Amenda Alfreds

Apasionāta

Alfreds Amenda

Apasionāta

DIENA bija drūma un bezcerīga. Jau tā satumsa agri, un šajā 1770. gada decembra pēcpusdienā jumtistabiņas logus vēl bija aizputinājis arī sniegs. No sveces, kuras liesma nemierīgi trīsuļoja uz galda nabadzīgajā istabā, tauku pilieni ritēja lejup kā asaras. Māte vēl elpoja ātri un smagi.

Lai pasargātu bērnu no aukstuma, vecmāte Siksa kundze veicīgi ietina to lakatā, un viņas ēna spokaini šaudījās pa kailajām, baltajām sienām un ‘kaktiem. Arā uz kāpnēm kaut kas nodārdēja, un sieviete pietrūkās gultā sēdus.

—   Jēzus Maiija!

Arī Siksa kundze ieklausījās. Viņas ēna uz sienas sastinga, bet tūlīt atkal nomierinoši kustējās tālāik.

—      Nē, Bēthovena kundze, tas nav vis … — viņa bija pazinusi soļus, — … bet galma mantziņa Bauma kundze, un — Kētei laikam no rokām būs izkritusi malkas pagale.

Priekšnamā kāda balss teica: «Uzmanīgāk, Kēte!» — tomēr tajā nemaz nemanīja dusmu.

Tad atvērās durvis.

—   Nu, cik tālu esat?

Siksa kundze smējās.

—   Puika jau klāt, galma mantziņa kundze.

Bauma kundze ienāca.

—      Apsveicu. No sirds vēlu visu to labāko mātei un mazajam. Siksa kundze, — vai zēns ir dūšīgs?

Jautājums nebija lieks, jo Bēthovenu pirmais bērns — Ludvigs Marija bija nomiris jau pēc sešām dienām.

Siksa kundze nicīgi atmeta ar roku.

—      Balss vismaz šim jaunajam cilvēkam … Un paurītis arī pamatīgs, būs īsts cietpauris, un krūtis tik varenas kā lauvam.

Kad galma mantziņa .kundze jau gribēja apsēsties uz ļodzīgā krēsla, blaikām Magdalēnas kundzes gultai, viņai ienāca prātā, ka vispirms vēl jāpadara kas cits. Viņa aizdedza dažas no līdzpaņemtajām svecēm un pasauca Kēti — trīspadsmit gadus veco meiteni, ko Magdalēnas kundzei pašā pēdējā laikā tomēr vajadzēja pieņemt palīgos, lai gan viņu šaurajā rocībā tā bija nepiedodama izšķērdība.

—      Atnes vēl kādas pagales malkas, — teica Bauma kundze.

—  Te jau ir īsts ledus pagrabs un tāds caurvējš kā putnu būrī. Siksa kundze taču nevar mazo nomazgāt. Kādēļ jūs man agrāk nedevāt ziņu, Bēthovena kundze? Ja es pavisam nejauši pirmīt. ..

Nedēļnieces lielajās, tumšajās acīs ieriesās asaras.

—   Bij a kauns . ..

—      Kam? Jums un bērnam? Kēte, uguni es piebikstīšu. Bet tu aptec tūliņ pat krodziņus, vispirms gan ieskrien pie galma sulaiņa Heizera un pie Dunga uz tirgus laukuma. Nodod galma mūziķa kungam no manis sirsnīgu sveicienu un visu izstāsti.

—   Labi, galma mantziņa kundze.

Kad durvis aiz meitenes bija aizvērušās, Bauma kundze piegāja pie Magdalēnas gultas.

—      Un viņš nav vairs kopš rīta dievkalpojuma … lai gan zināja, ka jums sākušās sāpes?

—   Viņš jau gan būs gribējis tūlīt, bet laikam . . .

—      Skaidrs. Nākdams mājup, ieskatījies glāzītē. Tīrais posts ar tādiem.

Magdalēna bikli noglāstīja viņas roku.

—      Paldies jums, Bauma kundze, un ari jums tāpat, Siksa kundze.

—      Man? Par ko? — Bauma kundze bija sašutusi. — Vai par tām pāris malkas pagalēm? Varbūt par linaudekla autiņiem? Jā, sveces taču arī! Par tām vien es reiz debesīs drīkstēšu sēdēt zelta krēslā. Nerunājiet niekus, Magdalēna, daudz svarīgāks ir kas cits: kā jūs sauksiet mazo?

Magdalēnas kundze sastomījās.

—      Man jebkurš vārds ir labs, vienīgi par Ludvigu vairs ne, dieva dēļ! .. .

Bauma kundze palocīja galvu.

—      Saprotu, un nevis tikai tāpēc, ka pirmais Ludvigs nomira, nevis tikai ļaunās zīmes dēļ.. . Kāds jums, Bēthove

niem, tomēr smags raksturs. Vai tad jūs nekad nepriecājaties? Un kas rit svētā Remigiusa baznīcā stāvēs kūmās? Labi, es būšu viena un.. .

—   Bauma kundze …

—      Jā, un kristību mielastu arī sarīkošu. — Viņa padevīgi nopūtās.

—      Laikam gan nekas cits neatliks, un tur tas mazais ziķeris uz galda man vēlāk visu atmaksās. Rēķinu es lieliem burtiem ierakstīšu skurstenī. Bet kur ņemsim otru kūmu? To gan jau tūlīt skaidri pasaku: kopā ar jūsu vīra pudeles brājiem es pie kristāmtrauka nestāvēšu.

Bauma kundze pēkšņi pagriezās atpakaļ.

—      Siksa kundze, vai man jāpalīdz mazo nomazgāt? Nē? Jauki, tikai pieraugiet, ka labi apejaties ar manu krustdēlu. Lai ūdens nebūtu ne par karstu, ne aukstu.

Viņa piecēlās, un viņas gaišbrūnās acis nozibsnīja.

—      Iešu parūpēties par otru kūmu un drīz atkal būšu atpakaļ.

Nebija tālu ko iet, un drīz kūrfirsta galma kapelmeistara kungs Ludvigs van Bēthovens viņai zemu palocījās.

—      Mana visdziļākā cieņa, galma mantziņa kundze. Laukā šodien ir nemīlīgi. Vai drīkstu jūs lūgt varbūt šajā atzveltnī pie krāsns …

Bauma kundze uzsvērti atturīgi, gandrīz pat mazliet klīrīgi apsēdās uz pašas krēsla maliņas un, noņēmusi steigā ap galvu apmesto lakatu, viegli saglauda savus gluži baltos matus.

—      Uzkāpu tikai uz brītiņu, jo gribu lūgt jūs rīt kopā ar mani nākt kūmās.

Vecais kungs atkal bruņnieciski paklanījās.

—   Ar lielāko prieku, — un pie kā, ja drīkstu vaicāt?

Bauma kundzes balss bija laipna un maiga.

—   Pie Bēthoveniem, kuriem nupat atskrējis mazs puišelis.

—   Pie . . .?

—   Jā, galma kapelmeistara kungs.

Namatēva pelēcīgi zilajās acīs iegailējās dusmas. Viņš skraidīja šurp un turp, un trīcēja ne tiikai viņa rokas, kuras lāgiem pastiepās pret krāsni, taču tai nepieskārās.

—  Kas man par …

—   Kā, lūdzu? — Jautājums bija pārlieku laipns.

—   Kas man par daļu gar šo Keverihu dzimtu? Lai viņi paši

izstrebj šo putru! Es nekādā ziņā nevēlos būt par sulaini savai vedeklas kundzei.

—   VI, galma kapelmeistara kungs!

—      Kāpēc «vī»? Es Johanu brīdināju un lūdzu neprecēt sievu no zemākas kārtas. Sī pavāra meita un sulaiņa atraitne …

—   … kuru jauniņā sieviete . . .

—   … kas pati bija istabene . . .

—   … pēc trim gadiem atkal zaudēja.

—      Un par krusttēvu? Nekad, jo mani jau piespieda būt par krusttēvu Ludvigam Marijai, lai vēlāk varētu tikt klāt pie visa, kas te ir, — pie mantojuma!

Viņš norādīja uz pilsoniski grezno dzīvokļa iekārtu, un Bauma kundze, labu brīdi vērojusi mazo, drukno vīru, sacīja:

—   Jums šķiet, ka Magdalēnas kundze ar šādām domām? . . .

—   Ko es varu zināt?

—   Galma kapelmeistara kungs!

—   Vārdu sakot, šajā jautājumā, galma mantziņa kundze . . .

Bauma kundze palika ārēji mierīga, taču ikviens viņas

vārds pauda ledainu pārākumu.

—      Galma kapelmeistara kungs, es neesmu paradusi, ka mani pārtrauc, gan ne tāpēc, ka esmu galma mantziņa Bauma atraitne — viņš jau galu galā arī bija tikai sava veida sulainis, kaut gan strādāja ar galvu un spalvu, — bet tāpēc, ka man te Bonnā ir vēl cits vārds — bagātā Bauma kundze, kuru dzirdot ikviens noņem cepuri. Vispirms lūdzu jūs nejaukt šajā lietā manu draudzeni Magdalēnu van Bēthovenu. Es gribētu mazākais cerēt, ka esmu iemantojusi šīs nabadzīgās un tik krietnās sievietes draudzību.

—  Draudzību …?

Bauma kundze noraidoši pacēla roku.

—      Es neesmu vēl beigusi, galma kapelmeistara kungs, un, tā kā jūs cienu un labi ieredzu, gribu runāt atklāti. Sulainis! Un kas jūs pats esat, galma kapelmeistara kungs? Tāpat kā sulaiņiem jāklāj galds un pavāriem jāgatavo ēdieni, tā arī muzikantiem taču jātaisa tāda mūzika, kas pasūtīta pēc muzikālo ēdienu kartes. Monsinjoriem arī jūs esat vienīgi kurpju spodrinātāji, tikai ar notīm un instrumentiem. Un, ja es būtu jūsu vietā — tāds godīgs, taisnīgs cilvēks, kā par jums runā un kāds arī tiešām esat, es neliegtu vis galma mūziķa kungam un galma tenoram Johanam van Bēthovenam precēt Magda

lēnu, bet, gluži otrādi, — nejautu Magdalēnai precēt cilvēku no viszemākās un nicināmākās kārtas — dzērāju, kura māte arī dzeršanas dēļ iespundēta klosteri. Taču negribu būt jauna un jūs aizvainot, van Bēthovena kungs.

Viņa noraizējusies kratīja galvu.

—      Kas gan jums noticis? Jūs taču citādi esat tik labs. Bet es pateikšu, kas jūs tādu padarījis, ka rīkojaties tik netaisni un aizskaroši un tieši pret Magdalēnu, kura nemaz nav vainīga. Jums sāp sirds par dēlu, sievu un mirušajiem bērniem. Pārāk vientuļš esat.

Galma kapelmeistars raudzījās lielām, stingām, neko neredzošām acīm.

—  Jā, — es tiešām esmu vientuļš.

—  Un tas sarūgtina.

—  Var jau būt.

—      Nabaga cilvēk, nu jūs esat bagāts, vēl bagātāks par mani, jo tagad jums ir mazdēls. Jūs vairs nebūsiet vientuļš un sarūgtināts. Nāciet jel līdz!

—  Es? Uz kurieni?

—   Pie sava mazdēla.

—  Pie mana .. .?

Pēkšņi viņš savādi, guldzoši iesmējās.

—       Jūsu sirds jau ir ceļā, tā ir jau tur, van Bēthovena kungs, beidziet jel spēlēt šo komēdiju. Jūs turaties pretī vēl tikai tāpēc, ka aizskarts — ko es zinu? — jūsu vīrieša pašlepnums vai kā tur nu to sauc. Jūs esat gudrs cilvēks un arī liels mākslinieks, bet šai ziņā izturaties kā nerrs, taisni kā gatavais nerrs.

Viņam gandrīz aizcirtās elpa.

—      Jums liekas, ka man patiesi vajadzētu, ka es patiesi varētu . . .

—  Kur jūsu mētelis?

—  Jā, kur tad mans mētelis?

No laimes viņš tagad bija kā apskurbis. Nu viņam nav vairs jā būt vientuļam!

—  Bet kur tad mans mētelis?

—  Tas droši vien karājas priekšnamā.

—  Pareizi. Liels paldies!

Viņš atgriezās mētelī, un Bauma kundze mākslotās šausmās sasita rokas.

—      Šajā vecajā, nodriskātajā ķelderl jūs iesiet pirmajā svinīgajā vizītē pie sava mazdēla . . .?

Galma kapelmeistars pārvilka ar delnu pār pieri.

—      Esmu drusku apjucis. Šis jau arī nemaz nav mans īstais mētelis.

Viņš atkal izmetās ārā un šoreiz atgriezās ar sarkano galā apmetni, cepuri uzlocītām malām un niedres spieķi ar zelta rokturi.

—      Un tas tiešām ir zēns? Tā, tagad varam iet. Nē, pagaidiet!

—  Kas tad nu vēl trūkst?

—      Pūderētā parūka! Jauna apkaklīte un tīras kruzuļainās aproces. Un lai es ietu šajās kurpēs bez sidraba sprādzēm? Vai tik nav kāds pārpratums? Tas tiešām ir zēns?

Bauma kundze smējās.

—      Es domāju, ka Siksa kundze jau nu gan no tā kaut ko sajēdz. Un šobrīd mazais vēl nepratīs novērtēt sidraba sprādzes un pūderēto parūku. Rīt jums, galma kapelmeistara kungs, gan jāuzpošas, kā nākas, lai man līdzās jūs izskatītos ievērības cienīgs.

—      Bet ko lai viņam tagad aiznesu? Kā lai iepriecina tādu mazu zeņķīti?

—      Mīliet viņu. Atdariet viņam savu sirdi, — klusi teica Bauma kundze.

Ārā viņa satvēra galma kapelmeistaru aiz mēteļa.

—      Pagaidiet! Pagaidiet! Ne tik ātri! Es nevaru tikt jums līdz, un kāpnes nav diez cik gaišas!

Viņi dzirdēja jumtistabiņā troksni un ieraudzīja, ka caur durvju šķirbām un durvjapakšu laužas tik spoža gaisma, it kā tur iekšā būtu izcēlies ugunsgrēks.

Bauma kundze atgrūda vaļā durvis.

Visur — uz galda, uz kumodes, uz palodzes — pielipinātas sveces, tās pašas, ko viņa pirmīt bija atnesusi. Visas dega, un tiešām jābrīnās, ka liesmas vēl nebija skārušas aizkarus.

Uz grīdas pludoja ūdens, un toveris bija apgāzts. Kaktā pie krāsns stāvēja Siksa kundze, aiz šausmām piespiedusi pie mutes dūrē sažņaugtu roku. Magdalēnas kundzes seja izskatījās tikpat balta kā palags.

Vecajā, ļodzīgajā, no niedrēm pītajā atzveltnī sēdēja res

nais, uzburbušais galma zivju tirgotājs Kleins un smejoties sita ar plaukstām pa ceļgaliem. Kāds virs vicināja sev apkārt zobenu, un uz sienas, uz visām sienām kustējās viņa milzīgāf izplūdusī ēna, ko vēl izkropļoja jumtistabas slīpie griesti.

—  Žēlīgais dievs, kas te notiek! — izsaucās Bauma kundze.

Šaudīgā ēna un slaidais vīrs ar zobenu rokā paklanījās,

tikai pārāk zemu, jo piedzērušais vairs nespēja īsti noturēt līdzsvaru.

