsī čukst: — Rihard, mīļo Rihard!

Tagad viņa jau var raudāt.

Jāpaiet labam brīdim, kamēr ikviens no viņiem pārvar satraukumu.

Kamēr Edītes rokas atbrīvo mīļā cilvēka kaklu, kamēr Alfonsīnē pārliecinās, ka redz dzīvu cilvēku, nevis spoku.

Taču arī, izraisījusies no Riharda apkampieniem, Edīte paliek viņam blakus un ar abām rokām tur viņa labo roku, it kā būtu nolēmusi to vairs nekad nelaist vaļā.

Rihardam tas liekas dabiski.

Meitene ir viņa līgava. Viņas līgavainis ir augšāmcēlies. Tas ir iemesls^neaptverami lielam priekam un neparastām prieka izpausmēm.

Viņš bija pārliecināts, ka pareizi saprot, kāpēc Alfonsīnē tā nobālusi.

Palvica nāve nav uz viņa sirdsapziņas. Tā bija godīga cīņa.' Bez tam Palvics nav saistīts ar šo namu. Enkurs norāvies no kuģa.

Plankenhorstne pirmā atgūst valodu.

— Edītes jaunkundze! Nesaprotu, kālab šāda aizraušana:;, šāda aizmiršanās ar svešu vīrieti? Ko jūs, mans kungs, vēlaties? — viņa uzrunā Rihardu.

Edīte nosarkusi apsēžas, bet tagad jau ar prieku uzlūko šujamo sēru tērpu, kamēr Rihards paiet mazliet tālāk un atklāti, sirsnīgi uzrunā baronesi Alfonsīni.

Pirmkārt, mani šurp atveda pateicības pienākums. Šodien rītausmā man piesprieda nāves sodu, bet tanī pašā stundā tiku apžēlots.

Virspavēlnieks, kas mani apžēloja, kas atdeva man brīvību, piekodināja, lai pēc brīvības atgūšanas mans galvenais pienākums būtu izteikt pateicību jums. Ja nebūtu iejaukusies jūs, es būtu saņēmis vismaz piecpadsmit gadus cietumā. Pieņemiet manu pateicību.

Cik daudz papēža spērienu pa čūskas galvu.

Pateikties Plankenhorstu Alfonsīnei par atbrīvošanu!

Dzirdēt sveicienu no cilvēka, par kura bojā eju viņa bija sapņojusi, domājusi un pūlējusies tik ilgi.

Un vienīgi Alfonsīne spēj atrast atslēgu šai mīklai, ko neviens nesaprot. Viņa jau saprot.

Bieži vien gadās, ka zibens no zemes atlec debesīs atpakaļ.

Aklais Samsons sagāza vīlistiešu tempļa velves, kad tie domāja ar viņu pajokot. Un tad viņš manīja, ko izdarījis.

Neprātīgās dusmās viņa atdevusi brīvību tam cilvēkam, ko vēlējās pazudināt.

Ja viņa tonakt būtu ļāvusi lielajam vīram mocīties ar galvassāpēm, ja nebūtu nesusi vēsti par draudošo pagriezienu, ja būtu ļāvusi visam notikt skumjajā secībā, tad Rihards būtu palicis cietumā. Viņš nebūtu miris, bet uz piecpadsmit gadiem aprakts. Kad izkļūtu ārā, jau būtu vecs un Edīte būtu vecmeita.

Un to viņa bija izjaukusi.

Pati bija izņēmusi sarkofāga durvis, kur bija apglabāts Rihards, jo viņai nebija pieticis, ka viņš guļ sarkofāgā, viņa bija vēlējusies, lai viņš tur gulētu miris.

Un viņa bija Rihardu atbrīvojusi.

Nav atlicis nekas cits kā sakrist pīšļos zem šī laipnā skatiena.

Plankenhorstne glāba situāciju. Viņa jau bija atguvusi aukstasinību.

Mans kungs! Jūs būsiet kaut ko pārpratis, kas jums varbūt pa jokam tika teikts. Tādu pakalpojumu, par kādu jūs runājat, gan neviens mūsu ģimenes loceklis nebūs jums sniedzis tā nieka iemesla dēļ, ka mēs šinī lietā nekad neesam iejaukušās. Mēs dzīvojam, atrāvušās no visas sabiedriskās dzīves, ne ar vienu nesatiekamies un valsts darīšanās nemaisāmies. Mūsu zāles ir slēgtas sabiedrībai. Esmu spiesta jums to kategoriski apgalvot. Man liekas, jūs esat pietiekami pieredzējis, lai to saprastu.

Es pilnīgi saprotu, baronietes kundze, un apsolu, ka mans šīsdienas apmeklējums ir pēdējais.

Un ceru, ka īss.

Tas ir iespējams. Varu visu pateikt trīs vārdos. Kā jums jau zināms, kopš pusotra gada esmu saderināts ar Edītes jaunkundzi.

Par turpinājumu tagad nevar ne domāt.

Kāpēc ne?

Labāk būs, ja neliksiet sev to paskaidrot.

Bet man tas noteikti jāzina.

Nu tad klausieties arī no manas mutes, ja nevēlaties pats sev to pajautāt. Kad saderinājāties ar manu radinieci Edīti, jūs bijāt kapteinis, kungs, dižciltīgs cilvēks. Tagad jūs neesat nekas. Esat zaudējis savu dienesta pakāpi. Jūsu īpašumu un jūsu vārdu ģenerālis nevarēja atdot atpakaļ, jo uz to viņam nebija tiesību. Viņš varēja rīkoties vienīgi ar jūsu dzīvību un brīvību. Jūs neesat virsnieks, neesat kungs, neesat dižciltīgs cilvēks.

Es vēl arvien esmu Rihards Baradlajs! — jauneklis ar vīrišķīgu pašcieņu atbildēja.

Plankenhorstne nicīgi savilka lūpas un nievājoši palūkojās uz viņu.

Brīvs kā putns. Bet otrs vis nav brīvs kā putns. Edītei Līdenvalla jaunkundzei ir ģimene. Un šai ģimenei ir tiesības izvēlēties — noraidīt vienu, izraudzīt citu. Edīte Līdenvalla jaunkundze vēl arvien ir Plankenhorstu ģimenes loceklis un atrodas tās aizbildnībā.

Es jautāšu Līdenvalla jaunkundzei, vai tā ir.

Edīte klusēdams) papurināja galvu, bet nekā nesacīja. Plankenhorstne gribēja pabeigt jautājumu īsi un aši.

Edīte rīkosies tā, kā mēs nolemsim. Mūsu tiesības un pienākums izlemt, kā izkārtot viņas turpmāko dzīvi. Jūs, mans kungs, esat nokavējies ar savu bildinājumu. Gribējāt pie mums nolaisties no saviem augstumiem, bet tagad lūdzaties augšup no lejas.

Es nelūdzos pie jums. Es spēju dot savai sievai vārdu, sirdi un maizi! — Rihards noteikti atbildēja. — Es lūdzu no jums savu sievu, un pēc tam jums nebūs gar mani nekādas daļas.

Jūs maldāties, mēs par Edīti rūpēsimies vienmēr. Vai jūs iedomājaties, ka mēs, atļautu Edītei gaidīt jūs piecpadsmit gadus? Mēs esam par viņu parūpējušās. Jūs jau esat apglabāts. Edītei ir uzsmaidījusi laime. Edite jau ir apsolīta.

Rihards jautājoši uzlūkoja Edīti. Meitenes seja pauda neziņu un izbrīnu.

Kam viņa apsolīta?

Jūs esat ļoti ziņkārīgs. Bet es to neturu par noslēpumu. Jūs gan atceraties to jauno sekretāru, ar kuru bieži vien tikāties pērn mūsu ballēs. Tas tagad ir ievērojams vīrs. Komitāta priekšnieks. Edītei tā būs liela laime.

Un Edīte piekrita?

Nesauciet viņu vārdā, mans kungs! Tā ir patvaļa. Līdenvalla jaunkundze! Līdenvalla jaunkundze sniegs roku tam, kuru es vedīšu viņai pretim.

Tagad Edīte piecēlās un sacīja: — Edīte Līdenvalla sniegs roku vienīgi tam, kuru mīl.

Plankenhorstne saglabāja savu mieru. — Edītes jaunkundze. Bez teatrālām izdarībām! Seit nav vietas jūtu izpausmēm. Jūs esat mana aizbilstamā. Likums man dod tiesības lemt par jums.

Tagad Edīte vairs neļāva sevi apklusināt. Viņa uzņēmās cīņu. Viņa cīnījās.

Es nevēlos būt jūsu aizbilstamā! Iešu par kalponi. Jūsu mājā esmu šo darbu iemācījusies. Kā kalpone, kā dienestniece es varēšu sniegt roku, kam gribu.

Mēs, mana mīļā, esam parūpējušās, lai jūs nevarētu iet par kalponi; ticiet man, par jums ir gādāts. Viss ritēs pieņemtā kārtībā līdz pat tam brīdim, kad jūs mētīsieties ceļos pie altāra. Ja jūs laulāšanas laikā raudāsiet, tas tikai iederēsies svētajā ceremonijā.

Bet es neraudāšu! — meitene dedzīgi atbildēja, soli uz priekšu paspērusi. — Es darīšu ko citu. Ja gadīsies tāds cilvēks, kas mani pēc jūsu pavēles gribēs precēt pret manu gribu, pret manu sirdi, tad es dienu pirms laulībām izstāstīšu, ka reiz biju izbēgusi no klostera, tanī naktī biju zaldātu nometnē pie sava mīļotā un pusi nakts pavadīju viņa istabā. Mani tur redzēja karavīri, redzēja tirgotāja no Sin- gerielas. Visas mūķenes Brigitas klosterī to zina, soror Remigia zina, ka biju aizbēgusi pie sava mīļākā. Man uz pleciem ir rikšu sitienu zīmes, tā mani sita par to.

Viņa nopurināja no pleciem apmetni, uz baltā dzīvā samta vīdēja divas asas sārtas rikšu sitiena rētas.

Vai jūs, kundze, vēlaties, lai šo sitienu pēdas redz vēl kāds, ne tikai tas vien, kura dēļ mani sita?

Plānkenhorstne bija aiz šausmām zaudējusi valodu.

Edītei turpināja:

•— Un, ja tomēr atrastos tāds nožēlojamais, kas pēc tāda atklājuma mani vestu pie altāra, es tur kliegtu, lai dzird visi kāzu viesi: «Paskatieties uz šo gļēvuli! Viņš zina, ka līgava, būdama klostera audzēkne, nakti pavadījusi kazarmās kopā ar mīļāko, un tomēr grib viņu precēt!» — un altāra priekšā viņam sitīšu sejā tā, ka uz visiem laikiem pāries patika melot dievam un svētajiem.

Šinī satraukuma brīdī meitene bija pielūdzami skaista! Katrs vaibsts, vārds, kustība pauda spēku, enerģiju, iedvesmu, Rihards sajūsmināts vēroja brīnumaino parādību.

Kā viņa apmelo sevi! Kā ietin sevi pazemojuma indīgajā tvanā! Rihards taču zina vislabāk, ka tas nav taisnība. Taisnība un tomēr nav taisnība. Taisnība, ka viņa bija pie sava mīļotā, taču nevis viena, bet kopā ar viņa māti, nevis aiz mīlestības, bet aiz izmisuma, lai glābtu viņa dzīvību. Un par to viņu sita, viņu patagoja. Šo dārgo' augumiņu, šo maigo zērava augumiņu! Vai gan kādam ir tādas tiesības ļaut šīs svētās rētas skūpstīt citam, nevis tam, kura dēļ tās cirstas.

Plānkenhorstne bija zaudējusi elpu aiz bailēm, aiz šausmām un dusmām. Tagad viņa dzirdēja un redzēja ko jaunu. To, kas pārspēja viņas iztēli un plānus, kas salauza viņas spēkus, lepnumu un gribu.

Viņa jau juta, ka šo meiteni nepieveiks, ka tā ir stiprāka nekā viņas abas. Viņas ir tikai dēmoni, bet Edīte ir vesela eņģeļu armija. Viņa izmēģināja vēl vienu variantu. Tagad viņa neuzbruka Rihardam, bet Edītei.