—      Galma ma-mantziņa at-atraitnes kundze! Jūsu pa-padevīgais kalps! — viņš šļupstēja.

Bauma kundze tomēr pārvarēja bailes, jo sajuta kādu stāvam aiz muguras.

—  Es jautāju, ko tas nozīmē, van Bēthovena kungs.

Johana van Bēthovena mute bija stīva un mēle smaga kā

akmens.

—      Tas no-nozīmē, ka es par godu spaniolam esmu sa-sarīkojis il-ilumināciju.

—  Spaniolam?

—      Jā-ā… spa-spaniolam. — Johans van Bēthovens ar dramatisku un dziļa riebuma pilnu žestu norādīja uz gultu.

—      To droši vien viņai kāds spaniols būs izvilcis no Reinas. Tagad man nekas cits neatliks kā izdzīt no mājas visu šo spaniolu bandu!

Vecais vīrs ar neparasti sarkano seju, kurš līdz šim vērodams bija stāvējis priekšnamā, lēnām ienāca, tik lēni, it kā katrs solis būtu sprīdi pa sprīdim jāizmēra un labi jāpārdomā. No sarkanā apmetņa iztīstījās vecīga roka, piesardzīgi pārlika niedres spieķi ar zelta rokturi no labās kreisajā un īsi, pavēloši pamāja vīram atzveltnī:

—   Arā, Klein!

Zivju tirgotājs ieķērās atzveltnī.

—  Galma kapelmeistara kungs, es esmu .. .

—      Cūka un mana dēla pudeles brālis. Tūliņ ārā no šejienes, Klein, es jums to iesaku. Domāju, ka pie kūrfirsta vēl vienmēr esmu lielākā cieņā nekā jūs.

Atzveltnis iečīkstējās, un resnis izstreipuļoja laukā.

—  Un tagad tava kārta, Johan.

Johans pūlējās nostāvēt taisni.

—  Cienījamais tēv . . .

—      Tēvs! Man nedara godu, ka tu mani sauc par tēvu un ka es tiešām tas esmu un man tādam jābūt! Dod šurp zobenu!

—      Manu zobenu? Ku-ūrfirsta galma mūziķa zobenu, ar ko es šito kambarsulaiņa un istabenes plancku. . . Tēva kungam toreiz bija taisnība, kad viņš brīdināja mani zemāk par savu kārtu…

Galma kapelmeistars lēnām pagrieza galvu.

—      Bauma kundze! Un tā ir patiesība, Bauma kundze, tik tiešām skaidra patiesība, ka es redzu savu dēlu tik tālu nonākušu. Nav zemākas kārtas par dzērāja kārtu. Nu, dod šurp zobenu!

Vecais Bēthovens pašūpoja to rokā.

—      Tu vairs neesi mazs, Johan, lai es tevi ar šo zobenu pārmācītu. Negribu arī to salauzt, bet tu esi galīgi zaudējis godu. Es zinu, tu neesi slikts, bet piedzēries paliec par īstu nelieti. Un tagad prom savā istabā izgulēt reibumu!

—  Gluži otrādi, es . . . — piedzērušais tiepās.

—      Tu iesi tagad savā istabā, Johan, citādi … — Galma kapelmeistara balss kļuva bīstami spalga, — … citādi, un es vienmēr esmu turējis vārdu, rīt runāšu nevis ar tevi, bet. gan ar monsinjoru un likšu tevi aiztriekt ratā.

Kad Johans bija izsteberējis ārā, vecais Bēthovens pagriezās pret gultu.

—  Kas tur īsti ir ar to «spaniolu»?

Magdalēnas kundzi no jauna sagrāba bailes. Te nu stāvēja galma kapelmeistars, kas viņu neieredzēja, un tagad lēni liecās tuvāk.

Viņai trīcēja lūpas.

—       Cienījamais… — Viņa pat neuzdrīkstējās izrunāt vārdu. — Cienījamais tēva kungs, es tur neko nevaru darīt, ka mazajam ir . . .

—   Kas ir?

—  … tik sarkana, tumša seja.

Viņa atsedza drusku vairāk vīstokli, ko turēja rokās.

—  Esiet žēlīgs! Jūs nedrīkstat, man atņemt bērnu.

Siksa kundze pienāca tuvāk.

—      Visi jaunpiedzimušie taču izskatās gandrīz tikpat sarkani, un viņš katrā ziņā vēl mainīsies.

Vecais Bēthovens apcirtās apkārt.

—      Šis te bērns? To es viņam neieteiktu. Man taču arī ir tikpat tumša seja, gandrīz tikpat tumša. Tātad viņam tā ir no manis, no vectēva. Siksa kundze . . .

—   Lūdzu, galma kapelmeistara kungs?

Vecais Bēthovens bija pamanījis kaut ko citu.

—  Vai acis paliks tādas pašas?

—  To tik droši vēl nevar … — Siksa kundze izvairījās.

—      Tām jāpaliek tādām pašām! Šīm pelēkzilajām acīm! Tās ari viņam no manis, no vectēva. Mums ir skaistas acis un turklāt vēl tāda sejas krāsa, kāda vis katram nav — vai ne, mazo ķipariņ? Tas taču ir ļoti glīts bērns, Magdalēna. Vai esi jau izlēmusi, kā saukt?

Magdalēna sastomījās.

—  Vēl ne, cienījamo tēv.

—      Tad viņš noteikti jāsauc par Ludvigu, tāpat kā mani! — Vecais vīrs uzplāja sev pa krūtīm. — Ludvigs van Bēthovens! Vai jūs mani sapratāt?!

Magdalēna pacēla saliktās rokas.

—  Cienījamo tēv . ..

Galma kapelmeistars nelikās to manām.

—      Skat, kas par kukaini! — Viņš vieglītēm iestūma saliekto rādītājpirkstu bērna dūrītē. — Saki nu viens, cik sīki pirkstiņi! Kas gan no tevis iznāks, Ludvig van Bēthoven? Klavieres spēlēt jau ar šiem jocīgajiem nieciņiem nevarēs. Un ērģeles? Vai pat diriģēt?

Siksa kundze smējās.

—      Pašreiz gan viņš prot tikai dziedāt un tad arī pat basā vēl ne, kā to agrāk darīja un dažkārt arī tagad dara galma kapelmeistara kungs.

Vecais van Bēthovens papurināja galvu.

—  Jā, vēl pat basā ne.

Viņš atglauda vedeklai no pieres tumšo matu šķipsnu.

—      Mati gan viņam ir tavi, Magdalēna, ja šīs tumšās pūkas vispār var saukt par matiem.

—  Mījo, labo tēv. ..

Nedēļniece satvēra viņa roku un gribēja to noskūpstīt.

—      Kā, tu gribi — tu gribi man vēl skūpstīt roku, bet es taču pret tevi esmu izturējies kā pēdējais ģeķis? — galma kapelmeistars sirdījās. — Nē jel!

Viņš noskūpstīja Magdalēnas roku.

—   Piedod, lūdzu, un paldies, ka mani tik ļoti aplaimoji.

Pēkšņi viņa acis iepletās.

—  Kas kait Ludvigam van Bēthovenam?

Vecais vīrs nevarēja vien atklausīties šajā vārdā, kurš viņu tā iepriecināja.

—  Viņš svaidās šurp un turp. Vai tik nav saslimis?

Siksa kundzei paspruka sīks smiekliņš.

—  Viņš meklē. Ir izsalcis. Meklē krūti, bet vēl nedrīkst. . .

—      Ko jūs zināt! Paklau, Lēna, tikai drusciņ! Nemērdējiet taču Ludvigu van Bēthovenu badā! — galma kapelmeistars piktojās.

No blakus kambara atskanēja mežonīga bļaustīšanās.

Vecais Bēthovens samiedza acis.

—      Tagad viņš grib mācīties Dorindo āriju, ko nesen tik slikti nodziedāja. Bauma kundze, vai jūs nepateiktu viņam, lai tūlīt izbeidz?! Es nevēlos, ka traucē manu mazdēlu.

Vīratēvs paskatījās uz Magdalēnu.

—      Jā, jā, es saprotu. Tev ir bailes, jo viņš reizēm ārdās visu nakti. Nu, šonakt neārdīsies. Siksa kundze, vai jums vēl kas jāpalīdz Bēthovena kundzei?

—  Nē, galma kapelmeistara kungs, tikai rīt agri…

—  Tad ejiet vien.

Bauma kundze atgriezās.

—  Viņš apsolīja, ka būšot klusu.

Galma kapelmeistars palocīja galvu.

—      Tad jau labi, bet nu arī jums, Bauma kundze, jāiet mājās, lai rīt jūs būtu spirgta.

Bauma kundze vilcinājās.

—   Un Magdalēna?

Vecais kungs pameta ar roku.

—      Atstājiet to manā ziņā. Es nopūtīšu sveces, vienu gan atstāšu degam un visu nakti būšu nomodā.

—      Cienījamo tēv, jums taču nebūs kur gulēt, — Magdalēna aprauti iesaucās.

—      Ar labu nakti, Siksa kundze, ar labu nakti, Bauma kundze, un lielu lielais paldies!

—      Par ko gan, van Bēthovena kungs? — Bauma kundze vaicāja.

—  Ja nu jūs — pārdomājat? .. .

Viņš nopūta sveces un atstāja degam tikai vienu.

—      Man, bērns, pietiek ar veco atzveltni, to es varu pievilkt jums abiem blakus. Redzi, tā. Vēl tikai pielikšu mazliet malkas.

—  Mums ir tikai drusku pavardam, tēv.

—  Tad dedzināsim to pašu. Rīt pagādāšu citu.

Viņš vēlreiz paskatījās, vai krāsns kuras, un paņēma no krēsla segu.

—      To es aplikšu ap ceļiem. Nesaprotu, kā tu vispār vari ciest šo cilvēku, Magdalēna!

—  Es mīlu viņu.

—      Un viņš ir mans vienīgais dēls, ko es tāpēc arī — mēs taču saprotamies, Magdalēna.

Galma kapelmeistars ierīkojās atzveltnī.

—      Man te ir pavisam labi un ērti, — bet vai tik tev nebūs auksti?

—  Nē, man nemaz nesalst.

Vecais kungs atkal piecēlās.

—      Nem manu biezo mēteli, es to pārklāšu pāri jums abiem, — tā!

—  Cienījamo tēv, tas taču jūsu goda mētelis!

—      Nerunā pretī! Tu taču galu galā esi Ludviga van Bēthovena māte, bet — paskaties jel uz šo mazo ķiparu! Ei, tu, šitas nav nekāda nieka vīra mētelis, to valkā galma kapelmeistars! Lēna, uz viņu tas neatstāj ne mazāko iespaidu.

Vecais vīrs ietinās segā un vēlreiz paskatījās uz vedeklu un mazo galviņu, kas gandrīz bija pazudusi zem greznā, koši sarkanā mēteļa apkakles.

—       Ar labu nakti, Magdalēna! — Viņš iesmējās. — Un saldu dusu zem vectēva goda mēteļa tavā pirmajā naktī arī tev, Ludvig van Bēthoven!

Jauna, žirgta dzīvība bija nākusi pasaulē.

—      Klausies, Magdalēna. Visu reiz mantos Ludvigs, un, ja es pēkšņi, — neviens taču nezina, kad tas pienāks . ..

Vecais kungs noraidīja iebildumus.

—      Tad tev būs jāraugās, lai Johans … nu, tu jau saproti, Magdalēna.

Viņa nopūtās.

—      Cik tas gan ir nejauki un nožēlojami, ka mums par viņu tā jārunā.

Galma kapelmeistars palocīja galvu.

—      Un īstenībā viņš nemaz nav slikts cilvēks. Bez tam viņš ir arī labs dziedātājs, viņam tik skaists tenors, bet. ..

Vecais Bēthovens paraustīja plecus.

—  Paši vien te esam. Dzeršana jau sāk sabeigt viņa balsi.

—  Tēv! — Magdalēna izbijusies iesaucās.

—  Jā, jā, posts un bēdas ar šo apdāvināto cilvēku ar lielisko balsi,. — un no mātes Johans vēl saņēmis tik smagu mantojumu. Bet kāda gan nozīme mantojumam? Tas taču viņu neattaisno, tāpat kā neviens nevar attaisnot manu sievu. Viņa sāka dzert aiz sirdssāpēm, jo visi pirms Johana dzimušie bērni mums nomira. Droši vien viņa gribēja remdināt bēdas.

Vecā vira domas aizklīda uz klosteri. Viņa sieva dzērumā bija Bonnā darījusi briesmu lietas, un pats kūrfirsts ieteicis, — to varēja arī uzskatīt par pavēli, — Bēthovena kundzi ievietot klosterī.

—  Cilvēks nav nekāds soģis, un es arī nevienu nenosodu, Magdalēna, tikai, manuprāt, slikto nekad nevar attaisnot ar bēdām un ciešanām, — viņš prātoja. — Un kas tad Johanam par bēdām un ciešanām?

Magdalēnas kundze vēlreiz atgriezās pie vissatriecošākā, ko nupat bija dzirdējusi.

—  Vai monsinjors viņam maksā tik mazu algu sabeigtās balss dēļ un tāpēc neievēro daudzos lūgumus un iesniegumus?

—  Nē, bērns. To, kas noticis ar viņa balsi, pagaidām saklausu tikai es ar savām mūziķa ausīm, — varbūt arī tās pret Johanu īpaši dzirdīgas. Monsinjors vienīgi grib šo vieglprāti saņemt stingri grožos, lai gan to labi ieredz, tikai diemžēl viņš iegrožo arī tevi, un tādēļ es tev vienmēr slepus palīdzēšu. t

—  Cik jūs esat labs, tēv!

Viņš noraidoši atmeta ar roku.

—  Kur tad es to naudu likšu? Lēna, dod jel beidzot mazo. Es parādīšu viņam visu mantojumu. Puisim taču skaidri jāzina, kāds īpašums un vērtības tam reiz piederēs.

—  Mījo tēv, Ludvigam ir tikko trīs nedējas, un tik mazi bērni vēl nemaz īsti skaidri neredz.

Galma kapelmeistars sašuta.

—  Ko, Ludvigs neredzot? Es tev saku, viņš jau tagad redz kā lūsis! … Un saprot katru vārdu! Re, kā viņš smejas, izsmej tevi. Nu kā tad, viņš jau prot arī smieties. Un kaut ko tādu teikt par Ludvigu!

Viņš paraudzījās uz Magdalēnu.

—  Bet kāpēc tu, Lēna, nekad nesmejies?

—  Vai tad es nekad nesmejos?

—   Nekad …

Vecais Bēthovens pētoši noskatīja slaido, glīto sievieti ar mazliet kumpo degunu.

—   Vēl nekad neesmu tevi redzējis tā īsti smejamies, un visi kaimiņi šajā muzikantu ielā saka to pašu. Saprotu jau, saprotu tevi, bērns, un varbūt arī pats savu mūžu vairs nebūtu smējies, bet, kopš atskrējis šis mazais zeperis, es atkal smejos. Ko, tu arī smejies, Ludvig, vai ne? Nu tev, Lēna, arī jāpievienojas mūsu savienībai par trešo smējēju.

Magdalēnas skumjās acis pielija asarām.

—  Es jau atkal smiešos …

—   Neņem pie sirds, ka vakar tas žūpa tevi atkal zākāja par laulības pārkāpēju un Ludvigu saukāja par spaniolu, — galma kapelmeistars noņurdēja. — Bet mums abiem par to nav ko uztraukties, vai ne, Ludvig? īpaši tagad, kad daudz svarīgāki darbi darāmi.