Tu nelaimīgi meitene! — viņa runāja, rokas saņēmusi un acis pret debesīm pacēlusi. — Kā tu varēji tā aizmirsties! Vai tu pati zini, kādam pavedējam esi kritusi par upuri? Tas cilvēks nav tev vienīgai mīļākais. Ir kāda dāma, kurai viņš parādā savu vārdu un godu, kurai ir vairāk tiesību uz viņu un kura tevi vajās un izsmies.

Man, kundze? — Rihards izbrīnījies jautāja.

Nu! Vai tad jūs ņemsieties noliegt, ka Peštā uztu- lat kādu bērnu, rūpējaties par viņ\i, kopjat, mīlat, ārstējat viņu? Interesējaties par viņu un viņa likteni. Noliedziet Iii, ja drīkstat.

Plankenhorstne ar uzvarētājas triumfu deva Rihardam pēdējo triecienu.

Tātad jūs, kundze, Vēlaties mūsu strīdā iepīt vēl kāda nevainīga bērna likteni? — Rihards jautāja klusā, rāmā, lūdzošā balsī.

Bērns jau gan nevainīgs, bet ne viņa vecāki! — Apsūdzētāja rādīja ar pirkstu uz Rihardu.

«Tu to teici.»

Labi, kundze, — Rihards atbildēja, — es izstāstīšu visu par šo bērnu. Kādreiz kaujas laukā ievainoju drosmīgu ienaidnieka bruņinieku. Cilvēks, kuram ļaunais liktenis bija licis krist zem mana zobena, nāves stundā aicināja mani pie sevis. Tad viņš izstāstīja, ka viņam esot dēls, ko viņš meklējot jau sen, bet nupat ticis uz pēdām. To zēnu māte pametusi. Viņš uzticēja man bērnu sameklēt. Apsolījos bērnu" atrast un rūpēties par viņu kā par sava brāļa bērnu. Meklēju viņu un atradu. Atradu .vispē- dīgajā nabadzības un posta midzenī. Sliktākā stāvokli nekā suni bez saimnieka. Ak, ja viņa māte būtu to redzējus.i!

Plankenhorstu Alfonsīnē stingām acīm vēroja runātāju.

Atradu bērnu slimu uz nāvi būcenī bez loga, gružu kaudzē kailu, ar skrandām apsegtu un pusaklu.

Alfonsīnē drebēja kā drudzī.

Es paņēmu nabaga bāreni līdzi un kļuvu viņam par tēvu īstā tēva vietā, kura vārds bija Oto Palvics.

Alfonsīnē iespieda seju kušetes spilvenā. Plankenhorstne izbijusies aizvirzījās meitai priekšā, lai aizsegtu viņu, un nobālusi, šausmu pilnām acīm vēroja Rihardu.

Rihards mierīgi turpināja:

Pie manis ir visi dokumenti, kas apliecina bērna izcelšanos. Visas viņa mātes vēstules. Kristāmzīme. Varu parādīt tam, kas par to jautās.

Plankenhorstnei raustījās visas dzīsliņas un grīļojās ceļgali.

Rihards lepni izslēja galvu.

Bet es esmu apsolījis mirstošajam ienaidniekam, ka bērna mātes vārdu nekad nevienam neizpaudīšu. Esmu devis muižnieka goda vārdu. Un, tā kā pats savās acīs vēl esmu muižnieks, neteikšu to pat jums.

Plankenhorstne uzelpoja brīvāk. Roka, kas žņaudza viņai rīkli, bija noņemta.

Edīte piegāja Rihardam klāt un maigi kā eņģelis sacīja: — Vienalga, kā bērnu jūs esat pieņēmis, lai būtu viņam tēvs, es būšu viņa māte.

Un viņa pieplaka Rihardam pie krūtīm un nolieca galvu viņam uz pleca.

Uzvarētā, zemē sabrukusi sieviete pacēla abas rokas pāri galvai kā nolādēdama un aizlūzušā balsi novēlēja: — Ņemiet ar viņu līdzi, elles un visu velnu vārdā! Taču viņiem jau smaidīja debesis un visi eņģeļi.

COMEDY OF ERRORS163

«Bet kurp tagad?»

Jā gan. To Rihardam jautāja kučieris, kas pie vārtiem bija gaidījis, kamēr viņš ar Edīti pie rokas nokāpj lejā.

Tas ir galvenais jautājums: kurp tagad?

Ne man, ne tev nav ne radu, ne paziņu, kurp varētu tevi aizvest līdz kāzu dienai. Izbraukt no Vīnes man aizliegts.

Nu tad ved mani pie sevis, — meitene sacīja. — Vai tad es neesmu bijusi pie tevis nometnē? Dienu būsim kopā, vakarā viens otram vēlēsim labu nakti.

Un starp mums būs prinča Seifa Almuluka zobens.

Tas ir viens no Šeherezādes romānu varoņiem, kas uz

plosta pārved mājās līgavu un, kad abi guļ blakus, liek starpā zobenu.

Jo dzīvē jau neiet tā kā uz skatuves, kur viss beidzas ar to, ka mīlētāji saņem svētību vai lāstus, vai arī viņu rokas tiek sadotas kopā.

Un mācītājs!

Pēc drāmas nāk vēl joku luga trīs cēlienos, comedy oi errois, pārpratumu luga.

Visvienkāršāk jaunajam pārim, līgavai un līgavainim, būtu bijis uz jautājumu «Kurp tagad?» atbildēt: «Taisni pie mācītāja.»

Taisni? Turp nevar braukt taisni.

Iepriekš jānoīrē divas savienotas istabas «Pie ungāru karaļa» (tā ir viesnīca) — viena Edītei, otra Rihardam. Un vēl ilgi jāvada dienas ar izpriecu runāt maigus vārdus caur slēgtām durvīm, saukt vienam otru par mīļoto un vienīgo un cauri dēļiem sūtīt skūpstus. Starp viņiem ir prinča Seifa Almuluka zobens.

Svētajai laulībai ir daudz ceremoniju.

Vispirms Vīnes garīdzniekam viņi trīsreiz jāuzsauc. Turklāt nevis trijos zemnieku dievkalpojumos, bet gan trijos kungu dievkalpojumos. Tādas dienas ir tikai svētdienas.

Tad jādabū no Nemešdombas mācītāja apliecība, ka viņi uzsaukti arī tur.

Un vēl Nemešdombas mācītājam jādod atļauja viņa ganāmpulka avi salaulāt Vīnē. Pa daļai tāpēc, ka līgava dzīvo Vīnē, pa daļai tāpēc, ka Rihards nedrīkst izbraukt.

Un, tā kā Nemešdombā patlaban nav īsta mācītāja, vecais ir miris, un kapelāna izdoto apliecību šeit neatzīst par derīgu, tad jāgriežas pie vikāra, lai pilnvaro kapelānu izdot šādu apliecību.

Turpretim vikārs domā, ka tas neesot vajadzīgs, kanonos par to nekas neesot teikts, un, lai pierādītu, ka nav padots Vīnes mācītājam, pilnvaru neizsniedz.

Tad Rihards sāk ticēt, ka laulību gan nodibinājis dievs kungs, bet ceremonijas izdomājis velns, un ir par to pārliecināts.

Un ar to vēl viss nav galā.

Likums vēlas zināt, ko par šīm laulībām domā vecāki un aizbildņi. Un šinī jautājumā iespējamas jaukas mutācijas un variācijas.

Pie katoļiem aizbildņu atļauja nav vajadzīga, jo aizbildņu un vecāku pienākumos neietilpst jauniešu izprecināšana, protestantu pienākums ir izprecināt, tātad atļauja ir vajadzīga.

Tas viss jāapliecina mācītājam ar izziņām, paskaidrojumiem, atļaujām un citādiem neiespējamiem dokumentiem.

Un varbūt tad viņi būs tikuši līdz mērķim?

Kur nu!

Un tad seko vēl vesels politisks strīds par to, vai mācītājs drīkst laist baznīcā un laulāt tādu pāri, kur viens lūdz dievu baznīcā ar krustu torņa galā, otrs — baznīcā ar zvaigzni un atzīst svēto trīsvienību.

Vīnes mācītājs apgalvo, ka nedrīkst.

Civilā likumgrāmata atzīst, ka var.

Vīnes mācītājs negrib viņus laulāt citādi kā vien, ja līgavainis atsakās no savas ticības, atsakās no visām likuma noteiktām tiesībām, pēc kurām nākamie ģimenes locekļi pēc ticības dalīsies uz pusēm, un prasa, lai tie visi būtu vienā ticībā.

Tad līgavainis saniknojas, viņš apsolās griezties pie rabīna un kopā ar līgavu pāriet Mozus ticībā.

Beidzot viņi saņem atbildi: «Ka jūs velns parāvis, nātiet, salaulāšu, bet svētības nedošu.» Kaut kādā privātā istabelē mācītājs ar pīpi zobos noskaita laulāšanas vārdus: «Nu jūs esat vīrs un sieva, varat iet!»

Kaut viņš būtu uzreiz tā teicis.

Rihards jau pirmajā brīvības dienas vakarā bija uzrakstījis mātei par visu notikušo.

Viņam bija daudz ko rakstīt par šo dienu. No rīta nāve, vakarā līgava, vidū apžēlošana un lāsti.

Pagāja kāda nedēļa, kamēr viņš saņēma atbildi. (Tolaik dažas vēstules stingri kontrolēja.)

Vēstule bija ļoti īsa. Prieks, ka Rihards palicis dzīvs, piekrišana viņa laulībām, solījums, ka drīz vien pārvaldnieks brauks uz Vīni un visu izstāstīs.

Rihards nepacietīgi gaidīja to dienu.

Jo lielāks bija prieks, kad pārvaldnieks ieradās kopā ar sievu. Viņš tūdaļ paskaidroja, ka sievu atstāšot šeit pie Edītes jaunkundzes, jo nabaga jaunkundzei citādi nebūšot neviena, kas palīdz ietērpties līgavas drānās.

Dabiski, ka līgavas tērps bija sagādāts Peštā. Un tas bija labi, jo Edīte no Plankenhorstiem nebija paņēmusi līdzi nevienu kleitu. Lāga večuks izstāstīja Rihardam visu, kas pa to laiku bija noticis. Lielās briesmas ar Edena un Jenes samainīšanu. Tagad Rihards saprata, ko nozīmē gaišā matu cirta. Nabaga zēns! Tagad šī gaišā cirta bija Rihardam kļuvusi nozīmīgāka nekā brālis pats, dzīvs būdams. «Viņš ir izlicies par vecāko brāli.»

Pēc tam pārvaldnieka kungs pārstāstīja par saimniecības jautājumiem. Atraitnes kundze pati gribējusi ierasties Vīnē uz Riharda laulībām, bet, kad viņa lūgusi atļauju (tagad atļauja vajadzīga pat izbraukšanai uz kaimiņu ciemu), viņai pateikts, ka Nemešdombu atstāt aizliegts. Tad gribējusi braukt jaunā kundze, bet viņai saslimis dēliņš, un viņa nevarējusi to atstāt. Brālim savukārt ir svarīgi iemesli Vīnē nerādīties. Tā ka par vedējpāri varējuši atbraukt tikai .pārvaldnieks ar savu sievu.

Rihards arī par to bija ļoti priecīgs.

Pārvaldnieks vēl paziņoja, ka varas iestādes konfiscējušas visu īpašumu. Tas gan tā nepalikšot, jo. valdība va

rot uzlikt roku tikai divu dēlu dajai, trešā būšot jāatdod, taču tas vilkšoties ilgi, un līdz tam laikam visus ienākumus saņemšot no finansu orgāniem, kas katru mēnesi pret kvīti izsniegšot ģimenei nelielu uzturnaudu. Tāpēc Riharda kungam arī sākumā būtu savi izdevumi attiecīgi jāpiemēro.

Rihards domāja, ka tā būšot pareizi.

Valdība bija viņam dāvājusi dzīvību. Viņš var būt priecīgs, ka paņemts tikai viņa īpašums. Dievs tā nolicis. Vismaz skolās tā māca.