Viņš nēsāja savu mazdēlu apkārt pa istabu.

—   Skaties, spaniol, un iegaumē: šī te ir gaužām vērtīga manta. Tas ir Flandrijas gobelēns, īsts mākslas darbs. Tur attēlota muzicējam mūsu patronese svētā Cecīlija, — es taču drīkstu cerēt, ka tu arī dienās būsi muzikants, monsieur Ludvig van Bēthoven. Šis gobelēns man atsauc atmiņā dzimteni un tēva mājas, īstenībā gan nevis tēva māja^, bet… Un tāpēc es gribu tev sagādāt labāku bērnību, nekā man pašam bijusi. Vitrīnās ir Meisenes porcelāns, tas patlaban skaitās visvērtīgākais, un tur lādēs glabājas vissmalkākais linaudekls. Tik smalks, ka to pat caur gredzenu var izvilkt. Un ne mazumu godīgi nopelnītas naudas maksāja arī šie krēsli ar dīvainajām kājām — tās ir delfīnu galvas! Un paskaties uz galda virsu, kur iedarināti lauvas un ziloņi, brieži un mednieki, suņi un koki. Šo rotājumu sauc par inkrustāciju, — un kas tad tas tāds?

Vecais kungs lepni smējās.

—   Tas arī ir spaniols, īsts spaniols! Tas ir tavs vectēvs, viņam arī tāda pati brūna seja. Tikai tu esi drusku sārtāks, tas tev no mātes, kas mūsējam brūnumam piejaukusi maigāku nokrāsu. Bet par visām lietām mums, abiem Ludvigiem, ir šīs plakanās cepures, gluži kā pankūkas.

Viņš domās kaut ko apsvēra.

—      Ja tu prastu jau lasīt, es parādītu savas saimniecības grāmatas, lai tev būtu skaidrs, ko piepelnu klāt ar vīniem un cik prāvas summas mums vēl pienākas. Bet. . .

Viņš pēkšņi aprāvās.

—   Magdalēna . ..

—   Jā?

—  Vai tu neuzliktu uz galda to melnkoka lādi?

Magdalēna pieliecās un pacēla kasti.

—  Tā nu gan ir smaga, — viņa noelsās.

—      Vai ne? Un smagumam ir savs iemesls, labs iemesls. Nu, spaniol, paskatīsimies, ar ko tad lāde īsti piekrauta.

Viņš pacēla tās vāku.

—      Ar zelta dukātiem un dālderiem vien! Ar tavu un manu naudu! Vai tu negribi pāris dālderu vai dukātu, spaniol? Tev taču nebūs nekas pretī, ja tos iedosim tavai mātei? Bet viņai jāapsolās par to nekā neteikt tēvam. Ņem, Lēna, Ludvigs atļauj.

Magdalēna izbijusies piespieda rokas pie krūtīm.

—  Bet tēv! Desmit dukātu!

—      Paliec klusu un netraucē mūs! Ludvig, paskaties uz šo sidraba apkalumiem greznoto briesmoni. Ar to varētu pat vērsi nosist, bet tas ir takts zizlis, goda takts zizlis. To man pasniedza tad, kad mani uzņēma hommes de chambre honoraires'. Tev, mīļo Ludvig van Bēthoven, tik viegli vis nenāksies panākt vectēvu.

Vecais kungs piepeši sarauca sirmās uzacis un nosodoši paskatījās uz Magdalēnu.

—   Vai tiešām bērns ir mēms piedzimis?

—  Kāpēc tēvs tā domā?

—  Viņš taču neko nerunā.

Tagad Magdalēnas kundzei tomēr bija skaļi jāsmejas.

—      Gan jau runās vienā runāšanā, bet vectēvam vēl jāpaciešas gadiņus divus. Ir nu gan iedoma, ka viņš jau tagad, tikko trīs nedējas vecs, mācētu . . .

Un viņa atkal smējās.

Galma kapelmeistars domīgi paskatījās uz mazdēlu.

—      Ludvig, mums vajadzēs mātei iedot drusciņ vairāk, vai ne? Mēs viņu gan apvedām ap stūri, bet nu šie smiekli ir vismaz piecpadsmit dukātu vērti!

1 Goda kambarkungi. (Tulk.)

—  Ludvig! Dzīvsudrabs tāds! Vai stāvēsi mierā! Johan! . . .

Slaidais vīrs ar enerģisko seju, kurš dažai labai sievietes

sirdij licis sajūsmā straujāk pukstēt, kad uz galma teātra skatuves lieliski dziedāja varoņlomās, klusi iesmējās.

—  Jā, tēv?

—      Vai tev ir kāda sajēga, kā var apģērbt tādu mazu, tiepīgu ķiparu, kas vēl lunkanāks par glumu zuti? Ludvig!

—      Tūliņ būs klāt Kēte. Viņai tik vēl jāparāda kāpnēs uguns, lai vīri ar smagajiem instrumentiem neapmestu kūleņus. Klau, jau nāk. Lēna jau sen būs visu šo kņadu dzirdējusi, to nemaz nevar nedzirdēt, bet viņa ir brīnišķīga. Saprot, ka tagad nav nekas nedz jāredz, nedz jādzird.

Ludvigs izvairījās no Kētes rokām. Viņam tā nebija pa prātam.

Vecais Bēthovens nopūtās.

—      Ko lai iesāk ar tādu ezi? — Un tad nopurpināja: — Ej vien, Kēte. Mēs jau paši tūliņ tiksim galā, — vai ne, Ludvig? Tā, vēl tikai sarkano mētelīti. Ko? Tev noteikti jāņem ap pleciem sarkanais mētelītis! Tu uzstājies savā pirmajā lomā, un tāpēc tev jāizskatās kā pašam kancleram grāfam Belderbušam. Vai viss pārējais kārtībā, Johan?

—      Kārtībā. Baldahīns ir uzcelts, un nupat atnāca ari pēdējais no mūziķiem — van Edens.

Durvis atdarījās, un van Ēdens pabāza istabā sirmo galvu.

—  Remigiuss nosita desmit. Vai mans dziedonis jau gatavs?

Galma kapelmeistars pameta tādu skatienu pret griestiem,

it kā tie būtu debesis.

—   Jā.

Viņš nocēla mazdēlu no galda, kur bija to uzlicis, lai ērtāk varētu apģērbt, iežmiedza spārdīgo vīstokli azotē un ienesa otrā istabā, ko apgaismoja vienīgi pie nošu pultīm novietoto sveču trīsošā gaisma.

Mūziķi bija sasēdušies aplī un, galma kapelmeistaram ienākot, grasījās celties kājās, bet viņš noraidoši pamāja.

—      Klusāk, klusāk! Van Eden, paslēpiet šo mazo lutausi zem flīģe|a, lai tas pēcāk kā rūķītis no pastētes …

Ludvigs iespiedzās aiz sajūsmas:

—  Kā rūķītis no pastētes!

—  Vai rimsies, neciešamais bērns!

—  Nu nāc, nāc.

Van Ēdens pabīdīja Ludvigu zem flīģeļa.

2t

Galma kapelmeistars pārbaudot noskatīja mūziķus — Rīss, Rīdels, Haveks un Fīlips Salomons, kurš šodien spēlēs otro vijoli.

—   Tusij, Belserovski, Valter, — vai esat sagatavojušies?

Altisti un čellists pamāja.

—      Tagad — Johan, vēl tikai klusītēm paver Magdalēnas istabas durvis. Uzmanību!

Galma kapelmeistars pacēla rokas kā burvja mājienam.

—  Sākt!

Vijoļu un braču lociņi nozibēja uz leju, un čellists salīgojās.

Pēc brītiņa no istabas iznāca Magdalēnas kundze. Viņa bija žigli apģērbusies un sveču gaismā mirkšķināja acis.

Johans van Bēthovens aizvadīja viņu goda vietā zem baldahīna.

—      Rīt ir svētās Magdalēnas diena, un tēvs vēlējās, lai mēs tavu vārda dienu sagaidītu ar īpaši svinīgu spēlēšanu un dziedāšanu. Dziesma būs vēlāk, Magdalēna. Šī ir Štamica mūzika.

Galma kapelmeistars diriģēdams pagriezās atpakaļ.

—      Pašmāju komponists šai gadījumā gan būtu piemērotāks, bet mēs, Bēthoveni, kompozīcijā diemžēl esam pilnīgi neprašas. Tā ir neapstrīdama ģimenes vaina, bet tur neko nevar līdzēt.

Magdalēnas kundze, visu pasauli aizmirsusi, klausījās, kamēr izskanēja svītas pēdējais akords. Tad viņa palocījās pret mūziķiem.

—  Sirsnīgs paldies!

Mūziķi klusēdami ari palocījās, savāca notis un sabīdīja pultis vēl ciešāk kopā, tā ka sveču liesmas izveidoja blīvu loku, kas vienīgi tieši pretim Magdalēnai palika vaļā, un tur galma kapelmeistars novietoja mazu soliņu.

«Nez kādēļ soliņš vajadzīgs?» domāja Magdalēna. Abas Salomones, galma dziedātājas, tikai smaidīja.

Vecais kungs sāka runāt:

—      Un tagad, Magdalēna, vai tu nevēlies galma ērģelnieka van Edena pavadījumā un pie tam uz jaunā flīģeļa…

—     … ko cienījamais tēvs, pats par sevi saprotams, uzdāvinājis Ludvigam . ..

Galma kapelmeistars īgni pārtrauca:

—      Mēs tagad nerunājam par to, Johan. Vārdu sakot, Magdalēna, vai tu gribi dzirdēt Ludvigu van Bēthovena

kungu, taču nevis mani, basu, bet gan Ludvigu van Bēthovena kungu — soprānu. Nāc nu šurp, rūķīt! Nāc laukā no savas pastētes!

Mazais Ludvigs izlīda no flīģeļapakšas, vectēvs uzcēla viņu uz soliņa un pieturēja aiz mētelīša.

Māte acis vien ieplēta.

—   Ludvigs?

Van Edens, apsēdies pie flīģeļa, sacīja:

—  Uzmanību!

Viņš jau spēlēja prelūdijas pirmos akordus.

—  Sāc, Ludvig!

Mazais zēns sarkanajā mētelītī, tik tikko prazdams nostāvēt kājās, bija salicis kopā plaukstiņas. Melnie mati spurojās kā ērkulis. Viņš uzsmaidīja mātei, un tagad acis sarkanajā sejiņā izskatījās tumšas, it kā neizprotamu un dziļu skumju aizēnotas.

Viņš uzsāka dziedāt smalkā balstiņā, lai gan dažus vārdus tikai ar pūlēm varēja izrunāt.

Man jāatstāj, Insbruka, tevi,

Sais ceļos es aizvadu sevi Uz svešām zemēm prom …

Kad Ludvigs bija beidzis, valdīja klusums. Tad galma kapelmeistars tādā kā aizlauztā balsī iesmējās:

—      Kanārijputniņš no viņa neiznāks. Drīzāk skan kā jaunam gailēnam, kam rīklīte ierūsējusi. Tomēr padevās labi, vai ne, Magdalēna? Es to atklāju pirms divām nedēļām un šo savu iemīļoto dziesmu esmu nodziedājis viņam pnekšā tikai pāris reižu. Vismaz tonis ir pareizs, vai ne, van Eden?

—  Pilnīgi pareizs.

Vectēvs iecēla mazdēlu mātei klēpī.

—      Ņem nu savu sarūsējušo kikerikū! Vai nebija pārsteigums?

Magdalēna piespieda puisēnu sev klāt.

—  Ludvig! Tu tik skaisti dziedāji! Vai ne, Johan?

Johans noglāstīja sievai matus.

—  Jā, un .. .

Viņš noliecās un čukstēja viņai ausī:

—… un es arī gribu tevi pārsteigt un tavā jaunajā dzīves gadā dāvāt tev jaunu vīru, šoreiz pavisam nopietni.

—  Johan, ja tu to …

Ludvigs lēkāja mātei klēpī.

—  Doda! Doda! Doda!

Reiz galma kapelmeistars ar mazdēlu uz rokas bija aizgājis līdz Reinai, lai pabraukātos ar prāmi. Kad tas atgrūdās no krasta, Ludvigs aiz maiguma kā pateikdamies piekļāva vaigu vectēva sejai un ar piepūli, kurā saspringa viss viņa sīkais augums, izrunāja vārdu «Doda!».

Vectēvs viņu cieši uzlūkoja.

—  Viņš to saka man. Lūdzu, pasaki vēlreiz, jā?

—  Doda …

—      Mans mīļais bērns, — šis ir pirmais vārds, ko tu izrunāji, un tas domāts man! Doda! Tagad tas ir mans skaistākais goda tituls, svarīgāks par homme de chambre honoraire un galma kapelmeistaru. Doda — un tā tas lai arī paliek, manu mazo Ludvig.

—  Lūdzu, Doda, pastāsti par rūķīti!

—       Esi gan tu tirdītājs. Labi, es viņam to apsolīju. Tā ir abpusējā noruna. Ja Ludvigs labi nodziedās manu mīļāko dziesmu, es kā atlīdzību viņam pastāstīšu viņa mīļāko pasaku par pastēti un rūķīti. Tātad — mūsu agrākais kūrfirsta kungs reiz lika sniegt galdā milzīgu pastēti, un dāmām un kungiem vajadzēja uzminēt, ar ko tā pildīta. Viens domāja, ka tur iekšā varbūt esot maza stirniņa.

Ludvigs strauji elpoja.

—  Nabaga stirniņa …

—      Bet tur iekšā nebija stirniņa, tu jau, Ludvig, to ļoti labi zini. Tev nemaz nav jāskumst par nabaga stirniņu.

Zēns pār visu seju priecīgi pasmaidīja:

—  Nē, nav . . .

Galma kapelmeistars turpināja:

—  Tā, un dāmas minēja gan šo, gan to, kad pēkšņi — hop!

—   Hop! — Mazais Ludvigs šūpojās mātei klēpī.

—       No pastētes izlēca rūķītis un rātni paklanījās pret dāmām un kavalieriem, tā … — Galma kapelmeistars parādīja.

—      Hop un tā-ā-ā! — Arī mazais Ludvigs paklanījās pret dāmām un kungiem.

Vectēvs viņam piedraudēja.

—      Tu man arī, Ludvig, rādies īsts šķelmis un tāds pats rūķītis, kas gatavs kādu dienu izlēkt no pastētes.

—   Hop!

—  Katrā ziņā šodien ar visu dziedāšanu tev ir iznācis īsti labs iesākums. Vai nav tiesa, Magdalēna? Taču tagad visprātīgāk būtu, ja tu savu mazo šķelmi un dziedoni liktu gultā.

—  Nē, Doda! — Ludvigs skali protestēja.

—   Ved viņu prom, Magdalēna! Mēs esam nepielūdzami. Saldu dusu, rūķīša kungs, soprān un ierūsējušais kikerikū Ludvig van Bēthoven!

Mazais Ludvigs visu novēroja.

Lāgiem Reina, — tāpat kā viņa dzīve, bija mirdzoša un rāma, bet tad atkal sāka mutuļot, sviezdama augšup duļķainas, netīras šļakatas.