Ka tikai viņš beidzot dabū savu mīļoto.

Jāzina tas, ka cilvēki, kas taisās precēties, ir ļaundari. Vispirms viņus vecāki un aizbildņi tur policijas uzraudzībā, pēc tam sabiedrība vajā un uzliek disciplinārsodus, beidzot baznīca apcietina, moca, saista, pratina, zvērina, notiesā uz nāvi, lai viņi būtu nopelnījuši paradīzi.

Vismaz Rihards nu bija ieguvis paradīzi.

CIEŠANU ATSLĒGA

Kad Rihards bija iekarojis paradīzi, viņam ienāca prātā, ka nu būtu laiks nolaisties uz zemes.

Viņš sāka apspriesties ar savu mazo sieviņu par šīs zemes lietām.

Mīļo, mazo sieviņ! Vai tu zini, ka mēs esam nabadzīgi?

Edīte smējās.

Kā gan mēs varam būt nabadzīgi? Man esi tu, tev

esmu es.

Tie ir divi miljoni. Taču bez procentiem. Mums jāierobežo savi izdevumi. Vai tu zini, cik lieli ir mūsu mēneša ienākumi? Simts forintu. Tik daudz es varu saņemt no mātes. Tagad viņa pati cieš trūkumu.

Es nemaz nezinu, kā to var iztērēt. Tas taču lērums naudas.

449

Tagad man vēl kaut kas tev atklāti jāizstāsta. Visa šī nauda vēl nav mūsu. Man šinī pilsētā no senākiem laikiem ir goda parādi. Sīki parādiņi godīgiem amatniekiem vai piegādātājiem. Labos laikos tie ir sīkumi, mazi parādiņi, ar kuriem nav ko rēķināties, bet tagad tie man ir smaga nasta. Negribu nodarīt zaudējumus šiem nabaga cilvēkiem. Es gribu norēķināties un izlietošu tam pusi mēneša naudas.

Labi būs, ar piecdesmit forintiem varam dzīvot, kā fitsti. Vārīšu tikai divus ēdienus, pati būšu pavāre, tad tu redzēsi, cik labi es gatavoju, turēsim tikai apkopēju, kas visu mazgās, un iztiksim ar šiem ienākumiem.

Tas nebūs ilgi. Es veltīgi nekavēšu laiku, meklēšu kādu darbu vai nu uz dzelzceļa, vai kādā iestādē un nopelnīšu vajadzīgo naudu.

Zini ko? Ēdīsim vienu vien ēdienu. Neturēšu nekādu apkopēju, mazgāšu pati. Toties tu man paliksi mājās un nemeklēsi nekādu darbu.

Rihards noskūpstīja mīļo sieviņu un iedeva viņai piecdesmit forintu, lai lūkojot ar tiem saimniekot.

Jaunā sieva ņēma papīru un zīmuli un sāka skaitīt, cik tirgū maksās pārtikas produkti, un atklāja, ka ik mēnesi vēl piecpadsmit forintu paliekot īres maksai un drēbēm.

Brīnišķīga tāme! Taču man būs jāapskatās pēc kāda darba. Padomā to, ka patlaban esam tikai divi, bet kādreiz noteikti būsim trīs.

Ej nu, joks tāds!

Tāpēc jau tev nav jāsarkst. Mēs jau tā esam trīs. Oto Palvica dēls jāved šurp.

Tev taisnība. Tad meklē vien darbu. Es arī pelnīšos ar šūšanu.

To es neatļaušu. To mans mazulītis nedarīs. Tad labāk es strādāšu par diviem.

Tā vien vēl trūka! Tad es tevi visu dienu nedabūšu redzēt. Labāk dalīsim darbu.

Viņi vienojās, ka dalīs uz pusēm dzīves rūgtumu tāpat kā saldumu.

Rihards palūdza atļauju uz pāris stundām iziet no mājas pameklēt darbu. Edīte atļāva, bet pavēlēja vienos būt mājās uz pusdienām. Viņai bija viens vienīgs katliņš un par plīti kalpoja taupības krāsniņa turpat istabā. Viņa vispirms izvārīja zupu, tad salēja bļodā un nolika siltumā, tanī pašā katliņā pagatavoja mērci, salēja tasītē, beidzot izvārīja makaronus. Viss bija garšīgs, smaržīgs, kārdinošs.

Kad Rihards tieši vienos atgriezās mājās, viņu gaidīja gatavas pusdienas.

Cik labi garšoja! Rihards ēda kā vilks.

«Pašam ķeizaram nav labākas pusdienas.»

Tauta šo izteicienu nav izdomājusi aiz necienības pret dinastijām, bet lai pienācīgi paslavētu sievas vārījumu.

Kā šī uzslava patik sievām!

Kārtīgi izēsts šķīvis — lauru vainags sievai.

Tās bija lieliskas pusdienas! Par trīsdesmit pieciem kreiceriem! i

Vecajos labajos laikos tādas nevarēja ēst katru dienu. (Sevišķi, kad vārīja Pāla kungs. Lai dievs mielo viņa dvēseli!)

Bet Rihards arī bija pelnījis krietnas pusdienas. Viņš bija atgriezies ar labiem panākumiem. Dabūjis darbu kādā mašīnu fabrikā par piecdesmit forintiem mēnesī. Tā bija lieliska izdevība.

Cars Pēteris Pirmais par pirmo algādža peļņu atnesis sievai sieru, lepni teicis carienei Katrīnai: «Redzi, ka es spētu tevi uzturēt, arī ja nebūtu cars!»

Rihards devās kārtot citas darīšanas.

Viņš iegriezās Porcelāna ielā pie vecā sīkumtirgotāja. Lūdza lāga Salamonu uzņemties viņa naudas darījumu kārtošanu. Parādi sasniedza kopā kādus pāris tūkstošus forintu, bet cerams, tos varēs nokārtot pa daļām. Samaksās līdz pēdējam filleram.

Vecais Šalamons apsolījās atnākt starp pulksten vieniem un diviem, kamēr viņa veikals slēgts.

Vecais bija precīzs. Pusē divos pie durvīm atskanēja vina šļūcošie soļi.

Edīte vēl slaucīja pusdienās lietotos traukus. Logi bija vaļā, lai izvēdinātos vienīgā istaba, kas reizē kalpoja arī par virtuvi.

— Ak, daiļā kundze, — vecais tirgotājs, zemu klanīdamies, sacīja, — atļaujiet skūpstīt jūsu skaisto rociņu. Ar prieku skūpstu roku, kas strādā. Ar daudz lielāku prieku nekā tādu, kas kustina vēdekli.

Ak, jūs te tik jauki dzīvojat! Šauri gan ir, toties ciešāk kopā. Man liekas, jums šādā vientulībā nav bail. Vismaz nevarat viens otram nekā slēpt. Tādam šauram mājoklim ir savas priekšrocības. Cilvēkiem tādā. nenākas vienam otru meklēt. Daudz labu cilvēku var sadzīvot vienā mazā vietiņā. Lai jums dieva svētība! Tātad ar jūsu atjauju, apakšpulkveža kungs! Atvainojiet, man jūs vienmēr būsiet apakšpulkveža kungs. Šeit neviens mūs nedzird. Runāsim par to, kālab jums labpaticis mani aicināt šurp, ķersimies pie mūsu darīšanām. Lūdzu, es pastāvēšu, ja jums ir tikai viens krēsls.

Atradās ari otrs krēsls. Tas visu laiku tika lietots trauku novietošanai. Pašiem pietika par abiem viena. Ja Rihards sēdēja uz krēsla, tad Edīte viņam klēpī. (Par šo izgudrojumu varētu prasīt patentu.)

Tātad sāksim no sākuma, apakšpulkveža kungs. Kundze neapvainosies par mūsu darīšanām. Esmu par to pārliecināts. Viena sirds, viena dvēsele.

Tirgotājs izvilka no kabatas papīrā satītu krīta gabaliņu.

Esiet tik laipni, nodiktējiet man, kam esat parādā.

Rihardam šādos jautājumos bija laba atmiņa. Viņam nāca prātā ikviens aizdevējs, pat vissīkākie parādiņi. Šala- mons tos visus sarakstīja uz galda citu zem cita.

Liela summa, pamatīga naudas summa, — Šalamons sacīja, kustinādams uzacis, tā ka mazā cepurīte virzījās atpakaļ. — Briesmīgi pulka naudas! Hm, hm!

Viņš iešņauca no savas melnās tabakas kārbas. Piedāvāja arī Edītei. Viņa pateicās. Viņai nepatīk tabaka.

Gan jūs pieradīsiet, ja vīrs bieži nebūs mājās. Visas labas sievas pierod pie tabakas. Tas nozīmē, ka viņas ir uzticīgas saviem vīriem. Par to vēlāk. Tātad, apakšpulkveža kungs, man domāt, jūs vēl nebijāt pilngadīgs, kad sataisījāt tos parādus.

Taču mans gods vienmēr ir bijis pilnīgs!

Ak … Tie ir v vareni vārdi. To jau var atzīmēt. «Mans gods nekad nav bijis mazgadīgs.» Redziet, cienīgā kundze, kāds cilvēks ir jūsu vīrs. Pazudušais dēls! Viņš savu godu vērtē augstāk nekā divi tūkstoši forintu. Nemīliet viņu!

Edīte par atbildi smējās un noskūpstīja Rihardu.

— Labi, apakšpulkveža kungs, taču pastāv vēl kāda pieņemta tradīcija. Ikdienā pielietojama tradīcija. Tā saucas Vergleichsverfahren 163. Parādnieks vienojas ar parāda devējiem par kādiem zināmiem procentiem, ko nomaksās. Viņi arī piekrīt un priecājas, ka saņems kaut daļu naudas, kas jau domāta esam pagalam. Tas ir patiesi godīgs darījums.

Es tam nepiekrītu. Forintu pret forintu, tā kā esmu saņēmis, tā kā man tos iedeva. Es nedrīkstu atraut ne filleru tiem nabaga cilvēkiem, kas ticēja maniem vārdiem un manam godīgumam, es nedrīkstu nolaist ne procenta no sava goda. Drīzāk pats pacietīšu trūkumu.

Nelabojams cilvēks! Bet jums taču ir ģimene. Vajadzētu gan nākt pie prāta. Nu labi, es jau nekā nesaku. Ja jums patlaban būtu zobens pie sāniem, kā jūs to šķindinātu! Bet tagad pasakiet — no kā mēs tos parādus segsim? Ar ko tos nomaksāsim?

Viņš ar krītu uzzīmēja uz galda divas ailes un uzrakstīja pāri jau gatavajai skaitļu kolonnai Soli 164r bet tukšās ailes galvā Haben.65

Tātad, pirmkārt, es ik mēnesi saņemu no mātes simts forintu, no kuriem pusi nodošu parādu deldēšanai.

Pusi? Vai cienītā kundze tam piekrīt?

Jā gan! — Edīte steidzīgi atbildēja.

Šalamons ierakstīja šo summu zem Habert.

Bez tam mašīnu fabrikā saņemšu mēnesī piecdesmit forintu, arī no tiem pusi nodošu parādu deldēšanai, otra puse paliks manai sievai apģērba iegādei.

—- Kam man tas vajadzīgs? — Edīte iebilda. — Labā māmiņa man atsūtījusi par dāvanu tik daudz drānu, ka nespēšu ne novalkāt. Rakstiet iekšā visu summu.

Un viņa tik ilgi tiepās, kamēr Šalamons ierakstīja ailē Haben visu summu.

Tad vecais tirgotājs uzlocīja piedurknes līdz elkoņiem, it kā ķerdamies pie tik svarīga darba, kam iepriekš labi jāsagatavojas, un sacīja:

Un tad pievienosim Edītes Līdenvalla jaunkundzes līgavas pūru — trīssimt tūkstošu sudraba forintu.

Un viņš pierakstīja trekniem cipariem: 300 000 forintu.

Abi jaunie saskatījās, kas tas par joku.

Tad vecais tirgotājs piecēlās kājās un saņēma abus aiz rokām.

Kundze! Kungs! Es jums novēlu laimi kopīgā dzīvē. Jūs esat viens otra cienīgi. Tas, ko es sacīju, tas, ko es te uzrakstīju, ir nopietni domāts. Un tagad jūs no manis uzzināsiet visu līdzšinējo notikumu noslēpumu. Sēdieties, lūdzu, man blakām! Te ir vēl viens krēsls. Sēdieties, kā esat paraduši, abi uz viena krēsla. Man patīk to redzēt.

Jūs neesat veltīgi cietuši, — vecais tirgotājs sāka savu stāstu. — Jūsu ciešanām milzīga cena. Vesels kapitāls. Neticiet tam, ka viens vai otrs dara ļaunu tikai sava prieka pēc. Ļaunus darbus dara tāpēc, ka tie atnes lielus procentus. Dažiem tas patīk. Man ne. Es saku tā, ka būt godīgam ir ļoti labs veikals. Tepat būs piemērs. Bet es stāstīšu no sākuma. Jums bija kāds tēvocis — Alfrēds Pljmkenhorsts, bagāts vecpuisis. Viņš bija savdabīgs un lepns vīrs. Es viņu labi pazinu, jo biju viņa baņķieris, pārzināju viņa naudas lietas; zināju arī visu, kas notika ģimenē.

Vecais barons lika rakstīt testamentu, kurā visu īpašumu — Vīnes pili un kapitālu novēlēja radiniecei Plan- kenhorsta kundzei un viņas meitai.

Vecais kungs nodzīvoja garu mūžu. Veci cilvēki parasti dzīvo ilgi, it sevišķi bagātnieki; pa šo laiku jaunajai meitenei iznāca kāds pārpratums mīlestības lietās, ko advokāti sauc: «process sākās ar izpildīšanu».

Nu gadās arī tā. Vai nu retums.

Taču veci baroni tādos jautājumos ir ļoti piekasīgi, pirmkārt, tāpēc, ka viņi ir veci, otrkārt, tāpēc, ka viņi ir baroni.

Alfrēds Plankenhorsts gatavoja citu testamentu. Viņš sameklēja kādu bārabērnu tālākos rados — Edīti Līdenvalla jaunkundzi un nodeva to Plankenhorstiem audzināt.

Otrs testaments skanēja tā:

«Ja Plankenhorstu Alfonsīne ar godu iziet pie vīra un ar savam stāvoklim pienācīgām laulībām izlīdzina āavu kļūdu, tad viņa var saņemt pusi kapitāla.

Ja Līdenvallu Edīte apprecas ar cienījamu cilvēku, viņa saņem kapitāla otru pusi.

Ja Līdenvallu Edīte apprecas pirmā, tad viņa saņem visu kapitālu.

Ja Līdenvallu Edīte paliek neprecējusies, aiziet klosterī vai izdar^ ko tādu, ko godīgā pasaule nevar viņai piedot, tad visa summa paliek Brigitas jaunavu klosterim, bet procentus saņem Plankenhorstu dāmas, kamēr vien dzīvo.»

Par šo testamentu nedrīkstēja zināt neviens cits kā vien es, kam bija uzticēta testamenta izpildīšana, taču sekretārs, kas to pārrakstīja, bija izpaudis saturu Plankenhorstu dāmām. Viņas zināja par to.

Un tagad pārdomājiet visu, kas ar jums noticis, un jūs atradīsiet izskaidrojumu it visam no jūsu pirmās tikšanās līdz pat izraidīšanai.

Jūs tikāt ieslēgti vieni tukšā dzīvoklī. Rihardu Baradlaju kā Edītes Līdenvallas līgavaini gribēja nogalināt. Gribēja panākt, lai Edīte aiz izmisuma uzliek mūķenes plīvuru; uzkūdīja satracinātu, saniknotu dauzoņu baru Brigitas klosterim, kurā atradās Edīte. Jau uzasināja bendes cirvi Līdenvallu Edītes līgavainim. Kādēļ tas viss notika? Naudas dēļ. Velns nestrādā, ja nav pārliecināts par simts procentiem peļņas.

Es to visu zināju, redzēju, uzmanīgi sekoju visam. Ak, mums, sīkajiem ļautiņiem, ir ļoti laba slepenpolicija. Mēs varam ielūkoties gan namos, gan sirdīs. Un pat kabatās.

Pēdējais orgāns ir vissvarīgākais. Tam kalpo katrs nervs, katra dzīsliņa.

Šis atklājums nomierinās jūsu ticību cilvēkiem.

Cilvēki nav Jāuni par velti, tāpat vien aiz mīlestības uz ļauno.

Melo tie, kas saka, sātanam esot ļauna dvēsele, viņam ir tikai alkatīga dvēsele.

Ja viņš necerētu ko pelnīt, viņš nedarītu ļaunu, labāk zvilnētu mājās un pūtinātu miesas.

Viņa pirmais ļaunais darbs arī bija tikai aprēķins.

Kad pirmajai sievietei lika apēst ābolu, viņš rēķināja: ja mūžam būs tikai divi cilvēki, man būs tīrā nabadzība. Labāk lai viņu ir tūkstoš miljonu. Tad arī man tiks savs komfortiņš.

Tāpēc arī es velnu nenosodu tā kā citi. Arī viņam ir tiesības dzīvot.. Leben und leben lassen.166 Bet tālāk lai iztiek ar saviem ienākumiem. Viņam ir plašs dzīvoklis, kurināmā diezgan. Pietiekami labi.

Plankenhorstu dāmām paliek viņu nams iekšpilsētā. Tas ir lielisks īpašums. No tā viņas var dzīvot desmit gadus. Ak tu dieviņ, vai tad tagad ir tādi laiki, ka var domāt, kas būs pēc desmit gadiem?

Gan jau par Alfonsīni parūpēsies tas, kas rūpējas par lilijām laukā, un tie, kas rūpējas par baleta dāmu tērpiem.

Neapskaudīsim viņu.

Mums pašiem savas laimes tik daudz, ka tā neietilptu tanīs milzu zālēs, taču tā ietilpst mūsu sirdīs.

— Nu, apakšpulkveža kungs, apakšpulkveža kundze! Vai esat apmierināti ar atrisinājumu?

PĒC DIVDESMIT GADIEM

Mūsu stāsts ir pabeigts, atlicis tikai savilkt galus kopā. Atskaitīties par zaudētajiem un palikušajiem.

^Rihards Baradlajs audzināja Oto Palvica dēlu kā paša bērnu.

Mazais Kārojs bija prātīgs zēns ar labu galvu. Mazliet patvaļīgs un spītīgs, bet ar audzināšanu šīs īpašības varētu apvaldīt un ievirzīt īstajās sliedēs.

«Es pats ari mazs biju patvaļīgs zeņķis,» Rihards mēdza viņu attaisnot.

Ar laiku Kārojam radās arī mazi brālīši, un nekad neviens Riharda ģimenē nebūtu pamanījis, kurš paša bērns, kurš pieņemts.

Zēns daudz slimoja. Trūkums pirmajos trīs dzīvības gados bija iedragājis viņa veselību. Edīte naktīs sēdēja pie slimnieka gultas. Zēns ļoti mīlēja audžuvecākus.

Divpadsmit gadu vecumā zēna raksturs pēkšņi mainījās uz slikto pusi.

Viņš negribēja vairs mācīties, kaitināja savu audzinātāju, bija nežēlīgs pret mazākajiem bērniem, centās nodarīt mājās kādu postu un neklausīja audžuvecākus.

Rihards sacīja, ka vainīgi tikai pusaudža gadi. Ikviens zēns ir neiedomājami slikts ap to laiku, kad viņam galvā sāk rasties smadzenes. Bērniem tā ir tāda pati krīze kā zobu nākšana. Vai tad bērnu tāpēc met pa logu ārā, ja viņam nāk zobi un viņš augu dienu niķojas?

Kāroju nevajadzēja mest pa logu ārā, viņš aizbēga pats.

Ceļa naudai viņš bija paķēris līdzi šādas tādas pie rokas pagadījušās sudrablietas.

Rihards devās viņam pakaļ un sadzina pēdas.

Zēnu atrada* kādā midzenī. Viņam vairs nebija nekā ne no sudrablietām, ne ko līdzpaņemtā apģērba. Tā vietā viņa miesu sedza kaut kādas nodriskātas netīras skrandas. Viņš sacīja, ka apģērbs viņam nozagts.

Rihards pārveda zēnu mājās. Runāja ar viņu mierīgi, rāmi. Nepiedūra ne pirksta, nebiedēja ar ne vienu bargu vārdu.

Skrandas, kādās zēns bija atrasts, ieslēdza skapī, un, kad zēnam atkal uznāca prāts bēgt, Rihards šīs lupatas klāja viņam priekšā.

— Te būs tas, ko tu tiki iegādājies ar savu patvaļu.

Kādu gadu zēns likās paklausīgs. Taču zem šīs pakļaušanās slēpās kaut kas zemisks. Viņš prata izlikties un vīt intrigas.

Kādā dienā, kad Rihards gatavojās doties tālākā ceļā, zēns atkal bija nozudis. Šoreiz viņš nebija paņēmis līdzi nekā. Taču tā skapja atslēgas caurumā, kur glabājās skrandas, atradās nolauzta atslēga.

Izskatījās, ka zēns mēģinājis skapi dabūt vaļā, bet slēdzis ar nepareizu atslēgu un nolauzis to.

Ko gan viņš būtu darījis ar skrandām? Kāpēc viņam vajadzēja slepeni dabūt tās rokā? Kas gan tur var būt?

Rihards tikai tagad sāka interesēties par šim skrandām un rūpīgi pārmeklēja tās.

Viņš atrada mēteļa oderē iešūtu vēstuli.

Vēstulē bija rakstīts:

«Tavs audžutēvs nogalināja tavu tēvu un aplaupīja to.. Tagad viņš tevi tur savā mājā tāpēc, ka viņu moca sirdsapziņa. Tavs tēvs bija ievērojams cilvēks — pulkvedis Oto Palvics. Tava māte ir dižciltīga dāma Vīnē. Tev pienāktos būt kungam, nevis skūpstīt roku sava tēva slepka- vam.»

Rihardam bija viegli uzminēt, .kas šo vēstuli rakstījis. Kas bija tā vienīgā būtne pasaulē, š'pējīga tik velnišķīgi atriebties viņam un Oto Palvica dēlam. Šīs vēstules dēļ bija mainījies Kāroja raksturs.

Rihards vēlreiz devās viņu meklēt, lai vestu atpakaļ. Varbūt viņš spēs izskaidrot, kāda ir noslēpumainā īstenība.

Viņš atkal dzina pēdas pazudušajam, kamēr uzzināja, ka Kārojs bēdzis uz savas mātes māju.

Kā viņš atradis ceļu turp?

Paruna teic, ka noslēpums, ko zinot trīs cilvēki, vairs neesot noslēpums.

Tātad Kārojs Palvics bija atradis ceļu uz mātes māju.

Tur viņu laipni uzņēma, taču ne uz ilgu laiku.

Māte rūpējās par viņa nākotni un nodeva viņu kara (lotē.

Pēc gada Rihards saņēma nožēlas pilnu vēstuli. Kārojs rakstīja, ka viņam ejot slikti. Riharda namā katrs kalps esot kungs salīdzinājumā ar viņu. Šeit viņu visi sitot un dauzot. Un mērdējot badā. Viņš lādēja .savu māti, kas viņu tur iekārtojusi. Piecpadsmit gadu vecs zēns jau tiesāja savu māti. Pasaules dāma, kuras izpriecu zālēs nav vietas pusaudzim dēlam. Dāma bez sirds. Veco māti

arī viņa izdabūjusi no mājas ārā, apliecinādama, ka tā sajukusi prātā. Tagad viņu turot trako namā. Vai gan pret dēlu viņa būtu izturējusies labāk? Apmuļķojusi viņu ar solījumu, ka nodod viņu par gardmarīnu ar mēneša algu, bet nodevusi par parastu kuģapuiku. Beigās viņš lūdza Rihardu atbrīvot viņu. Izpirkt no turienes. Viņš būšot mūžam uzticīgs un paklausīgs dēls un kalps.

«Uz jūras cilvēks iemācās dievu lūgt.»