Prāmji nemitīgi peldēja pa upi šurp un turp, šurp un turp, Ludvigs ar vectēvu braukāja ar kuģi, un vectēvs rādīja viņam atkarībā no tā, vai viņi brauca uz otru krastu vai atpakaļ, raibās mājiņas, lavas plāksnēm klātās ielas, kas spīguļoja saulē, Bonnas pili un baznīcas, kuras Ludvigs jau visas zināja nosaukt: Romiešu laukumā bija galvenā — svētā Remigiusa baznīca, tad arhibīskapa baznīca, kurā viņu kristīja, tad vēl katedrāle, galma baznīca, svētā Mārtiņa, svētā Gangolfa vai kā nu tās visas tur sauc.

Braucot ar prāmi, vectēvs stāstīja par pūķa klinti, un šo pasaku Ludvigam nekad neapnika klausīties. Bet māte atkal raudāja, vai arī viņai, un tas likās vēl briesmīgāk, seja bija kā sastingusi. Viņa tad tramīgi klausījās, gaidīja pārnākam tēvu …

Arī puikas uz ielas jau sauca zēnam nopakaļ «spaniols», māte domāja, ka tie to noklausījušies no galma zivju tirgotāja Kleina. Šīs iesaukas vaininiece bija Ludviga kaparkrāsas seja. Par spanioliem dēvēja kādreiz no Spānijas izdzīto ebreju pēcnācējus, un pats par sevi tas nebija nekas nicinošs.

Reizēm māti mocīja sauss, ass klepus, un viņa žēlojās:

—  Ludvig, tu gan gribi būt rūķītis, tomēr esi izaudzis no bikšelēm un kamzoļa. Par tevi jau arī ir savas rūpes.

Taču tās laikam gan bija īpašas rūpes, jo viņas tumšās acis tad mirdzēja, kas nekad negadījās, kad viņa lauzīja galvu, kā iedalīt saimniecības naudu, kuras vienmēr pietrūka, lai cik reižu to pārskaitītu.

Kad viņš par šo naudas skaitīšanu reiz pastāstīja vectēvam, tas piesita sev pie pieres.

—      Labi, ka tu man atgādināji, Ludvig. Nekad to neaizmirsti.

Un tad viņi kopīgi izdomāja lielisku rotaļu.

Tā saucās «dālderu meklēšana».

Vectēvs kā parasti nāca ciemos, bet tagad viņi abi, kamēr māte rosījās virtuvē, kaut kur noslēpa dālderus, kurus Ludvigam vēlāk vajadzēja sameklēt un uzdāvināt mātei.

Arī pašlaik zēns, kā ik dienas, bija ceļā pie Dodas. Viņš gāja viens pats, jo mātei ar Kēti tik daudz darba. Šodien taču svētvakars.

Tas nozīmēja, ka viņam ar vectēvu arī gaidāma grūta diena. Priekšpusdienā nolikts mēģinājums, un naktī galma baznīcā būs Ziemsvētku dievkalpojums, uz kuru vectēvs apsolīja ņemt viņu līdz.

—      Ludvig, ja tu pēcpusdienā pēc mēģinājuma labi izgulēsies, naktī drīkstēsi nākt līdz uz dievkalpojumu, — bija teicis vectēvs.

—   Bet ja nu aizguļos?

—  Gan jau es tevi pamodināšu.

Uz vectēva solījumu varēja paļauties. Māte gan iebilda pret šo nodomu, bet vecais van Bēthovens necieta ierunas, kad bija ko nolēmis. Viņam klausīja pat Lučēzi kungs, kaut gan monsinjors to labi ieredzēja, jo tas prata komponēt. Kas tas īsti ir — komponēt? Nekas vairāk kā uzmest uz papīra mazus traipiņus, kurus Ludvigs bija atnesis paiādīt arī vectēvam.

—  Doda, es kaut ko sakomponēju!

—  Tā? Un kas tas ir?

—   Simfonija.

Cik tomēr grūti šo vārdu izrunāt, lai arī to dzird katru dienu.

—      Tas jau ir lieliskāk par visu, ko Štamics jebkad uzrakstījis. Skaties tik, Ludviga van Bēthovena simfonija!

Tas bija ārkārtīgi vienkārši, un par balvu vectēvs atkal vizināja viņu ar prāmi.

Sniga, un aukstums koda kaulā, bet māte bija zēnu krietni satuntuļojusi, un tik mazs jau viņš arī vairs nebija. Pirms dažām dienām jau nosvinēja trešo dzimšanas dienu.

Daži puikas ņirgājās viņam pakaļ:

—  Spaniols! Spaniols!

Ludviga acis meta dusmu zibšņus. Lai gan puikas bija

krietni vien lielāki, viņš tomēr būtu ar tiem izkāvies. Tikai nedrīkstēja novēloties, jo vajadzēja taču iet uz mēģinājumu. Vectēvs necieta nokavēšanos.

Spītīgi un nicinoši ierāvis galvu plecos, Ludvigs sparīgi soļoja tālāk. Un te jau klāt arī māja.

Ar pūlēm viņš pārvarēja pakāpienu pēc pakāpiena, tie bija tik ļoti augsti. Dzirdot signālu — tip-tap! tip-tap! — vectēvs augšā vienmēr bija atvēris durvis. Taču šodien tā nenotika.

Ludvigs pastiepās pēc roktura, tas pāris reižu izslīdēja no pirkstiem, līdz beidzot durvis atsprāga va]ā. Vectēvs sēdēja atzveltnī pie loga.

—   Labdien, Doda!

—      Labdien. Piedod, ka šoreiz nevarēju iznākt pretī, — es jutos tik saguris.

Ludvigs atbalstīja elkoņus pret vectēva ceļiem, iespieda mazo, sarkano seju plaukstās un skatījās uz viņu no lejas uz augšu.

—  Vai tad mēs neiesim uz mēģinājumu?

—  Tas ir pārlikts. Vēl ir mazliet laika.

—      Paguli taču drusciņ, ja esi noguris, Doda. Es tevi pamodināšu. Bet kad?

—  Tad, kad uz'karnīzes sitīs pulkstenis.

—      Labi. Tu pamodināsi mani šovakar un es tevi tagad. Mēs abi taču varam viens uz otru paļauties.

Vecais kungs smagi elpoja.

—      Kāpēc ne? Tu noteikti vari uz mani paļauties, — Ludvigs dedzīgi apgalvoja.

Galma kapelmeistars noņēma Ludvigam no galvas «pankūkas mici» un ar slābu, trīcošu roku noglāstīja viņa kuplos, melnos, spurīgos matus. Tad paskatījās laukā pa logu, aiz kura virpuļoja sniegpārslas.

—      Sirds vairs lāgā neklausa, bet es vēl negribu aizmigt, vakar jau to pateicu arī ārstam, viņa mikstūras man vairs neko nelīdz.

Viņš gurdeni sakustējās.

—      Tevis dēļ, manu mazo Ludvig. Es gribētu, lai tu jel ko izjustu no skaistās bērnības paradīzes. Piedod, ka to nekādi vairs nespēju.

Vectēvs šodien runāja tik dīvaini. Viņš bija arī tāds satraukts un tagad, saņēmis visus spēkus, piecēlās kājās.

—       Es gribētu ari kopā ar tevi vēl braukt ar prāmi, vēl daudzreiz braukt.

—   Jā, Doda, mēs abi.

—  Kad atkal būs pavasaris …

—  Vai drīz būs pavasaris, lai mēs varam braukt ar prāmi?

—   Braukt… ar … prāmi. . .

Vectēvs aizvēra acis, un viņa galva noslīga. Viņš iekrācās un tad apklusa. Laikam gan bija tomēr aizmidzis.

Klusām un piesardzīgi, lai neuzmodinātu gulētāju, Ludvigs atnesa ar samtu apvilkto kājsoliņu un apsēdās blakus. Nu vajadzēja uzmanīt pulksteni, tas gan tikšķēja steidzīgi, taču rādītāji tikai lēnītiņām virzījās uz priekšu. Laukā nemitīgi lidoja lejup sniegpārslas, cik tas gan skaisti, bet pavasarī varēs braukt ar prāmi…

Un pulkstenis čukstēja vienu un to pašu, vienmēr vienu un to pašu . ..

Vai tā bija maigā un tomēr skajā pulksteņa zvaniņu skaņa vai arī krusttēva Franča Rovantini balss, kurš izskatījās pēc sniegavīra un dziļi palocījās? . ..

—   Man vajadzēja vēl pēc notīm…

Ludvigs vainas apziņā pielēca kājās.

—      Krusttēv Franci! Es arī biju gluži aizsnaudies, bet nu gan mēs . . .

—  Kapelmeistara kungs!! …

Rovantini satvēra vecā vīra roku, bet, vaļā palaista, tā atkrita atpakaļ.

Krusttēvs Francis dažkārt kāsēja tikpat asi un skaudri ka māte, tādās reizēs viņš skumji paskatījās uz viņu un noteica: «Mēs abi, Magdalēna, esam mantojuši mūsu ģimenes vainu.» Ko krusttēvs ar to domāja?

Tagad viņš noliecās pie Ludviga:

—   Nāc . ..

—      Man taču ar Dodu jāiet uz mēģinājumu, — zens pretojās.

Krusttēvs Francis papurināja galvu.

—      Nē, Ludvig. Viņš ir — aizmidzis. Pavisam. Viņš ir nomiris.

—  Nomiris? Kas tas ir? Viņš tak gribēja . . .

Tas būs kaut kas draudīgs, ar ko nedrīkstēja bez ierunām samierināties.

—    Viņš tak gribēja… — Ludviga acīs — bet kāpēc

gan? — saskrēja asaras, — … pavasarī braukt ar prāmi. Mēs to cieši norunājām.

—  Viņš jau ir.. . aizbraucis ar prāmi.

—  Doda? . . .

Krusttēvs Francis arī runāja tik dīvaini, lēnām un klusi.

—      Jā, ar to prāmi, ar kuru vienmēr brauc viens pats, dažs vēl spēka gados, kā es droši vien aizbraukšu, bet citi… Nāc, mazo Ludvig. Tavs mīļais vectēvs ir miris.

—      Doda!! — Ludvigs sauca griezīgi skaļi. Bet ar vectēvu būs tiešām noticis kas pavisam briesmīgs, jo tas pat viņam neatbildēja!

Jaunais vijolnieks, kas spēlēja galma orķestrī kā akcesists — tikai cerēdams uz pastāvīgu vietu, pacēla bērnu uz rokām.

—      Paskaties vēlreiz uz viņu, Ludvig, un atvadies. Esi vienmēr tik krietns un godīgs, kāds bija tavs vectēvs. Tagad tu — tu esi vienīgais un pēdējais Ludvigs van Bēthovens.

Svētā Remigiusa baznīcas torņa pulkstenis nosita četras un tad sešas reizes. Bija seši no rīta.

Zvani sāka skāndināt rīta lūgšanu, kā vienmēr šajā stundā, kas ziemā vēl bija tik bezcerīgi tumša, taču šodien angelus skanēja citādi. Šodien vara balsu korim bija pievienojušies arī paši smagākie milzu zvani, kuri parasti klusēja, bet tagad dunot modināja pilsētu, vēstīdami pestītāja piedzimšanu.

Magdalēna šajā naktī bija skaitījusi stundu pēc stundas, minūti pēc minūtes. Viņa atvēra kaistošās acis.

Nē, tas nebija Johans. Kāds it kā grabinājās pie loga . . .

Viņa steigšus iededza gaismu, apmeta ap pleciem rītajaku un ieskrēja blakusistabā.

—   Ludvig!

—  Jā, māmulīt?

Puisēns bija uzkāpis uz krēsla un atvēris logu. Virs pinkainās galvas spīdēja dilstošais pusmēness.

—  Ko tu dari?

—      Doda gribēja ņemt mani līdz uz Ziemsvētku dievkalpojumu. — Viņam sašķiebās lūpas. — Vai tad reiz nesāksies Ziemsvētku dievkalpojums?

—  Tas jau sen ir beidzies.

—  Un lielgabali? . ..

—      Ari lielgabali šāva, kad kūrfirsta kungs ar arhibīskapu devās no pils uz baznīcu. Tu to esi nogulējis.

—  Jā, un'Doda? .. .

Mātei sažņaudzās sirds. Zēna domas riņķoja tikai šajā drausmajā aplī. . .

Viņa ietina Ludvigu segā.

—      Pagaidi, vectēvs tev kaut ko atsūtījis ar Kristus bērniņu. Es atnesīšu. Tu acis vien iepletīsi.

Viņa izgāja un atgriezās ar saini. Nočaukstēja papīrs.

—      Skaties, Ludvig, kādi samta svārciņi, tādi paši kā galma kungiem. Veste un īsas bikses, un te — kas par skaistām kurpēm un biksēm, un ar tīra sidraba sprādzēm! Tā kā tu visos mēģinājumos galma baznīcā un doksālā esi bijis vectēvam uzticams pavadonis, tad viņš vēlas, lai tu ģērbtos arī tāpat, īsts «homme de chambie honoraire», ja es tikai pareizi izrunāju. Tāds pats goda kambarkungs, kāds bija vectēvs, būdams galma kapelmeistars.

—   Jā!

Zēna platā mute aiz sajūsmas kļuva vēl plataka. Tad viņš norāva sainim papīru.

—   Ko tu vēl meklē, Ludvig?

—      Bet kur ir zobens? Man taču vajag zobenu, ja jau es būšu galma kapelmeistars, zelta zobenu!

—   Bet, Ludvig! Zobenam vēl laika diezgan.

—  Nē, nav vis laika! Kad nāks Doda?

—  Ludvig …

—   Es gribu pie Dodas!

Atkal sākās. Aplis! Aplis!

—   Dodam jādod man arī zobens . . .

—  Jā, jā, jā — pagaidi!

Magdalēnas kundze iesteidzās guļamistabā, parakņājās pa mantām un atkal ienāca.

—      Te būs arī zobens. Tas tev, protams, vēl krietni par lielu, šis zobens man jādod tev daudz vēlāk, tajā dienā, kad …

Taču Ludvigu neinteresēja šie sīkumi.

—      Māmulīt, skaties! īsts zelta zobens, gluži tāds pats kā Dodam.

—  Viņš jau sen to nav vairs lietojis.

Ludvigs laimīgi nopūtās:

—  Zelta zobens! …

—  Bet tagad atpakaļ gultā, Ludvig!

—  Nē, lūdzu!

Māte pacēla zēnu.

—      Nekas nelīdzēs. Nāc pie manis gulēt, es paņemšu dāvanas un zobenu un nolikšu uz krēsla blakus.

Viņš bija ar mieru, tikai vieta gultā nelikās pietiekami laba.

—  Man jāguļ tā, lai es vienmēr varētu zelta zobenu . . .

Viņa apskāva zēnu. Istaba bija auksta, tādēļ Magdalēnu

mocīja sauss klepus.

—   Nabaga māmulīt.

—  Jā, mēs abi tagad esam nabagi, ļoti nabagi, Ludvig.

—      Mēs esam nabagi? Man taču tagad ir zelta zobens, un, ja es te nevarēšu tikt par galma kapelmeistaru, jo Doda jau tas ir, tad aiziešu plašā pasaulē, — zēns dusmīgi iebilda.

Tā viņš bez mitas runāja, bēdādamies, ka šis nodoms saistīts ar šķiršanos no mātes, taču ar to būs jāsamierinās, un citādi nebija nekādu šaubu.

Viņa acis mirdzēja kā melni dārgakmeņi, tik ļoti viņu aizgrāba un sajūsmināja šī iedoma, lai arī tā bija tik skumīga; bet tur neko nevarēja līdzēt.

—  Droši vien man būs tālu jāiet, māmulīt, ļoti tālu . . .

—  Tik tālu tu gribi aiziet prom no manis?

—      Jā . . . — Zēns nopietni palocīja galvu, taču tūlīt pasmaidīja: — Bet, kad pārnākšu mājās, māmulīt, — viņš cieši piekļāvās mātei, — piebēršu tev pilnu klēpi ar dālderiem, — jeb vai tu labāk gribi dukātus? Daudz zelta dukātu, un visi tik spoži kā mans zobens.

—      Manu mīļo Ludvig! Ja jau tu rīt gribi ceļot, tad tev tagad vēl jāpaguļ.

To viņš saprata un paklausīgi aizvēra acis. Vēl pāris reižu tās atvēra, lai pārliecinātos, vai zobens nav tikai rādījies sapņos un ir tepat blakus. Tad plakstiņi kļuva smagāki, un beidzot viņš aizmiga.

Jau metās gaišāks, ausa Ziemsvētku rīts, bet Johans vēl arvien nebija pārnācis.

Kamēr Magdalēna ar Bauma kundzi mazgāja nelaiķi un sakrustoja tam rokas, kas jau bija kļuvušas gandrīz pavisam stingas, Johans bija uzgājis naudas lādi.

Klepus lēkme no jauna draudēja sagrābt Magdalēnu, taču viņa ar pūlēm to apslāpēja.

Ludvigs elpoja rāmi un dziļi. Viņš droši vien sapņoja par savu lielo ceļojumu un zobenu, no kura roktura tagad trīsuļojošā sveces liesma šķīla sprēgājošu, zeltainu dzirksteļu spietu, kas kļuva arvien mazāks, blāvāks un it kā saplaka. Lēni un neatvairāmi kā liktenis istabiņā zagās palss rits — atkal jauns bezcerīgs, rūpju pilns rīts, kura pēdās nāk jau tagad salauzta diena . ..

No Bonnas ielas viņi pārvācās uz tā saukto Trijstūri. Taču tur nodzīvoja tikai īsu laiku, jo šis dzīvoklis bija vēl nejaukāks par iepriekšējo, turklāt bieži iznāca strīdi ar ķildīgajiem kaimiņiem. Tagad viņi atkal bija atraduši jaunu mājokli.

Johans bija piegājis pie loga.

—   Paskat, kā Ludvigs mācās plaukšķināt ar lielo pātagu.

Magdalēna piekļāvās viņam.

—   Un tagad ormanis iedevis tam pat grožus paturēt.

Johans noskūpstīja sievu.

—   Uz jaunu dzīvi, mīļā!

—   Ludvig!!

Magdalēna aizspieda ausis. Johans smējās.

—      Viņam patīk tā saucamā akustika. Tik skaisti skan tukšajās telpās, kur vēl nav nedz paklāju, nedz aizkaru. Redzi, vesela rinda istabu!

—   Un saule! ■,

Viņa piekususi gurdi aizvēra acis. Johans norūpējies pievilka klāt atzveltnes krēslu.

—      Lūdzu, sēdies. Te tev paveras skats cauri visai tavai nākošajai valstībai, Magdalēna.

Viņš brīdi kaut ko apsvēra.

—      Es labāk iesitīšu āķus, kur uzkārt bildes, un tā ievadīšu monsiņjora rīkoto koncertu. Kur likt tēva portretu?

—  Goda vietā.

—   Vai to piekārsim virs flīģeļa?

Viņa piekrita: — Tā viņš vienmēr būs kopā ar mūziku.

Johans uzmanīgi izvilka lielo ģīmetni no veselas kaudzes gleznu.

—   Tā būs jauka mūzikas istaba, un mēs vispār varētu te

iekārtot lādu kā mazu mūzikas namu, kur sarīkot mājas koncertus. Agrākajos dzīvokļos, šaurajos, noplukušajos kabūzīšos, un turklāt ar mūsu mēbelēm tas nekādi nebija iespējams.

Viņš ienesa portretu blakusistabā.

—   Atbrīvojiet šeit taču viņam vietu, virtuoza kungs!

Ludvigs, liekas, pat nemanīja, ka tēvs viņu pabīdīja sāņus, lai paiet garām ar saslienamām kāpnēm un pēc tam ar gleznu. Plati ieplestām acīm viņš kā neprātīgs dauzīja ar pirkstiem un reizēm pat ar mazajām dūrītēm pa taustiņiem.

Slaidais vīrs pakāpies turēja ģīmetni pie sienas.

—  Vai tā, Magdalēna?

—  Ne tik augstu.

Viņš smējās.

—      Bēthoveni vienmēr gribējuši stāvēt augstāk par citiem. Bet kā kundze pavēl. Vai te?

—  Jā, tā būs labi.

Viņš iesita sienā āķi, pakāra gleznu un atgriezās pie Magdalēnas.

—      Šī tiešām ir īstā vieta, Johan. Paskat, kā tēvs noraugās uz Ludvigu.

Zēns sita pa taustiņiem un aiz prieka kliedza:

—  Si bemols — do — fa diēzs!

Johans van Bēthovens saviebās.

—      Tātad Mocarts jeb muzikāls brīnumbērns viņš nav. Ar to mums diemžēl jāsamierinās.

Ludviga acis mirdzēja kā melni dārgakmeņi. Skatīdamies augšup uz vectēva portretu, viņš sajūsmā turpināja dauzīt flīģeli.

—  Fa diēza mažors, Doda, jā? — viņš sauca.

Magdalēnas kundze noskaitās.

—  Ludvig! Tas vairs nav izturams!

Zēns nelikās dzirdam, un tēvs piegāja viņam klāt.

—      Fa diēza mažors laikam ir tava iemīļotākā toņkārta. Mazais, nemuzikālais pērtiķēn, ko tu gan iedomājies! Esi iemācījies uzšņāpt dažas nošu un toņkārtu zīmes un jau iedomājies, ja tu uzsit un pasaki Do vai Fa diēza mažors, tad tā arī tam vajag būt. Nē, ar mūziku tik vienkārši vis nav, jaunais cilvēk.

Viņš paņēma krēslu, apsēdās un iecēla Ludvigu klēpī.

—      Nu, es atļaušos tev sniegt tā saucamo lekciju. Mēs sāksim tūlit ar šādu triku. Ja es ar labo roku daru tā un ar kreiso šitā — uzliec savas rokas uz manējām, — lūdzu, ko tu dzirdi?

—  Tēti!

Sīkā, sarkanbrūnā seja kvēloja kā uguns.

—  Māmulīt, es jau māku spēlēt dziesmu par Insbruku!

Izdzirdis aiz muguras soļus, Johans van Bēthovens pagriezās atpakaļ:

—  A, Cecīlija, mūsu kaimiņmeitenīte!

Glītā, divpadsmitgadīgā meitene pakniksēja.

—      Mani vecāki sūta sveicienus, viņi paši nāks vēlāk, un atļaujiet jums pasniegt sālsmaizi.

Magdalēnas kundze, ienākusi mūzikas istabā, iepriecināta saņēma dāvanas.

—  Maize vēl pavisam silta, tavs tēvs droši vien tikko cepis!

—      Taisni no krāsns. — Cecīlija bikli paskatījās uz flīģeli. — Vai to nupat. . . mazais puišelis? …

Johans van Bēthovens nolaida Ludvigu uz grīdas un piecēlās.

—      Pats par sevi saprotams, jo mūsu Ludvigs ir īsts muzikāls ģēnijs, un jums vēl kādreiz būs te jāpieliek piemiņas plāksne, ka viņš šeit dzīvojis. Nodod saviem vecākiem vissirsnīgākos sveicienus, Cecīlija. Bet nu man jāiet gultas salikt, citādi mums būs jānakšņo uz grīdas.

Meitene kniksēja.

—  Arī mani gaida veikalā.

Tiklīdz tēvs bija iegājis guļamistabā, Ludvigs satvēra māti aiz rokas.

—  Nāc, māmulīt!

—  Kur tad, Ludvig?

—  Pie klavierēm. Spēlēt. Tu spēlē!

—  Bet es taču nemaz neprotu spēlēt klavieres.

—  Tu — neproti — spēlēt klavieres?

Zēns bija sastapies ar savas dzīves pirmo, neizprotamo mīklu.

Māte paplūkāja viņu aiz melnā, spurainā cekula, kuru nespēja saglaust neviena suka.

—  Es vispār daudz ko neprotu, Ludvig.

Smaids šķita tāds skumīgs, un viņa atkal sāka klepot. Ludvigs gribēja māti mierināt un sniedzās augšup, lai viņu noskūpstītu, taču viņa novērsās. Puisēns atkal nobrīnījās.

—   Vai es biju nepaklausīgs, māmulīt?

—  Nē, mazo Ludvig.

—   Vai tad tu mani ne drusciņas nemīli? Viņas acīs staroja dīvains mirdzums.

—  Tieši tāpēc, ka es tevi ļoti mīlu . . .

Jaunpiedzimušais kliedza, un mūzikas istabā, uz kuru durvis stāvēja vaļā, atkal ar sirdīgu enerģiju kāds dauzīja flīģeli.

—   Do! … Do! . .. Kaut tevi jupis parāvis!

—  Ludvig!

Viņš patlaban sarunājās ar vectēva ģīmetni, kā to bieži mēdza darīt.

—      Tu taču pats dzirdi, Doda. Tur neko nevar līdzēt. Do! . . . Do! …

—   Ludvig, beidz reiz blēņoties!

Mazais Ludvigs piegāja pie mātes gultas. Viņa biezās lūpas aizvainojumā bija pastieptas uz priekšu.

—      Blēņoties? Es izmēģinu Kārlim balsi tāpat kā Doda doksālā dziedātājiem un dziedonēm.

Lai uzsvērtu pārbaudījuma iznākumu, viņš nicīgi atmeta ar roku. *

—   Kārlis ir izkritis. Galma kapelā viņu nevarēs ieskaitīt.

—  Tāds kā joks!

Taču Magdalēnas kundze bija satraukta un izklaidīga. Jau tik vēls, un kristību mielasts …

—  Ludvig, tev jāiet gulēt. Pasauc Kristīni.

Klau — soļi uz kāpnēm! Nē, tie bija ātri un noteikti, nāca Johans…

Viņš bija tērpies galma svētku tērpā — zilganzaļajā frakā un zaļajās, īsajās biksēs ar sidraba sprādzēm. Balto zīda vesti greznoja zelta auklas, un parūka, kas gluži kā ietvars skaisti iekļāva asi veidoto seju, bija nevainojami sasprogota un sasukāta. Turēdams rokā cepuri, viņš ar plašu žestu dziļi un galanti paklanījās.

—      Pardon! Vai cienītajai kundzei labpatiks ievērot to, kas runā par labu kūrfirsta galma mūziķim un pirmajam tenoram Johanam van Bēthovenam?

Magdalēna laimīgi pasmaidīja.

—  Tu neesi dzēris!

Viņš pameta bezpalīdzīgu skatienu pret griestiem.

—  Neesi dzēris! To šī nabaga neizglītotā persona sauc par «neesi dzēris». Velns un elle, Jēzus, Marija un visi svētie!

—   Johan, es tevi lūdzu. Ludvigs, šis papagailis, jau tā īemācījiēs no tevis tik daudz visādu lāstu!

—   Vai tiešām? Pie velna, tas man patīk. «Neesi dzēris!» Ne glāzīti neesmu pie lūpām pielicis sava dēla kristību mielastā! Un kaut arī pats ministrs un kanclers grāfs Belderbušs un klostera priekšniece fon Biliha, Karolīne fon Zacenhofena, bija kūmas un uzdzēra uz Bēthovenu ģimenes labklājību. Grāfs Belderbušs izteica cerības, ka vismaz viens no mūsu zēniem kļūšot par labu mūziķi, viņa kvinteta interesēs gan visvēlamāk — par obojistu, jo pašlaik viņam trūkst laba obojista, — un klostera priekšniece iedeva līdz lielu turzu saldumu.

Ludvigs pieskrēja klāt. — Kur ir turza?

Johans van Bēthovens iesita sev pa pieri.

—   Ak — esmu to aizmirsis pilī!

—   Tēt! — sekoja vilšanās pilna nopūta.

Tēvs satvēra Ludvigu un sašūpoja augstu gaisā.

—   Mūžīgais negausēn! Nemuzikālais zeņķi! Es nemaz neesmu turzu aizmirsis, bet gribēju tevi paķircināt un atstāju to ārā priekšnamā. Nes šurp, kamēr kaķi nav tos našķus apēduši.

Johans nolika zēnu zemē un aplūkoja savas rokas.

—   Viņš atkal ir novārtījies ar miltiem, jo vienmēr sēž ceptuvē pie Fišera. Varbūt dienās kļūs par galma maiznieku?!

—   Būs jau labi. Tikai nesaukā viņu par nemuzikālo zeņķi, Johan. Nupat viņš pārbaudīja Kārlim balsi, kad tas brēca, un atzina to par galma kapelai nederīgu. Viņš tā redzējis darām nelaiķa vectēvu un tagad ķēmojas pakaļ ar uzpūtīgiem izteicieniem un — taviem lāstiem.

—   Ludvigs noraidīja Kārli, ka tas nevarot būt par dziedātāju galma kapelā?

—   Galīgi.

—   Lieliski! Pamazām, pamazām, — bet kas tā bija par dienu, Magdalēna! Kanclers — hm, hm — grāfs Kaspars Antons Belderbušs un klostera priekšniece Karolīne fon Zacenhofena — mūsu dēla krusttēvs un krustmāte! Vai tu spēj to pienācīgi novērtēt? Bet kā tad īsti klājas pašam krustbērnam Karolīnei van Bēthovenai, kas būs jāsauc par Kārli, jo tas ir brālis! Ja tie abi viņu baznīcā turēja rokās — tad

Johans van Bēthovens ir sasniedzis laimes un slavas kalngalus! Nē, pašus augstākos kalngalus vēl ne! Mūsu nākamā zēna krusttēvs būs pats monsinjors. Jeb vai tu domā, ka viņš nenāks?

Bet kādas gan bija šo kristību aizkulises! . . . Tās nebūt netika rīkotas aiz cieņas pret Johanu kā dziedātāju un galminieku, bet gan bija mesli klusēšanai, jo aklas nejaušības dēļ Johans reiz pārsteidzis monsinjoru kopā ar klostera priekšnieci fon Bilihu, kas tajā laikā starp arhibīskapa draugaļām skaitījās favorīte. Grāfs Belderbušs droši vien ko nojauta, bet nedrīkstēja pretoties sava kunga pavēlei.

Taču Magdalēna negribēja pašreiz aptumšot zaigojošo slavas un panākumu varavīksni, kuriem Johans droši vien noticēja, tālab vienīgi piebilda:

—      Kāpēc gan monsinjors nenāktu par krusttēvu, ja tu — paliktu tāds?!

—   Kā — paliktu?

—   Ja tu nedzertu un …

—   Un ko vēl? . . .

Viņa to maigi uzlūkoja.

—   Nē, to es tev neteikšu. Tu kļūsi pārāk iedomīgs.

—   Es taču to lasu tavās acīs.

—   Tikai nekļūdies.

Johans apsēdās uz gultas malas un izpleta rokas. Zobens traucēja, viņš atraisīja to no jostas sidraba važiņas un nevērīgi ļāva nokrist uz paklāja.

—      Es gribētu vēl vienu zēnu, lai kūrfirsts būtu vēlīgs un arī tam nāktu kūmās, un divas meitenītes ar tādām acīm kā tev. — Pēkšņi viņš sarauca pieri. — Ceru, ka es būšu tēva pēctecis, lai gan Lučēzi, tas itāliešu roklaiža, visiem spēkiem cenšas pielabināties monsinjoram. Viņš spēj, — jā, diemžēl viņš spēj arī komponēt.