Rihards gāja un izpirka Kāroju.

Taču savā mājā viņš to vairs neveda. Nodeva kādā slavenā pansionāta un maksāja, cik vajadzēja.

Protams, zēns izstaigāja visus Peštas pansionātus. Nekur viņu necieta ilgāk par pusgadu.

Beidzot Rihards pārdomāja un paņēma zēnu mājās. Viņš bija apņēmies katrā ziņā no šī zēna izaudzināt krietnu cilvēku. Viņš pats audzinās. Viņš turēja zēnu savā istabā, ņēma visur līdzi, mācīja un skoloja, skaidroja viņam savus ideālus. Centās viņu rosināt uz brīvu ideju, augsta lidojuma domām.

Šis mēģinājums beidzās ar to, ka zēns nosūdzēja audžutēvu kā bīstamas musinātāju partijas vadītāju. Tad sākās nebaltas dienas. Rihardu apcietināja kopā ar daudziem citiem, vadāja, pratināja vai pusotra gada; tad izlaida ar brīdinājumu, citreiz labāk izvēlēties cilvēkus, kuru klātbūtnē runāt par politiku, jo patlaban gaiss neesot tīrs.

Rihards pat tagad vēl nespēja nosodīt audžudēlu, vienīgi nolādēja viņa «mātes asinis». Un lauzīja galvu, kā nokārtot viņa nākotni.

No šīm rūpēm viņš tika vaļā, jo zēns pa to laiku bija pieteicies brīvprātīgajos. Tā sauca kādu strauji noorganizētu pulku, kurā uzņēma visus puišus, kas vien to vēlējās.

No turienes viņš atkal atrakstīja Rihardam rūgtu grēku nožēlas vēstulf. Viņam vairs tur nepatika.

Rihards vairs nebrauca viņam pakaļ, aizsūtīja tikai izpirkšanas maksu, cik jau valdība prasīja par to, ka atbrīvo kādu no dzimtenes aizstāvēšanas. Zēnam lika pie sirds izvēlēties kādu cienījamu profesiju. Vienalga, kādu, vienīgi tad viņš varēs cerēt uz Riharda atbalstu.

Zēns izvēlējās arī. Viscienījamāko darbu. Viņš kļuva par finansu ierēdni. Šinī postenī viņš jutās labi.

Rihards centās nostādīt viņu uz kājām. Viņš izmantoja savu ietekmi pie konstitucionālās iekārtas varas vīriem, lai sekmētu audžudēla karjeru. Viņš to arī sasniedza.

Kārojs Palvics ierindojās augstāko ierēdņu šķirā un, kā liekas, tur nostiprinājās.

Viņam gan gadījās sīkas, finansiālas dabas nepatikšanas, bet tās audžutēvs regulāri nokārtoja, pirms nelaime bija kļuvusi kritiska.

Tā ritēja laiks, līdz Kārojs sasniedza pilngadību.

Kādā priekšpusdienā, kad viņš garajā biroja zālē kopā ar kolēģiem reizināja skaitļus, nāca šefs un sacīja tā:

Paklau, tur ārā tevi meklē kāda sieviete.

Jauna?

Nezinu. Spirts ir tava specialitāte. Ņem spirtometru un pārbaudi.

Eleganta?

Tertia qualitaet.

Palvics izgāja pie sievietes, kas viņu gaidīja priekšistabā.

Tā bija ar noplukušu eleganci ģērbusies, apvītuši sieviete.

Kad Kārojs Palvics iznāca ārā, sieviete krita viņam ap kaklu un sāka raudāt.

Nu, nu, kundze. Mierīgi. Es laikam nemaz neesmu tas, ko jūs meklējat.

Kārojs Palvics!

Jā gan.

Mans dēls!

Velns parāvis, kundze, kad man bija tas gods redzēt jūs pirmoreiz, jūs nebijāt tik noplukuši. Ar ko varu pakalpot?

Ak, es esmu tik nelaimīga!

To es tūdaļ sapratu. Un kur jūs esat likusi savu laimi?

Esmu kļuvusi par ubadzi.

Skaista nodarbošanās. Tikai tā jāprot. Pat ienākumu nodokļa nav. Un kur jūs likāt savu pili?

Tie ļaunie cilvēki to man atņēma par parādiem.

Nolādētie kreditori! Nevajadzēja ar tiem sapīties. Bet es taču tiku jūsu mājā redzējis arī grāfus un baronus, protams, tikai to brītiņu, kamēr vēl nebiju aizsūtīts uz )uru. Vai arī tos paņēma kreditori?

Kad cilvēku piemeklē nelaime, tad neviens nevēlas viņu pazīt.

Redz, cik cilvēks beidzot kļūst prātīgs.

Tagad man nav vairs kur galvu likt, vienīgi pie tavām krūtīm.

Nu, tā tik būtu laime! Tā vien vēl trūka kā dabūt tevi sev kaklā.

Dēls! Mīļais dēls!

Protams, kamēr tev gāja labi, kamēr biji bagāta, tu neteici: «Dēls! Mīļais dēls!» Es pats/ tikko iztieku. Tev nevaru dot ne drupatas. Man nav nekas pretim, ka tu lūdz dāvanas, bet es protestēju, ka tu lūdz no manis.

Nerunā ar mani tik nežēlīgi, esmu tava māte.

Es nevaru tev darīt laba ne tik daudz, cik tu savai mātei, kuru tu vecumdienās iekārtoji trako namā; man nav tādas pazīšanās.

Kāroj! Dēls! Es būšu tava kalpone. Es mazgāšu tev veļu. Vārīšu, uzkopšu dzīvokli, tikai atļauj man dzīvot ar tevi zem viena jumta.

Tādas laimes vien-man trūka. Lai šitie kuruci uzzina, ka tu esi mana māte. Jau tā mani ļoti mīl! Tu zini, cik tavs vārds nolādēts šai zemē! Tavi darbi zināmi katram bērnam. Beidzot tevi sāka ienīst pat tavējie, jo, kad vairs nebija ko nodot, tu sāki ziņot par izdomātām sazvērestībām, tā ka beidzot tevi dzina ārā it visur, un tagad, kad tu laimīgi esi kļuvusi reizē nīstama un smieklīga, tu gribi sēsties man mugurā, lai es stiepju tevi tālāk. Nestiepšu. Ja kāds uzzinās, ar ko es te apkampjos, tad man ir beigas. Ja iedošu tev kādus sešus forintus, mani sāks turēt par vieglprātīgu izšķērdētāju un es nesaņemšu pabalstu sakarā ar dārdzību. Varu ieteikt tikai meklēt sev bagātāku dēlu.

Vecais kancelejas kalpotājs priekšistabā nevarēja paciest tik cietsirdīgu valodu.

Ei nu, kungs, ar māti gan nevajadzētu tā runāt.

Kārojs Palvits atskatījās. Viņš bija bailīgs. Neuzdrīkstējās pretoties nevienam, kas nostājās pret viņu, protams, ja tas bija vīrietis.

Nu labi, labi. Šeit es nevaru ar tevi runāt citu cilvēku klātbūtnē; atnāc divos pēc pusdienas pie manis uz mājām, tur mēs varēsim padisputēt. Te būs mana adrese.

Viņš pasniedza sievietei savu vizītkarti un atgriezās birojā. '

Kas tā tāda bija? — ziņkārīgie kolēģi apjautājās.

Iedomājieties tik: man uzradusies māte.

Un ko tu ar viņu iesāksi?

Izdošu par aukli.

Drīz vien atkal nāca iekšā priekšnieks.

Palvic! Šodien tev smaida laime. Audžutēvs meklēja tevi.

Kāpēc nenāca iekšā?

Nevēlējās tevi traucēt darbā.

Ko viņš atnesa?

Naudu.

Vai daudz?

Ļoti daudz.

To varēja no tāda muļķa sagaidīt. Cik daudz ir?

Kādi pieci tūkstoši forintu. Te tie būs.

Kārojs Palvics ar izbrīnu paņēma vēstuli, kurā bija nauda un īss paskaidrojums.

Kāroj Palvic! Jūs esat sasniedzis pilngadību, un es vairs neesmu Jūsu audžutēvs. Jūsu tēvs mirstot nodeva man naudu, kas viņam bija klāt. Cik tas bija, to Jūs redzēsiet no kara komandiera izdotās apliecības. Jūsu tēvs vēlējās, lai šo summu izsniedzu Jums, kad būsiet kļuvis pilngadīgs. Šo laiku tā atradās krājkasē, un ir pieauguši procenti. Tagad izsniedzu Jums kopīgo summu. Lietojiet to derīgiem nolūkiem. Rihards Baradlajs.

Oho! — iesaucās Kārojs Palvics. — Lielais vinnests! Nomiris onkulis Brazīlijā. Draugi, šodien mums pusdienas būs pie Fronera. Būs šampanietis un austeres. Pulksten trijos dodieties turp, es jūs visus ielūdzu.

Varbūt jūsu māti arī! — vecais kalpotājs iečukstēja viņam ausī.

Nu, protams!

Un viņš aizcirta savas rēķinu grāmatas. Paķēra cepuri nn skrēja projām. Neviens necentās viņu aizturēt.

Taču todien viņš necienāja ne māti, ne kolēģus ne ar šampanieti, ne ar austerēm, bet skrēja taisni uz mājām, sakravāja ceļa somu un devās uz Būdas staciju; tur viņš paspēja uz vilcienu, kas patlaban gāja uz Triestu, sēdās vilcienā un atpakaļ vairs neskatījās.

Dāma apnēsātajās drānās ieradās dēla dzīvoklī tieši pulksten divos. Durvis bija aizslēgtas. Saimnieks, no kura tlēls bija īrējis istabu, iedeva viņai vizītkarti, uz kuras bija rakstīts:

Madame!

Es braucu uz Ameriku; ceru, ka Jums nelabpatiks man sekot uz turieni!

Adieu!

Vizītkarte nebija pat ielikta aploksnē.

Nelaimīgā sieviete sabruka turpat uz sliekšņa. Viņu bija salauzis posts, kādā nonākusi miesa un dvēsele.

Pēdējo mitekli nelaimīgā sieviete atrada patversmē, ko bija nodibinājušas ungāru patriotes. Dažas sirsnīgas sievietes, kas pašas bija daudz cietušas un centās liktenim spītēt, remdējot citu ciešanas.

Kāroja Palvica māte nokļuva patversmē. Viņu aizveda turp bez samaņas, un viņa pamodās, drudzī trīcēdama.

Kad viņa sāka atjēgties, patversmes palātas apstaigāja dāmu komitejas pārstāves kopā ar ārstu.

Ārsts ziņoja abām komitejas loceklēm, ka ievesta jauna slimniece, kas neizsakāmi cieš; viņas slimība nav no tām, kas drīz pāriet, tā turēsies ilgi, bet brīvu vietu vairs nav. Nevar saprast, ko ar viņu iesākt. Būs jāsūta uz citu slimnīcu.

Viena no dāmām bija stalta, lepnu stāju, bālu, skaistu seju, ko vēl varētu saukt par jaunu, ja it visur nebūtu sudrabs: mati, uzacis un skropstas. Taču acis viņai mirdzēja vēl tagad, tās izstaroja gaismu, izstaroja dvēseles spēku. Tas bija skaistuma ideāls sešdesmit gadu vecumā.

So sievieti ieraugot, slimniecei vaigos iekvēlojās divi ugunīgi plankumi. Viņa pazina nācēju, tā ,bija Baradlajne.

Kā sauc šo slimnieci? — Baradlajne jautāja ārstam.

Ārsts čukstus viņai atbildēja.

Baradlajne pārsteigta ieskatījās slimnieces sejā, tad šaubās papurināja galvu. Ārstam viņa sacīja franciski:

Tas nav iespējams. To dāmu es pazinu ļoti labi. Viņa bija ideāli skaista.

Slimniece saprata franciski un pie šiem vārdiem no- bāla.

Tātad viņas skaistums zudis tiktāl, ka viņu vairs nepazīst.

Tas sāpēja no visām mocībām visvairāk.

Staltā, sirmā sieviete pienāca klāt, saņēma viņas roku un laipni kā eņģelis jautāja:

Vai jūs jau ilgi tā mokāties?

Alfonsīnē neatbildēja, tikai aizvēra acis, lai paslēptu savu sirdi, lai neļautu tanī iespiesties cita dvēselei.

Esiet mierīga, neraizējieties par savu likteni.

Viņa atkal pievērsās ārstam.

Ārsta kungs! Šai lielajai dienai par piemiņu es piešķiru jūsu iestādei vēl vienu vietu, lai šo nabaga cietēju kopj uz mana rēķina.

Ārsts vēlējās zināt, kāpēc kundzei šī diena ir liela diena.

Baradlajne atbildēja mierīgi, rāmi, maigā balsī:

Šodien es Kerepešas kapsētā saņēmu sava dēla Jenes pīšļus un pārvedu uz dzimtas kapliču.

Jenes? — ārsts izbrīnījies pārjautāja. — Tātad tas nebija Edens, kas mira varoņa nāvē?

Bija noticis liktenīgs pārpratums ar vārdiem. Jene steidzās pieteikties Edena vietā un ziedoja sevi brāļa ģimenes dēļ — mans vismīļākais dēls.

Viņa vairs neraudāja, izrunājot šos vārdus. Jūtas jau bija pāraugušas apgarotā laimē.

Bija vairs tikai saujiņa pīšļu, tikai pāris platīna krekla pogu, kas apliecināja, ka tas ir viņš, un trīs svina lodes.

Kundze parādīja vienu no tām. Viņa nēsāja to melnā važiņā uz krūtīm.

Un viņas seja tobrīd bija svētbijīgi gaiša. Viņa neraudāja.

Bet otra sieviete gultā, šos vārdus klausīdamās, izcieta visas elles mocības.

Tātad pat nāvi viņa -vairs nevar vēlēties kā mierinātāju, ne aizsauli kā patvērumu, pat uz dieva nebeidzamo žēlsirdību viņa nevar cerēt; ja arī dievs viņai piedotu, tad viņa pati sev nekad nepiedos to, ko nodarījusi.

Sirmā dāma aizgāja tālāk pa palātām, slimniece palika vienā ar savām dvēseles vīzijām, kas viņu nekad vairs nepameta.

EPILOGS

Kopš lielajām cīņām aizritējis daudz laika! Divdesmit gadu. Gadsimta piektā daļa: viena jaunība.

Jauna paaudze veido cilvēces pavasari, kas pie katras tikšanās liek mums saprast to, kam tik grūti noticēt, to, ka jau esam kļuvuši veci.

Būdas cietokšņa parkā zaļo lekna zāle, un tanī smaidošs bērniņš gaismas staru lokā rotaļājas ar baltu jēriņu, viņš vij jēriņam ap kaklu zilu un baltu lauku puķu vainadziņu.

… Dievs ir labs! Viņš sedz zaļu zāli pār cīņu izmocīto zemi; laiž zaļajā zālē baltu jēriņu un dod jēriņam par rotaļu biedru nevainīgu, rātnu eņģelīti; lej aizmirstības balzamu dziļajā rētā; dod nabaga ungāru tautai ticību la- bākiem laikiem.

.

MORS JOKAJi (1821—1904)

Daudzu Ungārijā un aiz tās robežām populāru romānu, garo un īso stāstu autors, izcilais ungāru rakstnieks Mors Jokaji ir nostaigājis garu un sarežģītu dzīves un daiļrades ceļu.

Cēlies no sīkmuižnieku ģimenes, pēc izglītības jurists, Jokaji sāka rakstīt 1846. gadā. Viņa pirmais romāns «Darbdiena» atgādina Ežēna Sjū (Sue) darbus. Tāpat kā Ežēns Sjū un Viktors Igo, kuru viņš dievināja, Jokaji meklē romantiski skaisto neparastajā un pat paradoksālajā.

Jaunais rakstnieks bija audzis tā saucamajā «reformu laikmetā» (1825—1848), kad plašas ungāru vidējās muižniecības aprindas aizrāvās ar parlamentāru ciņu par progresu un dzimtenes nacionālu neatkarību. 1846. gadā Jokaji iepazīstas ar Sāndoru Pelefi; viņi par abiem uzņemas literāra žurnāla «Dzīves Ainas» rediģēšanu, kur aizstāv Petēfi vadīto «Jaunās Ungārijas» literātu progresīvos mākslinieciskos principus, cīnās pret konservatīvo literātu antinacionālajiem uzskatiem. Draudzība ar revolucionāro demokrātu Petēfi visai spēcīgi ietekmēja Jokaji politisko uzskatu veidošanos un uzspieda neizdzēšamu zīmogu visai viņa daiļradei. Pēc Petēfi parauga Jokaji sāk pievērst uzmanību ungāru tautas dzīvei, tās raksturam un paradumiem, mācās izprast lautas domas un jutas. Viņš aizrautīgi veido kolorītus vienkāršo cilvēku tēlus (stāstos «Aldaris», «Ger- gejs Sonkaji», daudz epizodisku tēlu lielā žanra darbos), apzināti un neatlaidīgi ievieš literatūrā vienkāršās tautas sarunu valodu pretstatā aristokrātiskās literatūras izsmalcinātajam «augstajam stilam».

1848. gada 14. martā, kad vēsts par revolūciju Vīnē nokļūsi līdz Peštai, Jokaji līksmi sveic brīvības rītausmu un 15. martā kopa ar draugiem no Nacionālā muzeja pakāpieniem vēstī laukumā sapulcētajiem ļaudīm, ka Ungārijā sākusies revolūcija. Tūlīt pēc revolūcijas tribūna Petēfi, kas nolasa savu «Nacionālo dziesmu», Jokaji pasludina slavenos «■Divpadsmit punktus» — revolucionāru prasības Austrijas inonailiiļ.ii, kas bija paverdzinājusi Ungāriju.

Tiesa gan, Jokaji ilgi nepaliek sava diženā drauga revolucionāro ideju sekotājs. Kaut gan Jokaji līdz pat mūža galam atradas Pelefi v.il d/inošās personības ietekmē, taču sakāve un bailes no dumpīgas Une i- ri|as ienaidnieku aizvien spēcīgākās koalīcijas padarīja svārstīgu Jokait, cilvēku ar maigu raksturu un ne visai stipru pārliecību, 'lagad tevolūcijas vadonis Košuts viņam sāk likties pārāk «kreiss», un viņš pn mazam tuvinās tā saucamajai «Miera partijai», kas atbalsta mierīgu vienošanos ar Austriju.

Pēc Ungārijas revolūcijas sakāves Jokaji ilgi slapstās ni vajāšanām

bet drīz vien ķeras pie spalvas, publicēdams savus sacere|umus ar pseidonīmu «Sajo». Viņa darbiem «Emigranta piezīmes» (1)150), «revolūcijas un ciņu ainas» (1850) bija milzīga nozīme grūtajā kontrrevolūcijas terora

laikā, kad tūkstošiem patriotu smaka cietumos un gāja bojā, klīda pa visu zemi vai arī, glābdamies no vajāšanām, bēga pāri robežai. Šādos apstākļos Jokaji atrada spēku romantiskā noskaņā apdziedat ungāru tautas lielā atbrīvošanas kara varoņcīņas epizodes. Trīs gadus vēlāk — 185J. gadā viņš publicē vēsturiskus romānus: «Transilvānijas zelta laiki» un «Turku vara Ungārijā»; šais darbos, tēlodams savas zemes vēstures senākus periodus, Jokaji paliek uzticīgs savai tēmai par ungāru atbrīvošanās cīņu pret daudzajiem paverdzinātājiem.

Turklāt 50. gadu vidū politiskais stāvoklis Ungārijā sāk nedaudz at- slabt. AustMjas ķeizara ielikteņa Baha tirāniskā valdība, iznīcinājusi vai padzinuši visus aktīvākos patriotus, maina kursu uz spēku konsolidāciju «brīvprātīgā» apvienībā ar Austriju. Tāpēc, pieļaujot dažus atvieglojumus Ungārijai noteiktajā okupācijas režīmā, valdošās aprindas prata politiski tuvredzīgiem un «lojāliem» cilvēkiem radīt ilūzijas par iespējām «reformu laikmetā» iekarot «brīvību» miera ceļā.

Arī Jokaji kļuva par šās ilūzijas upuri. Visu sabiedrības šķiru apvienošanās cīņai par nacionālām interesēm kļūst par viņa iemīļoto ideju. Uz to viņš aicina arī aristokrātiju («Stāsts par ungāru aristokrātu», «Zoltāns Kārpati» 1854). Taču tai pašā laikā viņš raksta drāmu par XVI gadsimta ungāru zemnieku kara vadoni Ģerģi Dožu un romānu «Bagātie nabagi», kuros pa daļai atmasko ungāru aristokrātiju.

Rakstnieka nepareizā politiskā nostāja pakāpeniski aizved viņu arvien tālāk no tautas patiesajām interesēm, un romānā «Jaunais muižnieks» (1863) viņš jau atrod par iespējamu idealizēt savienību ar kolo- nizatorisko Austriju. Tiesa gan, šad un tad vēl liek sevi manīt bijušais revolucionāro cīņu dalībnieks: tā, piemēram, romānā «Mīlas ārprāts» (1868) rakstnieks atkal atmasko Austrijas kolonizatorisko politiku, birokrātismu un pat pseidoliberālus ungāru muižniecības nodevību. Taču šī tēma pazūd mīlas intrigas sarežģījumos. Te jūtams drīzāk aizspriedums pret viltīgu un varenu sabiedroto nekā asa cīnītāja nostāja pret paverdzinātā ju.

Visražīgākie gadi rakstnieka daiļradē ir no 1867. līdz 1875. gadam.

1867. gadā Ungārija un Austrija parakstīja vienošanos, tā dēvēto «kompromisu», uz kura pamata tika izveidota apvienotā Austroungārija, kur Austrijas ķeizars tai pašā reizē bija arī Ungārijas karalis. Si vienošanās būtībā nozīmēja Ungārijas pakļautibu gan politiskā, gan ekonomiskā un administratīvā ziņā.

Un tomēr virkne atvieglojumu Ungārijai — vispirms dažas iespējas saimniecības kapitālislisķajai attīstībai, atļauja radīt nacionālo armiju — deva Jokaji jaunas ceribas. Noticējis, ka šādā ceļā Ungārija pamazām atgūs suverenitāti, Jokaji ar jaunu degsmi aicina uz nacionālo vienību, uzraksta vairākus romānus: «Melnie dimanti» (1870), «Zelta cilvēks» (1873), «Nākamā gadsimta romāns» (1872—1874). Tajos viņš popularizē utopisko «nacionālā kapitālisma» ideju un mēģina atrisināt galvenās kapitālisma pretrunas tādā veidā, ka tiktu radīta «apvienota pašpalīdzība».

Jokaji literārajā darbībā XIX gadsimta 80.—90. gados iezīmējas idejiskā un mākslinieciskā līmeņa pazemināšanās.

Par Jokaji gulbja dziesmu var nosaukt viņa mazo šedevru — romantisko garo stāstu «Dzeltenā roze» (1893), ko pazīst arī padomju lasītāji. Tajā Jokaji tēlo ganu brīvo dzīvi', brīnišķīgas Ungārijas dabas ainavas, ar mīlestību iemūžina tautas parašas un ticējumus.

Romānu «Akmenssirds cilvēka dēli» Jokaji pabeidza 1869. gadā. Tas ir viens no rakstnieka labākajiem darbiem, kas veltīti 1848. gada revolūcijas notikumiem, kurus Jokaji aprakstījis patiesīgi un ar īstu degsmi. Revolucionārās Vīnes aplenkums, Peštas apšaude un kaujas pie Būdas — šie apraksti pieder pie labākajām lappusēm Jokaji daiļradē.

Jokaji rakstīja šo romānu, būdams utopiskas idejas varā — ar «nacionālas vienotības» palīdzību, nevis bruņotā cīņā, bet ar reformām panākt revolūcijas iekarojumu īstenošanu, kurus savā laikā uzvarējusī Habsburgu monarhija bija ieminusi dubļos. Tieši šo ideju pauž viens no romāna galvenajiem varoņiem Jene Baradlajs savā vēstulē pirms nāves soda.