Pie durvīm klauvēja, un ienāca Kristīne, jauniņa, vēl pavisam neveikla meitene.

—   Galma mūziķa kungs, nupat kāds atnesa vēstuli.

—   Dod šurp un staigā vesela!

Kamēr Kristīne atstāja istabu, Johans van Bēthovens steigšus atplēsa aploksni. Lasot viņam trīcēja rokas.

—   Kas noticis, Johan!

—   Un tieši tagad! Tieši tagad! Mana māte aizbēgusi.

—   No klostera? No Ķelnes?

—      Te raksta par kādiem vārtiem, kas bijuši vaļā, un domā, ka māte ieradusies vai arī ieradīsies šeit. Mums tā būs jānogādā atkal atpakaļ.

Viņiem pavisam bija izgājis no prāta, ka istabā ir arī mazais Ludvigs. Ēzdams smalkmaizi, zēns tupēja kādā kaktā. Tagad viņš vaicāja:

—   Tava māte taču ir mana vecmāmiņa, vai ne, tēt?

—   Jā, — tēvs izklaidīgi atbildēja.

Viņa domas bija juceklīgas.

—      Savādi. Vai tiešām te — šajā vecajā dzīvoklī — viss atgriežas?

Ludviga ziņkāre vēl nebija apmierināta.

—   Tēt, bet vecmāmiņa taču ir mirusi?

Johans van Bēthovens iesmējās.

—      Jā, jā — viņa ir — nē, viņa bija mirusi, bet tagad negaidot atkal augšāmcēlusies!

Mazais Ludvigs atkal sastapās ar jaunu sava mūža noslēpumu, un bērnišķīgais prāts centās šo mīklu atrisināt pēc savas saprašanas.

Vecmāmiņa, kas jau sen bija mirusi, tagad atkal kļuvusi dzīva? Ja tā varēja notikt, tad jau arī Doda …

Viņš satrūkās no prieka un sāka klusiņām smieties, lai neviens neko nenojaustu. Spurainie mati cēlās stāvus aiz sajūsmas un arī aiz bailēm no kaut kā noslēpumaina, kas grasījās viņu satvert. Cik neizturami ilgi Kristīne viņu no rīta ģērba! Viņš draudzīgi, zinoši un viltīgi pamirkšķināja vectēva ģīmetnei un teciņus vien aizskrēja uz kapsētu. Tik agrā stundā vēl nemanīja neviena kapu kopēja. Ziedi māla traukā blakus kopiņai bija nokāruši galviņas. Bite dūkdama aplidoja tos blāvajos saules staros, kas krita pār nekustīgajiem pieminekļiem.

Ludvigs gaidīja, taču nekas nenotika, un zēns skriešus devās atpakaļ. Viņš redzēja, ka māte atkal ir raudājusi, un viņam kļuva vēl skumjāk. Viss bija tik dīvains un nomācošs.

—   Māmulīt, vai vecmāmiņai noticis kas slikts?

—   Nē, bērns, nekas.

Visu dienu valdīja šis «nekas», ielavīdamies ikvienā kaktiņā.

Māte vērīgi klausījās, un pat Kristīne, slaucīdama traukus, laiku pa laikam paraudzījās ārā uz ielas, vai jau nenāk šis «nekas».

Pēcpusdienā sāka līt, un tikai vēlu vakarā pārnāca tēvs. Viņš nosvieda caurcaurēm slapjo mēteli uz krēsla.

—   Kur tu biji, Johan? — māte vaicāja.

Tēvs gurdi atmeta ar roku.

—  Visur. Brīdi pastāvēju pat pie prāmja. Nekur nav.

Viņš saņēma mātes roku.

—   Piedod.

—   Johan …

Viņš nopietni un smagi pamāja ar galvu.

—      Jā, un to varētu saukt par atmaksu. Vispirms mans tēvs un tad es, vienmēr, kad… uz Keverihiem… jā, un mēs, Bēthoveni, nu gan esam viena cienījama ģimene.

Ludvigs nesaprata šo vārdu jēgu, tomēr visam vērīgi sekoja, modri un uzmanīgi klausīdamies.

Tagad tēvs nodrebinājās.

—      Jāliekas gultā. Esmu pārsalis un netīrs. Nē, nē, es zinu un jūtu, ka esmu ļoti netīrs, jā, Magdalēna van Bēthovena kundze no tīrās Keverihu ģimenes …

Prāmis! Jā, zināms, prāmis!

Kā viņš to varēja aizmirst!

Doda viens pats slepeni bija aizbraucis ar prāmi, un mirušie droši vien arī ar prāmjiem atgriezās atpakaļ dzīvē . . .

Tāpēc Ludvigs nākamajā dienā aizskrēja pie Reinas, līdz kurai tagad nebija tālu ko iet. Viņš varen priecājās, ka reiz izdevies izsprukt no Kristīnes aizgādnības.

Prāmis bija tikko piestājies, un tur laikam notika kaut kas loti jocīgs, jo pasažieri un prāmnieki smējās. Kāda veca, iereibusi sieviete streipuļodama lūkoja nokļūt pa laipām krastā, bet iekrita ūdenī, ka noplunkšķēja vien.

Kāds no prāmniekiem smiedamies un lādēdamies ar ķeksi viņu saķēra un izvilka laukā.

—      Pelde tev nāks par labu, — viņš zobojās un izsvieda to krastā kā slapju maisu.

—      Liels pa-paldies, monsieur, — vecā šļupstēja un slējās sēdus. Tad izņēma degvīna pudeli no somas, ko, pat krītot ūdenī, nebija izlaidusi no rokām, iedzēra, nolika atkal atpakaļ,

tīksmi nosēcās: «Eku brangi! A-a-ah!» — un stingu skatienu sāka blenzt uz peļķi, kurā sēdēja un kura bija satecējuši no viņas drēbēm. Viņa mērca tajā pirkstu un draudēja ielas zēniem:

—   Lasieties prom, plu-plukatas tādi!

Puikas bļaudami ar rokām plikšķināja pa peļķi, un vecā atkal skaitās.

—      Es esmu ga-galma kapelmeistara Ludviga van Bēthovena at-atraitne, jā gan, tā es esmu, neņemiet ļaunā, un es tūlīt savu dēla kungu, galma mūziķi un tenoru Johanu van Bēthovenu, jā, van . . . van Bēthovenu . . .

Garām gāja kāds kungs, viņš satrūkās, ieraugot veco, piedzērušo sievieti, un dusmīgi uzsauca prāmniekiem:

—   Tūlīt trieciet tos palaidņus prom!

Prāmnieki norāva cepures.

—   Esam jūsu rīcībā, galma padomnieka kungs.

Tad galma padomnieks pamanīja mazo Ludvigu.

—   Tu taču esi. . . Nāc, mazais.

Nostāk paskrējušo zēnu izsmieklam nu radās jauns mērķis.

—   Spaniols! Tā ir Spaniola vecāmāte!

Nievas Ludvigu neuztrauca, jo bija noskaidrojams kaut kas daudz interesantāks. Viņš bikli uzsmaidīja svešajam.

—   Vai tā tiešām ir mana vecmāmiņa?

Slaidajam kungam, kas pie viņa noliecās, bija gaišas, laipnas acis. Kungs tūlīt neatbildēja un paņēma Ludvigu aiz rokas.

—   Viņa ir ļoti slima, un mums vajag …

—   Slima?!

Ludviga biezās lūpas nicīgi pastiepās uz priekšu. Viņš sašuta.

—      Viņa nav vis slima, bet piedzērusies, tāpat kā reizēm tētis. — Zēns palielījās ar savu gudrību.

Svešais kungs pacēla Ludvigu uz rokām.

—   Mums jāiet mājās. Kur jūs dzīvojat?

—   Tagad Reinas ielā, es tev parādīšu namu.

—      Labi. Un tevi taču sauc par Ludvigu, vai ne, tāpat kā vectēvu?

—   Jā, Ludvigs van Bēthovens.

Viņš uzticīgi izstāstīja, ko iepriekšējā vakarā bija dzirdējis no tēva.

—   Un mēs esam cienījama ģimene.

Vara krasas sejiņa atplauka.

—      Bet visvairāk, krusttēv, es mīlu māmiņu, viņa tagad ir slima un nekad nav piedzērusies.

—   Vai tava māmiņa ir slima?

—      Jā, un mums ir arī brālītis, tads pavisam mazs bērņuks.

Kungs lieliem soļiem ātri gāja uz priekšu.

—   Pareizi. Es zinu.

Saule vilināt vilināja, un Magdalēnas kundzei bija jau apnikusi «nedēļnieces atpūta», kā viņa pati mēdza teikt.

Viņa piecēlās, saģērbās, izgāja cauri visām istabām un, ejot garām lielajam spogulim, ieraudzīja tajā gluži svešu seju.

Tā likās vēl šaurāka nekā parasti, taču tumšās acis, kas to pētoši aplūkoja, saskatīja tajā tādu kā sapņainu apmierinātību. Kārlis bija vesels, dūšīgs bērns. Un Johans? . ..

Johans nedzēra.

Arī dzīvoklis bija skaists, un Magdalēnai šķita, it kā viņa būtu atgriezusies mājās no ceļojuma un turklāt īstā laikā, jo šur tur jau trūka pieredzējušas namamātes rūpīgās rokas. Visur klājās putekļi, un tur kāds paklājs sagriezies šķībi.

Un kādiem milzu soļiem gājusi uz priekšu daba! Visi logi bija vaļā, un gaiss maigs un spirdzinošs.

Pareizi! Johans taču bija iedevis naudu, un tagad vispirms jāsaved kārtībā saimniecības kase. Viņa paņēma dzelzs kastīti, attaisīja, un tur pašā virsū jāu arī bija burtnīca.

Kur gan palicis Ludvigs?

Viņa vēlreiz piegāja pie loga. Nē, pagalmā pie meitenēm, kas tur spēlējās ar lellēm, zēna nemanīja.

—   Ludvig!

Nekādas atbildes.

—   Kristīne!

Arī nekādas atbildes. Vai Kristīne ar Ludvigu? . . .

Uz kāpnēm atskanēja viegli, ātri soļi. Ienāca Cecīlija Fišere, kaimiņu meitenīte. Viņa kniksēja.

—   Jau uz kājām, van Bēthovena kundze?

Magdalēna pamāja ar galvu un laipni pasmaidīja.

—   Jāmēģina ir. Vai neesi redzējusi Ludvigu, Cecīlij?

—   Viņš ir augšā bēniņos, kur es ņemu vistām barību.

Viņa mazliet pacēla graudu pilno bļodu.

—   Bēniņos? Ko tad viņš tur dara?

—   Skatās caur lūku, kā pa Reinu peld prāmji.

Magdalēna izbijās.

—   Caur lūku?

—      Tur nekas nevar notikt, van Bēthovena kundze. Tēvs lūku aizrestojis ar drātīm, lai zvirbuļi nenočieptu visus graudus. Bet Ludvigs ir tik dīvains. Viņš šo vietiņu iemīļojis skaistā skata dēļ, taču pašlaik pat neatbild, kad viņu uzrunā. Sēž uz miltu maisa, atbalstījis elkoņus pret palodzi, un, acis nenovērsis, raugās caur restēm. Vai atvest viņu šurp?

—   Tas būtu labi, Cecīlij. Es vēl lāgā nevaru pa kāpnēm . . .

Pēc brītiņa Cecīlija atnāca ar Ludvigu.

Magdalēnas kundze ieveda Ludvigu istabā. Viņa apsēdās un paņēma zēnu klēpī.

—      Vai, cik smags tu jau esi! Un nu skumjās dienas beigušās, kad tev visu laiku vajadzēja būt vienam. Tagad es atkal varēšu vairāk rūpēties par tevi. Bet kas tev īsti kait? Pēdējā laikā tu pavisam reti pienāc pie manis. Vai tik tu nedomā, ka es mīlu mazo brālīti vien?

Viņš mēmi papurināja galvu.

—   Vai vecmāmiņas dēļ?

Vai tas varētu būt? Zēns likās tāds svešāds.

—      Ludvig, tagad es tev visu mierīgi pastāstīšu. Vecmāmiņas mūžā bijis daudz bēdu. Visi bērni tai nomiruši, dzīvs palicis tikai viens — tavs tēvs. Aiz sirdssāpēm mirušo bērnu dēļ viņa sākusi dzert, un mīļajam Dodam vajadzējis viņu ievietot klosterī, tāpēc mēs par vecmāmiņu runājām kā par mirušu.

Ludvigs samiedza acis.

—   Bet viņa nebija mirusi?

—      Nē, un tagad tēvs viņu atkal aizvedis atpakaļ klosterī, kur viņai klājas labi.

Zēns nicīgi savilka plato muti.

—   Tur viņai tiešām klājas labi, Ludvig, tici man.

Māte gribēja noglāstīt zēnam pieri, bet roka atrāvās atpakaļ, taču tūliņ no jauna satvēra bērna galvu.

—      Tu esi karsts kā uguns! Kā es to uzreiz nepamanīju, bet tava sarkanā seja …

Tas viņai paspruka, un Ludvigs ķircinājās:

—   Es taču esmu spaniols, māmulīt.

—   Ko nu, tu esi mans mīļais dumiķītis.

Viņa noskūpstīja to uz pieres.

—   Un tagad ātri gultā! Kāpēc tu smejies?

Viņu kratīja drudžaini smiekli, kurus pārmāca žēlas raudas.

—   Tu nes mani tāpat, kā prāmnieks nesa vecmāmiņu. Trīcošām rokām Magdalēnas kundze zēnu izģērba.

—   Vai tev kas sāp?

—   Man slāpst, — viņš vaimanāja.

—   Es tūlīt…

Ludvigs elsoja un nelaida viņu vaļā.

—   Nē, nē, paliec pie manis!

—   Klusāk, viņš guļ. Vai atsaukt ārstu?

Laipnā, apaļīgā Fišera kundze uz pirkstgaliem panācās tuvāk.

—   Es gribētu apskatīt izsitumus.

Magdalēna piesardzīgi pacēla segu.

—   Vai tas ir šarlaks vai masalas?

Taču Fišera kundze atmeta ar roku:

—   Kaut kādi nenozīmīgi izsitumi.

Magdalēna viegli, lai Ludvigu neuzmodinātu, noglāstīja viņam matus.

—      Nabaga puišelis, pa šīm dienām nevarēju viņu pienācīgi uzmanīt. Kas zin, cik ilgi jau slims staigājis apkārt!

—      Par to nav ko raizēties. Drusciņ karstums? Tas bērniem uznāk un pāriet kā aprīļa lietus. Bet, ja baidāties, ka var pielipt Kārlim, Cecīlija labprāt paņems viņu pie sevis un kops, tikai negribēs vairs dot atpakaļ.

—   Cik jūs visi esat mīļi!

Nākamajā vakarā pēc veikala slēgšanas Fišera kundze atkal ienāca Bēthovenu dzīvoklī.

—   Kā klājas mūsu slimniekam?

—      Tas ir īsts viltnieks! Izliekas par slimu, lai māte palutinātu.

Ludvigs apmierināti smaidīja.

—      Izsitumi pazuduši, Fišera kundze. Ludvigs tikai vēl ir mazliet vārgs un lāgā negrib ēst. Redziet, gardā slimnieku zupa, ko viņam izvārīju, palikusi gluži auksta. Tomēr rīt mazo blēdi bez žēlastības dzīšu ārā no gultas.

Fišera kundze pagriezās atpakaļ.

—   Ko, tu arī esi te, Cecīlij? — Viņa smējās. — Paskatieties,

kāda viņai seja! Laba ziņa katram vis nesagādā prieku. Cecīlija gan priecājas, ka Ludvigs atkal vesels, bet es jau jums pareģoju, ka viņa negribēs atdot mazo Kārli. Viņa to visu dienu nēsāja apkārt un skraidīja pakaļ katram saules staram, lai tikai tas tiktu mazajam.

Cecīlija apspieda elsas.

—      Vai tūlīt jānes šurp? Es vēl gribēju šovakar ar viņu pastaigāties līdz Reinai.. .

Ludvigs pietrūkās sēdus.

—   Es iešu līdz.

Māte noguldīja zēnu atpakaļ.

—   Paskat, kāds! Nē, šodien vēl ne. Esi prātīgs.

Ludvigs sāka valstīties pa gultu. Viņš spieda rokas pie

deniņiem.

—      Bet Doda gaidīs mani uz prāmja! Viņš sauc mani, māj, man jākāpj iekša!

Magdalēna nobālēja.

—   Kas tas? . . . Viņš atkal deg kā ugunī!

Aši un dzidri uz karnīzes noskandināja pulkstenis. Tas bija mantots no galma kapelmeistara, un Ludvigs, rādīdams uz to, sauca:

—      Klau! Klau! Jāmodina Doda, lai nenokavētu Ziemsvētku dievkalpojumu…

Viņš sāka šņukstēt.

—      Fišera kundze, viņš taču murgo! Un paskatiet, — vai tie atkal nav izsitumi?

Fišera kundze noliecās pār slimo. Viņas acis iepletās un skatiens sastinga, tad viņa izslējās un strauji savilka ciešāk plecu lakatu un jaku.

—      Van Bēthovena kundze, jums tomēr vajadzēs saukt ārstu. _

—   Ārstu?

—   Nabaga zēns būs jāved uz slimnīcu.

—   Uz slimnīcu? Neparko, Fišera kundze!

—      Esiet jel prātīga un saņemieties. Nekas nelīdzēs. Tur būs pareiza kopšana, un bez tam — visa māja taču arī ir apdraudēta.

Magdalēnas lūpas kustējās gluži mehāniski.

—   Ludvigs?

Fišera kundze nopūtās.

—   Tagad es pazīstu šo slimību. Paskatieties uz viņa rokām,

kur jau plankumi ir puslīdz noteikti, un uz pieri. Drīz tie pārklās visu miesu. Uz plankumiem izveidosies pūtītes. Ludvigs jāved uz slimnīcu, jo viņam ir … .

—   Mans dievs, Fišera kundze, sakiet taču beidzot!

—   Tās ir bakas, melnās bakas.

Magdalēna iekliedzās.

—   Kur gan mans nabaga Ludvigs dabūjis melnās bakas? . . ..

Tad viņu pārņēma nikna un izmisīga spīts.

—      Es viena pati palikšu te pie viņa. Ja drīkstu, tad atstāšu laukā uz sliekšņa bļodu. Varbūt jūs šad tad ieliktu tajā kaut ko ēdamu? Nemaz neaiztieciet trauku. Jūs taču nevienam neteiksiet? Un ārstam nekādā ziņā ne?

—   Tas paliks tikai starp mums abām.

—   Liels paldies. Es vēlāk visu atdarīšu.

Fišera kundze noskaitās.

—      Ko jūs darīsiet? Galu galā es pati arī esmu māte! Jā, un ko vēl vajadzētu norunāt? Ar Kristīni es to neuzkrītoši nokārtošu, — bet kas vēl? Jūs mani katrā laikā varat pasaukt, ja kaut kas vajadzīgs.

Magdalēnas kundze saprata, ka durvis jāaiztaisa viņai pašai, jo Fišera kundze negribēja pieskarties rokturim. Tad viņa apsēdās pie Ludviga gultas.

—      Neraudi. Tagad es palikšu pie tevis, daudz daudz dienu tikai pie tevis. Un mēs jauki pavadīsim laiku, — vai ne?

Viņa uzlika roku puisēnam uz pieres.

—      Mēs drīz vien aizdzīsim šos ļaunos plankumus. Vai tas atvēsina, Ludvig?

Zēns atgrūda viņas roku un uzslējās augšā.

—   Doda sauc. Jā, es nāku.

Ludvigs jau gribēja kāpt ārā no gultas, bet pēkšņi viņa drudžainajās acīs atplaiksnījās bailes. Viņš stingi raudzījās uz kādu noteiktu vietu.

Māte izbijusies paskatījās atpakaļ.

—   Ko tu tur redzi, Ludvig?

Zēna biezās lūpas kustējās. Viņš čukstēja, it kā nedrīkstētu to izpaust:

—   Doda!

—   Nē, nē!

Un viņa pārliecās pār puisēnu.

—   Doda! Doda! Viņš atkal aiziet!

Ludvigs slābani atslīga atpakaļ un sāka raudāt.

Mate maigi paņēma to rokas.

—      Labais vectētiņš taču atnācis tikai pateikt, ka tevi ļoti mīl un tagad tevi sargās.

Ludvigs pieglauda galvu viņējai.

—      Jā, labais vectētiņš mani ļoti mīl, viņš bija galma kapelmeistara goda svārkos ar zelta zobenu, kā doksālā. Doda man pamāja ar galvu un izskatījās ļoti nopietns. Bet viņš mani ļoti mīl, tāpat kā tu …

Jau svīda gaisma, un putni tikko sāka skandināt pirmos, vēl sapņainos treļļus, kad Magdalēnas kundze uztrūkās.

Vai Ludvigs sauca? Vai viņš vispār vēl bija dzīvs? Vājums un nogurums viņu pievārēja, viņa bija aizmirsusi savu pienākumu un aizmigusi.

Kad sveces gaisma skāra Ludviga plakstus, tie sakustējās. Bērnam neparasti platās un spēcīgās krūtis cilājās kā svelpjošas plēšas.

Blāvais, ar austošās dienas gaišumu un gurdeno sveces liesmas plīvojumu saplūdušais mijkrēslis negribīgi atkāpās. Brūnie plankumi tagad klāja Ludviga seju, zodu, muti, kaklu un pa daļai jau arī visu miesu.

Viņa pagrieza galvu un sastinga.

Tātad t a s bija viņu pamodinājis un izbiedējis.

Varbūt viņa šos pazīstamos soļus nepavisam nebija uztvērusi ar dzirdi, un ļoti iespējams, ka tie, tik tikko saklausāmi, viņu jau satrauca no tālienes, tuvodamies pa kluso ielu.

Vienu mirkli Magdalēnai šķita, ka viņa maldījusies, pašā pēdējā brīdī vēl nezuda cerība, ka nav noticis tas, no kā baidījusies kopš nedēļām. Taču tagad bija pilnīgi skaidrs, gar kāpņu margām kāds smags ķermenis klupdams un trokšņodams svempās augšup.

Magdalēna atrāva vaļā durvis.

—  Johan, tu tagad nedrīksti te ienākt!

Johans viņu stingi uzlūkoja.

—      Un kāpēc gan ne, tu zupas vārītāja meita? Tu aizliegsi man nākt savā mājā?

—  Ludvigam ir smaga, lipīga slimība.

—   Tā?

Viņš iestreipuļoja istabā līdz ar veselu mākoni degvīna

dvingas. Lai gan bija gluži veltīgi, Magdalēna tomēr centās viņu pierunāt.

—  Padomā taču par savu darbu, Johan.

—      Par savu darbu? Ko tu, bijusī istabmeita un kambarsulaiņa atraitne, sajēdz no mana darba?

Viņš izdarīja plašu žestu.

—      Es vispār vairs neiešu darbā pie tā nolādētā arhibīskapa un kūrfirsta un šī pielīdēja Lučēzi… — Viņš nicīgi palocījās. — Jaunā galma kapelmeistara.

Tātad tas bija iemesls …

—  Lūdzu, nerunā tik skaļi, Johan. Uzmodināsi bērnu.

—      Kāpēc gan es nedrīkstētu uzmodināt spaniolu? Viņš varēs visu dienu izgulēties, bet man atkal jāiet darbā.

Viņš rādīja uz gultu.

—  Vai taisās — sprāgt nost?

—   Johan!

Viņš atkrita krēslā.

—      Manis pēc tas spaniols var … — Viņš pūta uz rokām dvašu. — Man tas bijis nebijis. Es — es uzspļauju visiem — kūrfirstam un visai Keverihu dzimtai, mana cienītā.

Ludvigs kļuva nemierīgs. Apmetās apkārt un sāka raudāt.

Magdalēnas kundze pieskrēja pie gultas.

—  Guli, Ludvig, guli, izguli slimību.

Taču puisēns murgoja:

—  Eku brangi! Ah! Mēs esam cienījama ģimene!

Johans van Bēthovens nevērīgi pastiepa roku.

—      Vai dzirdi, ko saka nevainīgs bērns? Jā, Ludvig, mēs tiešām esam īsti cienījama ģimene, nevis kaut kādi zupas vārītāji un kambarsulaiņi. Ja arī neesmu galma kapelmeistars, jo tas ir šis cūka Lučēzi, es tomēr esmu kūrfirsta galma tenors! Un tava vecāmāte gan dzer, bet viņa arī cēlusies no bagātas un cienījamas ģimenes, lūdzu! Bet kas bija tavs godājamais vectēvs, šis galma kapelmeistars, kas nekad nedzēra? Pretīgs skopulis, — un kas nu viņam tiek no tās naudas?

—      Doda ir atkal atnācis, — bet kādēļ vi ĢŠ palika stāvam pie durvīm?

Zēns valstījās un gārdza: — Doda! …

—      Vai viņš redz tā vecā, nejaukā sīkstuļa garu? — Johans van Bēthovens šļupstēja.

—   Eku brangi! Ah! Mēs esam cienījama ģimene!

—      Gluži pareizi, mans dēls. Vai dzirdi beidzot, tu zupas vārītāja meita un atvaļinātā istabene?

Galva-piedzērušajam noslīga uz krūtīm. Viņš gulēja krēslā un krāca.

Gāja dienas un naktis.

Karstumi nerima Ludvigu mocīt, un Ludvigs nerima plosīties drudža murgos, kamēr viņu pievārēja nogurums, ko atkal aizdzina vienmēr jaunas drudža lēkmes.

Arī Johans nenorima, un piedzērušais, reibumā trakojošais vīrs un slimais bērns bija divi dzirnakmeņi, kas saberza Magdalēnu.

Atkal nakts, un atkal rīts . . .

Viņai vajadzēja Johanam palīdzēt, vajadzēja viņu uzmundrināt, bet jau sauca no blakusistabas.

Un Magdalēnas kundze aizsteidzās turp.

—  Es nevaru tevi saredzēt, māmulīt.

—      Drīz jau tu mani atkal redzēsi. Tagad tev vēl uztūkuši plakstiņi, — viņa mierināja dēlu.

Tas sniedzās pāri cilvēka spēkiem un pat mātes spēkiem. Arī uz plakstiņiem bija pūtītes, no tām tecēja strutas, kas saķepēja skropstās.

—  Man slāpst, māmulīt, — viņš vaimanāja.

Viņa pielika slimajam glāzi pie lūpām. Taču viņš nespēja norīt ne malka.

Pēkšņi plankumainā seja it kā apskaidrojās.

—  Re, tagad Doda smejas! Viņš ir priecīgs.

—      Tā ir labi, Ludvig. Tev vienmēr jādara mīļajam vectētiņam tikai prieks.

Sirds viņai trīsēja, kad Ludvigs drudža murgos sarunājās ar mirušo, redzēja to sev blakus un tas zēnam vienmēr likās pārvērties, tā ka viņš pat reiz izbijās, bet tad atkal tam uzsmaidīja.

Arī viņa pati sarunājās ar mirušo galma kapelmeistaru un sargādama ņēma puisēnu rokās, kad viņam bija bailes.

—       Lūdzu, atstājiet viņu man, mīļo tēv! Es jūs lūdzu, padomājiet, ka viņam ir tāds pats vārds kā jums: Ludvigs van Bēthovens!

Viņa saprata, cik bērnišķīgi šādi atvairīt nāvi. taču visu vajadzēja izmēģināt.

Plankumi negribīgi pazuda, it kā salīda strutainajās pūtītēs, kurām beidzot uzauga kreveles, tās nolupa tikai tad, kad ar nikniem zobiem bija sakodušas seju un visu ķermeni, lai sevi atgādinātu visu mūžu.

—   Māmulīt! — Ludvigs pamodies kādu rītu vārgi sauca.

Vienā lēcienā viņa bija klāt.

Zēns gulēja vaļējām acīm.

—   Doda . ..

Mans dievs, vai vēlreiz sāksies?

Taču Ludvigs domīgi turpināja:

—     Kas viņam varētu būt noticis? Viņš jau tik ilgi nav mani apciemojis.

Ludvigs izbrīnījies paskatījās uz māti.

—  Kas tev kaiš? Kāpēc tu raudi un smejies, māmulīt? . . .

Un atkal bija Ziemsvetki, Ziemsvetku rīts.

Ludviga basās kājas plīkšķēja pa grīdu.

—   Tēti!

Māte klāja brokastgaldu, un raibā podiņu krāsns izstaroja tīkamu siltumu.

—      Ļauj taču tētim vēl pagulēt, nemiera gars tāds! Viņš vēlu pārnāca no dievkalpojuma.

—  Bet viņam vajadzēja mani . . .

Johans van Bēthovens strauji apgriezās gultā apkārt.

—      Velns un elle! — Viņš smējās. — Šāds Ziemsvētku sveiciens gan neatbilst priekšrakstiem, bet — priecīgus svētkus! Un ko monsieur Ludvigs vēlas?

Zēns bija vēl vienā krekliņā un sniedza pretī vijoli un lociņu — svētvakara dāvanu.

—  Tēti, parādi, kā jāspēlē vijole, bet tā pa īstam.

Magdalēna paraustīja plecus.

—  Es mazgāju rokas nevainībā, Johan.

Johans piecēlās sēdus.

—      Es nezinu, vai kopš pasaules radīšanas kāds gultā spēlējis vijoli! Un, spēlējot uz šādas mazas vijoles, es droši vien kļūdīšos. Nebūs nekāds māksliniecisks baudījums, lai gan citādi esmu diezgan labs vijolnieks, kā augstākā priekšniecība atzinusi.

Viņš uzskaņoja vijoli, sāka spēlēt, un Ludvigs visu saspringti novēroja. Tad viņš samiedza acis.

—      Vai tas ir viss, tēti? Ar kreisas rokas pirkstiem drusciņ tā un ar labo …

Viņš apmierināti palocīja galvu.

—   Paldies, nu es pats varēšu.

Tēvs izbrauca ar roku caur matiem.

—      Svētā debess! Tavs dēls, mūsu dēls, Magdalēna! Tas jau pārspēj pat brīnumbērnu Mocartu!

Viņš izlēca no gultas.

—      Es jūtu īstu Ziemsvētku izsalkumu pēc saldā rauša, tik milzīgu kā galma baznīca!

Magdalēna norādīja uz galdu:

—   Lūdzu, viss gaida jūs, slinkuma maisi.

Johans blisināja acis pret logu.