Taču reālās cīņas iespaidi izrādījās spēcīgāki nekā autora apzināti pieņemtā shēma: romāna labākās nodaļas skan kā īsta ungāru brīvības cīnītāju varonīgās cīņas apoteoze. Cits aiz cita lasītāja acu priekšā risinās skati, kur cilvēki kolektīvi upurējas brīvības un dzimtenes laimes vārdā. Jokaji ar neparastu spēku apraksta huzāru vienības varonīgo gājienu, atgriežoties no Austrijas revolucionārajā dzimtenē. Šā nolikuma pamatā Jokaji licis patiesu stāstu par Lenkeji huzāriem, kuri, par spīti necilvēciskām mocībām, sasniedza Peštu, lai stātos revolucionārās valdības dienestā.

Sacēlušās Ungārijas vadītāju tēlus romānā apvij patiesas diženības oreols, — tie ir kristāltīri cilvēki, godīgi, pieticīgi, nenogurdināmi, pašaizliedzīgi. Ar lielu sirsnību Jokaji glezno raksturīgas detaļas: kara ministrs smēķē lētus cigārus, finansu ministrs staigā apnēsātā frencī. Taisnība, Jokaji romānā gandrīz neparāda nikno cīņu starp galēji revolucionāro un mēreno izlīdzēju novirzienu ungāru revolucionāru nometnē. Un tomēr šai cīņai nacionālās atbrīvošanās karā bija ne mazāk liktenīga loma kā vienotai bruņotai Austrijas ķeizara un krievu carisma intervencei.

Daudzas lappuses veltītas revolūcijai Vīnē. Jokaji nav aizmirsis Vīnes sacelšanās dalībnieku revolucionāro solidaritāti Ungārijai viskritiskākajā brīdī. «Turies, Vine, skaties uz Ungāriju! Ja tā uzvarēs, uzvarēsi arī tu; ja tā kritīs, arī tev sitīs pēdējā stunda!» 1848. gada rudenī, kad pār Ungāriju savilkās reakcijas mākoņi, rakstīja austriešu avīze «Konstitūcija».

Un vīnieši paklausīja aicinājumam. Cits pēc cita austriešu bataljoni atteicās iet uz Ungāriju, ķeizaram uzticīgās karaspēka daļas tika padzītas no galvaspilsētas, Vīnes galms bēga, kara ministrs Laturs tika pakārts. Revolūcija Vīne otru reizi svinēja uzvaru pār reakciju.

Šos notikumus dziļi aizkustinoši savā romānā notēlojis Jokaji, kas sveica otros revolūcijas uzplūdus Vīnē kā «divu zemju apkampšanos». Tiesa gan, arī šeit Jokaji netiek ne tuvu Petēfi jūsmīgajiem ditirambinm vienkāršajai tautai («Tu cēlies kā milzis, tautai»), rakstniekā ierunājas i/biedēts mērenais liberālis ik reizes, kad revolūcija, šis, pēc viņa vārdiem, «reibinošais cilvēces pavasaris», aktivizē tautas zemākos slāņus (skat. ainas pie klostera). Un tomēr Jokaji nekur nav tik tālu novērsies no paša koncepcijas par Ungārijas politisko tuvināšanos Habsburgu Austrijai kā tanī romāna daļā, kas veltīta revolucionārajai Vīnei. Ar sarkasmu un dziļu nicinājumu viņš tēlo Habsburgu monarhijas piekritējus. Turklāt šeit uzstājas ne vien austriešu, bet arī ungāru aristokrfltiļ.n pārstāvji, kas izšķirošo cīņu laikā nodod dzimtenes intereses. Revolūcijas dalībnieku, Vīnes studentu Hugo Mausmana un Friča Goldnor.i tēli veidoti ar valdzinošu mīlestību un siltu humoru. Hugo Mausmans Jokaji tēlojumā ir tautas tribūns, pašaizliedzīgi uzticīgs revolūcijai. Pēc revolūcijas sakāves Vīnē viņš dodas uz Ungāriju un krīt varoņa nāvē Būdas aplenkuma laikā.

Romāns «Akmenssirds cilvēka dēli» uzrakstīts Jokaji raksturīgajā, pēc būtības romantiskajā stilā. Ar izcilu prasmi vijot intrigu, saasinot un trauksmaini šķetinot sižetu, Jokaji tomēr nepadziļina fantāzijas radītās situācijas, pie tam straujā notikumu maiņa gandrīz neatstāj laika darbības un galveno personu raksturu analīzei. Viņa varoņi ir vai nu nevainojami labi kā eņģeļi, vai arī intriganti bez sirds, nežēlīgi un ļauni briesmoņi cilvēka izskatā.

Jokaji romāna galvenie varoņi pieder pie ungāru augstākās aristokrātijas. Attēloti nosacīti romantiskā manierē, šie personāži parasti noder autoram par ruporiem noteiktu ideju sludināšanai. Turpretim vienkāršās tautas tēli, kas atvirzīti it kā romāna fonā, atveidoti patiesi dzīvi un psiholoģiski dziļi pamatoti. Tāds ir «Pāla kungs», Riharda Baradlaja denščiks. Vecais huzārs pēc tradīcijas ir uzticīgs savam kungam, taču vēl dziļāka ir viņa uzticība dzimtenei. Viņš vaļsirdīgi atzistas Rihardam, ka bez liekām pārdomām būtu to nogalinājis, ja tas kavētu vienībai atgriezties dzimtenē. Spilgti, reljefi uzgleznots arī kurpnieks Miliājs, tipisks ungāru sīkamatniecības pārstāvis. Jokaji uzsver viņam piemītošo veselīgo tautas humoru, attapību, patriotismu un drosmi.

īpašu vietu romānā ieņem Zebulons Talleroši. Sā neizglītotā, komiski bailīgā un slinkā muižnieka vārds kļuvis par sugas vārdu minēto negatīvo īpašibu apzīmēšanai.

Atainodams revolūcijas varoņcīņu epizodes, Jokaji apzināti lieto antīkā varoņeposa paņēmienus un tēlus. Ungāru revolucionārās armijas karavīrus viņš salīdzina ar verdzībā nospiestiem titāniem, bet austriešu militāro pavēlniecību ar ļaunajiem Olimpa dieviem. Senā eposa motīviem tuva arī Baradlaja atraitnes cīņa pret mirušā vīra gribu. Viņa ir īsta varone, kas, ziedodama mīļoto dēlu, pilda svēto pienākumu — kalpot dzimtenei. y

Jokaji romāns «Akmenssirds cilvēka dēli» izskan kā varena himna Ungārijas nacionālās atbrīvošanās cīņai 1848. un 1849. gadā. Drūmajā nodevīgā «kompromisa» laikā Jokaji atgādināja saviem tautas brāļiem nesenās pagātnes varonīgās tradīcijas, atdzīvināja ungāru tautas labāko dēlu — revolucionāro cīņu dalībnieku tēlus. Tāpēc šis romāns uz ilgiem gadiem kļuvis par ungāru patriotu iemīļotu grāmatu, par grāmatu, kas līdz pat mūsdienām saglabājusi tā varoņlaika aromātu, kura notikumiem tā veltīta.

J. Lipajl

PIEZĪMES

' Administrators. 1844. g, Ungārijas galma kanclers, reakcionārs Apoņl nodibināja t. s. administratora posteni komitātos. Administratora pienākums — bremzēt progresīvās noskaņas, kas pirms 1848. g. revolūcijas arvien vairāk izpaudās komitātu pārvaldes darbā.

8 Ģuri Joža — ar saviem nedarbiem slavens muižnieks,

8 Es nemiršu viss (lat.).

Kora vadītājs (lat ).

Ģimnāzijas klases (lat.).

Verdi opera.

Kuruci — sākumā dumpīgie zemnieki, vēlāk ar šo vārdu apzīmēja

visus cīnītājus pret Habsburgu varu.

Ungāru galma garīdznieks (XVIII gs.), asi kritizēja augstākās sabiedrības netikumus.

Lērincs Mēsārošs — garīdznieks, Ģerģa Dožas cīņu līdzgaitnieks 1514. g. zemnieku sacelšanās laikā.

Noklausīties viņa vārdus (lat.) — visaugstākās priekšniecības klātbūtnē. Sods par sevišķi smagiem pārkāpumiem.

" Cietums Austrijā.

Labi (Ir.).

«Dons Zuans sērajā» (Ir.).

«Dzīvās bildes» (Ir.).

«Hana Almolaha bajaderas» (Ir.).

18 «Amazoņu kauja» (Ir.).

«Ariadnes sapnis» (lr.).

Priekšnesums (lr.).

«Karaliene Amalasunta», «Vellata», «Krītošā zvaigzne», «Bajadera», «Triumfējošā nimfa», «Diāna, kas medī Akteonu», «Mazepo» (lr.).

Viss kā pie mums (Ir.).

51 Steidzīgi (Ir.).

22 Mīlestības vēstule (Ir.).

28 Sliktā reizē (Ir.).

Taisns zobens.

Saskaņā ar amatu (no latīņu ex ollicio).

Piedalīties (vāc.).

"•Slavens itāliešu dejotājs Parīzes Operā.

Sevišķs lūgums (lai.).

Vīriešu un sieviešu dzimtes (lai.).

Menca (vāc.).

Veselības aizsardzības nodaļa (vāc.).

32 Par publiskām un privātām sarunām (vāc.).

Lavaters — Šveices rakstnieks, kas nodibināja mācību par cilvēku seju pētīšanu.

Vārdu spēle: rideg — dzestrs, meleg — silts.

Ārkārtējais galma sekretārs.

Apaļš vairogs un sens grieķu zobens (grieķu vai.).

Retums (lai.).

88 Varietāte (vāc.).

Manai dievinātajai mātei (Ir.).

Tā ungāri sauca Ļvovu.

Tā tas ir (lai.).

Toreizējā vācu avīze.

Itāliešu komponista Bellini opera.

Palackis Františeks — čehu vēsturnieks un politisks darbinieks. 1848. p. revolūcijas laikā nostājās kontrrevolūcijas pusē.

Ungāru vadoņa Arpada līdzgaitnieks Bendegūzs. 49 Komitāta sēžu galds.

Muižnieks, kurš pacēla šķēpu pret karali, lai atriebtu savu meitu.

Galu galā (lai.).

Pēdējais arguments (lai.).

Domubiedri (lai.).

Prāvu! Prāvu! (Lai.)

62 Domāts Satmāras miera līgums 1781. g. 53 Kulminācijas punkts (ilāl.).

Laikā, kad ungāri Ferenca Rākoci vadībā cīnījās par savu neatkarību, Onodā sanāca seims, kur pēc vētrainām debatēm pieņēma aktu par Habsburgu gāšanu un pasludināja Ungārijas neatkarību.

Skatuves efekts (Ir.).

69 Medicīnas padomnieks. ,

Ārkārtējais (lat.).

Pase (Ir.).

69 Māja ar divām izejām (vāc.).

Vīnes studentu organizācija, kas aktīvi piedalījās revolūcijā.

Glābjas, kas var (Ir.).

82 Romiešu mājas dievības (lat.).

Lai iet bojā (lat.).

Tagad Bratislava: Bratislava, tāpat kā visa Slovākija, līdz 1918. g. piederēja Ungārijai.

Apakšzemes uguns upe (pēc grieķu mitoloģijas).

Dievs devis (ungāru, sakropļots).

Ēdamzāle.

Māsa (lat ).

Liķiera šķirne (Ir.).

Šai laikā Ungārijā pie varas bija revolucionārā valdība. " Nevaldāma (Ir.).

72 Bazilisks — čūska, kas spēj nogalināt ar savu skatienu (mltol.).

78 Siera šķirne (Ir.).

Ļoti jautrs (vāc.).

Vienkārši (no vācu gcmcin).

Mūžam dzimtene zinās un sauks Pēdējos desmit no ceturtā pulka (vāc.).

Nolādētās (lat.).

Karavīru nometne zem klajas debess (angl.).

Ēģiptes pilsētā Saisā pēc teiksmas bijis aizkars, aiz kura Ieskatoties cilvēks varējis uzzināt nākotni, bet vairs nespējis smaidīt.

Partija, kas cīnījās par Čehijas patstāvību.

Bočkori — ungāru nacionālie apavi.

Seno romiešu apmešanās vietas Ungārijā.

Pāvesta vēstījums katoļticīgajiem.

Šāndors Petēfi (1823—1849), kritis vienā no pēdējām atbrīvošanās kara kaujām.

Pareģe no grieķu Pythla).

Neaprobežota vara (po franču plaine pouvoir).

Divējādi saprotamu.

Kāds no ungāru nacionālajiem svārkiem.

Armijas maize.

Degvīns.

Ķeizara ģenerālis.

Kas nāk tur no tā kalna? (Vāc.)

93- Lāzars Mēsārošs — 1848.—1849. g. Ungārijas kara ministrs.

Kas nāk tur no tā kalna? Kas nāk tur no tā kalna?

Kas nāk tur no tā drūmā kalna?

Jā, jā, no drūmā kalna,

Kas nāk tur no tā kalna? (Vāc.)

Tas iraid Vindišgrecs!

Tas iraid drūmais Vindišgrecsl Jau draud mums Vindišgrecsl Jau draud mums Vindišgrecsl Ar joku viņš mums draud. Ar drūmu joku draud.

Vindišgrecs Alfrēds — austriešu feldmaršals.

No Šekspīra «Hamleta».

Kara ministra palama.

Beķāri — galvenokārt no vajātajiem brīvības cīnītājiem veidojušās laupītāju grupas, ko atbalstīja nabadzīgie iedzīvotāji.

Suņādas gabaliņš pie apģērba nozīmēja piederību pie muižnieku kārtas.

Savā teritorijā (lai.).

Nebiji kareivis (Ir.).

Nav spēkā (sakropļots ungāru no vācu gellen).

Horvātu augstmanis, kas komandēja vienības ķeizara armijā.

Auličs — ungāru nacionālās armijas ģenerālis.

Araks — stiprs alkoholisks dzēriens.

Zirgos (Ir.).

Bahs Aleksandrs — Austrijas valstsvīrs, reakcionārs, pēc 1848.— 1849. g. revolūcijas apspiešanas pārvaldīja Ungāriju, ievedot valstī nežēlīgu teroru.

Ārpus Ungārijas nav dzīves, ja arī ir, tad nav tāda (lai.).

Slavens laupītājs.

Sievietes klātbūtnē (lai ).

Pa spundes caurumu (vāc.).

Sena sarunu vārdnīca daudzās valodās.

Ar titulu (lai.).

Pārnestā nozīmē — svarīga persona (lat.).

Septiņvīru.

13 Ledrī-Rolēns — franču valstsvīrs.

955. g. ungāriem pēc zaudētās Augsburgas kaujas nogrieztas ūsas.

Caurlaidi (vāc.).

Labu rītu, augsti godātais kungs (lat.).

Viss — beigas komēdijai (itāl.).

Kalni, zem kuriem pēc grieķu mitoloģijas dievi leslodzījuši titānus.

Seno vīlistiešu dievs.

Roma vai nāve! (Lat.)

4 Lotringas Kārlis — sabiedroto karaspēka virspavēlnieks, 1686. g. atbrīvoja Būdas cietoksni .no turkiem.

25 Abdurahmans — pēdējais turku pašā Budā. Kritis 1686. g., aizstāvot aplenkto cietoksni.

Gergejs Arturs (1818—1916) ungāru armijas virspavēlnieks, 1848.— 1849. g. revolūcijas laikā kara ministrs. Ilgi un bezjēdzīgi (no 1849. g. 3. līdz 21. maijam) aplenkdams Būdas cietoksni, deva iespēju austriešu karaspēkam sagatavoties pretuzbrukumam.

Hencis komandēja austriešu garnizonu, kas aplenca Būdas cietoksni.

Kāds grieķis, kas, vēlēdamies kļūt slavens, 356. g. p. m. ē. nodedzināja dievietes Artemīdas templi Efesā.

Romiešu mitoloģijā mēness un medību dieviete, mākslas dieva Apolona māsa. Identificēta ar sengrieķu dievieti Artemīdu.

Apokalipse — viena no «Jaunās derības» grāmatām, kura satur mistiskus pravietojumus par pastardienu.

1 Pirmā Kara akadēmija Ungārijā.

,2 Viens no Peštas centrālajiem rajoniem.

Viens no titāniem, kas uzbrucis Olimpam.

Muhamedāņu nāves eņģelis.

Paskaties uz augšu! (Vāc.)

Grieķu nodevējs Termopilu kaujā.

Romas patricietis, kas ar ienaidnieka karapulkiem aplencis Romu, bet pēc mātes lūguma atcēlis aplenkumu.

Ungāru karalis, kas ar svešzemnieku palīdzību centās atgūt zaudēto troni,

9 VI gs. bizantiešu karavadonis, ienaidnieka apmelojumu dēj zaudējis imperatora labvēlību.

Venēcijas dodžs XV gs.

Bolivārs vadīja spāņu koloniju ciņu par neatkarību Amerika.

Varasvīrs Ģerģa Rāk'oci II laikā, nokļuvis aizdomās par piedalīšanos sazvērestībā un ieslodzīts cietumā.

Pēc pravieša Eceķiēla pareģojuma Magoga tautai karaļa Goga vadībā vajadzēja iebrukt Izraēla zemē un tur iet bojā.

Leģendārs ungāru varonis. 1456. g., aizstāvot aplenktu cietokshi, no- grūdis bezdibeni turku un pats kopā ar to aizgājis bojā. Viņa vārds kļuvis par patriotisma simbolu.

Kopā notvers, kopā pakārs (vāc.).

Tafiīs laikos pielietots caurejas līdzeklis.

Gods, kam gods pienākas (vāc.).

Amfiktionija — cilšu apvieniba senajā Grieķijā, kura apsargāja svētnīcas, atrisināja konfliktus un sodīja noteikumu pārkāpējus.

1,9 Planētas stāvoklis orbilā vistuvāk saulei.

Teoloģisks strīds IV gadsimtā par svēto trīsvienību.

Garīdznieks, izcils karotājs krusta karā.

Karavīru kasta.

Dieviem patīk uzvarētājs, Katonam — uzvarētais (lat.).

Tu esi klints (lai.).

Debess sfēras punkts zem horizonta tieši pretī zenītam.

159 Atceries nāvi (lat.).

Tekeji Imre (1656—1705) — vadīja ungāru sacelšanos pret Habsbur- giem. Cīņā pret Austriju lūdza palīgā Turciju, uz kurieni vēlāk emigrēja.

Karsts alkoholisks dzēriens ar garšvielām.

Vācijas imperators Heinrihs IV (11. gs.) tādā izskatā devās uz Kanosu pie pāvesta Gregora VII izlūgties piedošanu.

SATURS

PIRMA DAĻA

Sešdesmit minūtes

Bēru lūgšana • •

Zebulons Talleroši

Divi draugi

Pārējie divi

Dažādi cilvēki

Backfisch

Vecu lietu uzpircējs ……..

Sievietes atriebība

Pasvītrotās rindiņas

Derību diena

Pirmais pakāpiens uz «to» paaugstinajumu

Pavasara dienas

Medaļas otra puse

Tie, kas patiesi mīl

Asiņainais riets ■ •

Trešais

Starp uguni un ūdeni

OTRA DAĻA

Nacionālā armija 241

Salmu komisārs 246

Pirmā mācību maksa 262

Beķārs 268

Karaļmežā 280

Mirstošā ienaidnieka novēlējums 28&

Saules gaisma un mēness gaisma 2^2

Tumsa 303

Ādams Mindenvāro 31(1

Savam liktenim neizbēgs neviens 324

Vientuļais bruņinieks 337

Ar zibens ieročiem cīņā par cietoksni 343

Zenīts 364

Pamestā dvēselīte 373

Efialts 381

Perihēlijs …. 390

Veci labi draugi 35,3

Nadīrs 400

Neparadītā vēstule 411

Cilvēks, kuru mēs līdz šim nepazinām 416

No viņsaules 421

Pie akmenssirds cilvēka . , 426

Cietuma telegrāfs … 428

Pirmais dunča dūriens . . 429

Ģalvassāpju diena . … 430

Dunča smaile nolauzta . . 435

Akmenssirds cilvēks atbild 439

Precinieks …. 440

Comedy of Errors 446

Ciešanu atslēga . . 449

Pēc divdesmit gadiem . . 456

Epilogs 463

Pēcvārds 465

• Piezīmes 469

Mors Jokaļi AKMENSSIRDS CILVĒKA DĒLI Romāns

Redaktore V. Polkāne. Māksi, redaktors V. Grants. Tplin. redaktore M. Zaumaņe.

Korektore K. Rumbena. Nodota satikšanai 1973. R. 8. maijā. Parak- slita Iespiešanai 1973. g. 20. novembri. Tipo- ir*iitljos papīrs Nr. 3, formāts 84X108/32. I:. II/. Iespiedi.; 25,20 uzsk. iespiedi.; 2835 l/d.vn I Metiens 30 030 eks. Maksā 91 kap. ildrviilrclba «Liesma» Rīgā. Padomju bul- vntl :'i I/.devn. Nr. 26000,'D-TOG. Iespiesta ūitvtlni l'SR Mirristru Padomes Valsts izdevniecību. poligrāfijas un grāmatu tirdz- fitr>t'lbnn lielu komitejas Grāmatu tipogrāfijā l<l||A. Ļeņina ielā 137/139. Pašūt. Nr. 280.

190 Domāts itāliešu zinātnieks Galilejs (1564—1642), ko baznīca piespieda atteikties no mācības, ka zeme riņķo ap sauli.

191 Atriebības dieves (no grieķu mitoloģijas).

185 Brešijā notika zvēriska izrēķināšanās ar nacionālās atbrīvošanās cīņas dalībniekiem.

Saskaņošanas process (vāc.).

195 Izdevumi (vāc.).

169 Ienākumi (vāc.) *

Content

Jokaji Mors Akmenssirds cilvēka dēli

Mors Jokaji AKMENSSIRDS CILVĒKA DĒLI.

I DAĻA

SeŠdesmit minūtes

Bēru lūgšana

Zebulons Talleroši

Divi draugi

Pārējie divi

DaŽĀdi cilvēki

Backfisch

Vecu lietu uzpircējs

Sievietes atriebība

Pasvītrotās rindiņas

Derību diena

PIRMAIS PAKĀPIENS UZ «TO» PAAUGSTINAJUMU

Pavasara dienas

Medaļas otra puse

Tie, kas patiesi mĪl

Asiņainais riets

Trešais

Starp uguni un Ūdeni

OTRĀ DAĻA

NACIONĀLĀ ARMIJA

SALMU KOMISĀRS

Pirmā macibu maksa

Beķārs

KaraļmeŽĀ

MIRSTOSĀ IENAIDNIEKA NOVĒLĒJUMS

SAULES GAISMA UN MĒNESS GAISMA

TUMSA

ĀDAMS MINDENVĀRO

Savam liktenim neizbēgs neviens

VIENTUĻAIS BRUŅINIEKS

AR ZIBENS IEROČIEM CĪŅĀ PAR CIETOKSNI

ZENĪTS

PAMESTA DVĒSELĪTE

EFIALTS 138

PERIHĒLIJS 149

VECI LABI DRAUGI

NADīRS 156

Neparādītā vēstule

CILVĒKS, KURU MĒS LlDZ šim NEPAZINĀM

NO VIŅSAULES

PIE AKMENSSIRDS CILVĒKA

CIETUMA TELEGRĀFS

PIRMAIS DUNČA DŪRIENS

GALVASSĀPJU DIENA

DUNČA SMAILE NOLAUZTA

AKMENSSIRDS CILVĒKS ATBILD

PRECINIEKS

COMEDY OF ERRORS163

CIEŠANU ATSLĒGA

PĒC DIVDESMIT GADIEM

EPILOGS

MORS JOKAJi (1821—1904)

PIEZĪMES

SATURS