—      Cik šodien laukā skaisti! Spilgtā gaisma taisni acīs dur un dveš aukstumu. Šonakt galma baznīcā jau bija stindzinoši auksti, kad Lučēzi…

Magdalēna, kas pašreiz sadalīja svētku cepumu, lēni pagriezās.

—  Johan, ko tu man šonakt apsolīji?

—  Pareizi. Pardon!

Viņš palocījās.

—      Šis vārds, kā tad viņu īsti sauc, svētku dienās mums būs svītrots.

Ludvigs jau gribēja sākt tūlīt spēlēt vijoli. Taču māte viņu satvēra.

—      Liec nost vijoli, draudziņ, un lociņu arī. Vispirms nomazgāsimies un apģērbsimies. Muzikanta kungs!

—      Vai jāmazgājas arī, māmiņ? — Ludvigs sašuta. — Es taču vēl vakar biju vannā.

Bet māte jau ņēma sūkli.

—      Ak tā, un tu domā, ka ar to pietiks līdz nākošajiem Ziemsvētkiem!

Kārlis arī atgādināja sevi, sākdams brēkt.

Van Bēthovena kundze nopūtās.

—      Ar jums, trīs vīrišķiem, gan ir tīrais posts! Vai stāvēsi mierā, Ludvig! Niķus pie malas!

Johans dziji paklanījās un spēra soļus lēni un piesardzīgi, augstu kā stārķis cilādams kājas.

—      Vai tu ko mani, Ludvig? Šodien ir Ziemsvētki, un tad mūsu mīļā māmiņa vienmēr ir sevišķi barga.

Viņš skaloja muti, mēģinādams vienlaikus trillināt kādu āriju.

Ludvigs pēc brītiņa jau gribēja celties no galda.

—   Paliec sēžam! Tu vēl neesi izdzēris savu krūzi piena.

Zēns noslaucīja muti.

—  Man negribas ēst un nav arī laika, māmucīt.

Magdalēna pakratīja galvu.

—  Viņš jau pat gulēja ar vijoli.

Johans klausījās, kā Ludvigs čīgāja.

—      Tāpat kā Lučēzi kungs. Nu, varbūt tieši tāpēc viņš dienās arī tiks par galma kapelmeistaru.

—  Johan!

Ludvigs nāca šurp skriešiem vien. Viņš bija pārskaities.

—  Tēt, dod tam vīram vijoli atpakaļ. Man nekas neiznāk.

—      Tavu brīnumu, ja tu sacītu to pēc desmit gadu ilgas cītīgas vingrināšanās! Mocarts gan tūliņ mācējis spēlēt, tikko pirmoreiz paņēmis rokā vijoli.

—      Zini, Johan, man tās liekas muļķīgas runas, —Magdalēna ņēmās aizstāvēt dēlu. — Pat zeķes lāpīt, jā, — pat Ziemsvētku rausi cept jāmācās. Vai tad ar vijoli ir citādi?

—  Kas tas Mocarts tāds īsti ir? — Ludvigs jautāja.

—      Mocarts? — Johans smējās. — Personība mūzikas pasaulē. Ap divdesmit gadu vecs klaviervirtuozs. Zalcburgas arhibīskapa galma ērģelnieks. Tiesa gan, viņa slavas ziedu laiki pagājuši, bet tavos gados viņš jau tik lieliski spēlēja klavieres, ka ķeizarienes un karalienes viņu skūpstīja.

Ludvigs pastiepa lūpas.

—  Es negribu, ka mani skūpsta ķeizarienes.

—      Vispār vajag sākt ar klavierspēli, kur Mocarts ir īsts ģēnijs, — tēvs turpināja.

Ludvigs savilka pieri grumbās.

—      Un kas tas ir — ģēnijs? Ja tas ir kas labs, tad es arī gribu kļūt ģēnijs un Mocarts.

Māte noglauda viņa matu ērkuli.

—       Tu mazais mērkaķēn. Par ģēniju un Mocartu nevar kļūt, — viņa mēģināja paskaidrot. — Tas jau ir ielikts šūpulī. Taču tu neesi piedzimis par Mocartu, bet gan par Ludvigu van Bēthovenu.

Zēna acis iepletās.

—  Un vai tas ir mazāk?

Viņš apskrēja otra puse galdam un uzlika roku tēvam uz ceļgala.

—  Tēti, k^d sāksim mācīties klavierspēli?

Johans van Bēthovens smiedamies piecēlās.

—      Kaut vai tūlīt, ja tu tā gribi. Es tūliņ tev nolasīšu pirmo lekciju, parādīšu pirmo soli ceļā līdz ģēnijam.

Viņš pieveda puisēnu pie flīģeļa un paņēma klēpī.

—      Šoreiz mēs vis netaisīsim brīnumstiķus, kad tu liki savas rokas uz manējām. Piesit ar abām rokām «do», pa kreisi ar mazo pirkstiņu, pa labi — ar īkšķi. Te un tur. Tā, un to sauc par oktāvu. Veicīgāk, man tūlīt jābūt doksālā, mani tur gaida Lučēzi kungs. Nu, vai ir? Tagad spēlē toņus uz augšu, līdz nākošajam «do». Un nevis ar vienu pirkstu. Es tev parādīšu. Te, un tā pārmīt, — redzi? To sauc par pārcelšanu. Tagad tu. Vēlreiz abus «do» un piesit taustiņus, — un kā sauc atstarpi starp šiem abiem toņiem un taustiņiem?

—  Par…

—  Par ko tad? Jau aizmirsi? Esi gan tu neuzmanīgs!

—      Vai tu neesi pārāk nepacietīgs, Johan? — Magdalēna centās jautāt, cik vien iespējams, maigi.

No domas, ka drīz Lučēzi vadībā jādzied doksālā, galma baznīcā pie pults, Johanu sagrāba svelošas dusmas.

—      Es esot pārāk nepacietīgs?! Viņš galu galā nav mans pirmais skolnieks! Ludvigs ir tikai sevišķi neizdarīgs un neapdāvināts.

—  To taču tu vēl nemaz nezini, Johan.

—      Zinu gan un pie tam pavisam noteikti. — Viņš pielēca kājās. — Bet ja tikai vienu vārdu te pasaka par šo palaidni vai Lučēzi kungu — nu, būs labāk, ja iešu prom pie tava mīļā galma kapelmeistara Lučēzi kunga.

—  Vai tu pats sev neliecies drusciņ smieklīgs, Johan?

Magdalēna pazina viru un zināja iemeslu šim niknumam

un ātrajām dusmām, ko viņš vairs nespēja apvaldīt.

Pie durvīm Johans vēlreiz pagriezās atpakaļ. Vajadzēja dot sievai tādu sitienu, kas viņu galīgi satriektu, — bet kā varētu trāpīt vissāpīgāk? Viņš izstiepa trīcošo roku.

—      Protams, es neesmu nekāds Mocarts un, pēc tavām nevienam nesvarīgajām domām, nevaru līdzināties arī Lučēzi, jo neprotu komponēt šīs muļķīgās un tukšās operas, — to jau tu man esi pārmetusi!

—  Es tev pārmetusi?

—      Bet liec vērā, ka tik nemuzikāls ķēms kā tavs pretīgais Ludvigs es ari neesmu!

Tagad viņa bija ledaini mierīga.

—      Tu esi vēl pretīgāks, ja vari savu miesu un asinis ar tik zemiskiem vārdiem . . .

—  Savu miesu un asinis? … — Johans kliedza.

—      Tu esi zaudējis prātu… Johan, bet es jau to zinu. Tā ir arī pateicība par šo — nakti.

Vecpilsētas mājas, it īpaši Reinas krastā, spiedās cieši jo cieši cita pie cilas.

Gadiem ritot, tās vajadzēja vai nu nojaukt, atjaunot vai paplašināt, bet šo nemitīgo izvēršanos plašumā kavēja vaļņi, un tāpēc te bija radušies īsti labirinti.

Arī no Alku ielas, kurā dzīvoja dižciltīgākas ģimenes, ne tikai galma mūziķi un citi sīkāki galma kalpotāji vien, kāda eja veda uz maiznieka Fišera māju, kas bija Reinas ielā. Tur puskrēslā stāvēja divi zēni.

Abi bija ap gadiem divpadsmit un tāpēc noraudzījās uz to, kas notika Fišera mazajā dārziņā, ar līdzjūtības piinu pārākumu, kā sirmgalvji, kuriem dzīve visus noslēpumus jau sen atklājusi.

—  Smieklīgi! — teica sarkanmatis Benedikts Bahems.

Viņa skolas biedrs Francis Vegelers paraustīja plecus.

—      Skuķi! Ar trīs četriem šūpoļu vēzieniem taču jau vajag ar pirkstgaliem aizķert vistu kūts jumtu.

Zēni labprāt to parādītu šiem nožēlojamiem, bižainajiem radījumiem priekšautos, bet to liedza viņu gods. Ko tur jaukties ar tādiem, kas vēl rotaļajas ar lellēm.

Mazais puika, kas vēl gluži vientiesīgi spēlējās ar meitenēm, skaitīja:

—      Deviņpadsmit, divdesmit! Diezgan! Nē, Cecīlij! Izkāpt, tagad es sēdīšos iekšā!

Zēns uzrāpās uz šūpoļu dēlīša, kas viņa augumam svārstījās pārāk augstu no zemes, un skali sauca:

—  Uzmanību!

Francis Vegelers smējās.

—  Tas baigais punduris to noteikti neizdarīs!

Benedikts Bahems savieba labsirdīgo vasaras raibumiem

sētiņ nosēto seju.

—   Pagaidi, Vegeler.

—  Tam taču nav vairāk kā četri gadi!

—      Vai tam tur? Šis zeņķis jau sen iet skolā pie Ruperta kunga Jaunielā.

Tas jau kaut ko nozīmēja. Francis Vegelers palocīja galvu, it kā konstatēdams: Jauniela, Ruperta kungs, tātad nabadzīgi, vienkārši ļaudis.

—      Viņa tēvs ir galma mūziķis, tenors. Viņi tomēr varētu dzīvot labāk, ja šis visu nenodzertu, — Benedikts Bahems piemetināja.

—      Vai tas ir tas pats žūpa Bēthovens? — Francis Vegelers aši iejautājās.

—  Jā, un tas tur šūpolēs ir viņa vecākais dēls.

Ludvigs skaitīja:

—   Vienpadsmit! Divpadsmit! Trīspadsmit!

Viņš bija ierāvis galvu plecos, tā kā gandrīz izskatījās pēc kuprīša, un ar niknu sparu locīja un staipīja savu augumu. Melnie mati mežonīgi plīvoja, un zēns gavilēja līdzi šūpoļu vēzieniem, kas svieda viņu arvien augstāk.

—  Septiņpadsmit!

Viņš atspērās ar kāju pret vistu kūts jumta malu un apstādināja šūpoles. Tad izlēca un pasvieda tās meitenei, kas jau gaidīja savu kārtu.

—   Nākošreiz es jau piecpadsmitajā vai sešpadsmitajā . ..

—  Ludvig!

Balss, kas viņu sauca, likās tāda kā pārāk maiga.

Mazais puika sastinga. Tad lēnām, pagrieza galvu un paskatījās uz pirmā stāva logiem.

—  Vai tu jau esi iemācījies vingrinājumus?

Zēns neatbildēja. Sarkanā seja kļuva pelēka, un lūpas trīcēja.

—  Tas ir viņa tēvs, — čukstēja Benedikts Bahems.

Nodunēja kādas baznīcas zvans, un klusumā, kas šķita kā

dobja atbalss, skanēja zēna soli, kad tas metās mājā un smagi kāpa augšup pa kāpnēm.

—      Tagad iesim, Franci! — Benedikts Bahems centās aizvilkt Franci Vegeleru prom.

—   Kāpēc?

Francis Vegelers, kas pie sava drauga ciemojās pirmo reizi, palika stāvam. Kas tad tas? Arī meitenes bija pārtraukušas šūpoties un izbijušās raudzījās uz atvērtajiem logiem.

Skaļi raudāja mazs bērns.

—  Tas ir viņu jaunākais, Franci. Viņiem trīs bērni.

Skaidri, pat pārāk skaidri visu varēja dzirdēt pagalmā.

—  Ludvig, soliņu!

—  Soliņu? — jautāja Francis Vegelers.

—      Tūliņ viņš būs redzams pie loga, kur stāv flīģelis. Viņam vienmēr jāpakāpjas uz soliņa, jo sēžot viņš vēl nevar aizsniegt taustiņus. Redzi, tur viņš ir!

Logā parādījās mazā zēna melno matu cekuls un pleci. Viņš vēlreiz uzmeta skatienu soliņam, laikam lai pārliecinātos, vai tas stāv stingri. Nu viss bija kārtībā.

—  Kādu gammu lai spēlēju?

Francis Vegelers acis vien iepleta.

—  Vai viņš vispār jau prot spēlēt?

Benedikts neatbildēja, no augšas varēja dzirdēt Johanavan Bēthovena balsi:

—     Vispirms Do mažoru divās oktāvās un pārējās pēc kvintām, līdz teikšu «diezgan».

Sāka ritēt gamma.

—      Stāt! Kreisā roka neņēma tīri. Vēlreiz. Tagad nākošo. Sol mažoru. Kas tad tas?

Cekuls mazliet pagriezās.

—  Ko cienījamais tēvs domā?

—  Es prasu, — ko tu te spēlē?

—  Sol mažora gammu.

—      Tā. — Tēva balss bija ļoti smalka. — Cik ilgi tu šodien spēlēji gammas?

Zēns mēmi nolieca galvu.

—      Tev droši vien nebija laika, jo vajadzēja šūpoties, un, ko saka tēvs, tas jau tev neko nenozīmē.

Johans van Bēthovens tagad turēja rokā niedres spieķi un sita zēnam, kur tik pagadījās. Svilpdami un plaukšķēdami krita sitieni, un gammas atkal raiti ritēja.

—  Tur nāk viņa māte! — čukstēja Benedikts Bahems.

Francis Vegelers bija savilcis rokas dūrēs.

—  Tas ir labi! Tas ir labi!

—      Viņa taču atkal neko nespēs līdzēt! — Benedikts nopūtās.

—  Johan … — Magdalēnas kundze lūdzās.

—      Tu labāk atgādini savam dēlam, lai tas izpilda manas pavēles. Tagad Rusta sonāti.

Beidzot tēvs pamāja.

—      Redzi, Ludvig, ja grib, tad var. Tātad rīt vienu stundu jāspēlē gammas, un te, — viņš meklēja zem nošu kaudzes,

—   būs jaunā sonāte.

Drīz pēc tam zēni dzirdēja Johanu van Bēthovenu izejam no mājas.

—  Nu, vai viņš prot spēlēt? — vaicāja Benedikts Bahems.

Francis Vegelers papurināja galvu.

—      To es nemaz nepamanīju. Skatījos vienīgi, kā mazais nabaga zeņķītis . . .

—   Ko tu domā?

—      Viņš taču ne reizi neiekliedzās, kad viņu sita, un arī nemēģināja bēgt prom. Palika turpat stāvot, sākumā gan drusku uzrāva plecus, bet tad, — par spīti sitieniem, izslējās un — jā, un pat sāka spēlēt. Kā gan var spēlēt, ja tā sit! — Francis izdvesa. — Es to nekad neaizmirsīšu.

Ludvigs vēl kaut ko plinkšķināja, kad māte atkal ienāca istabā.

—  Mans dievs, tev taču tek asinis no mutes!

—      Asinis? — Viņš pārvilka pār lūpām un tad paskatījās uz savu plaukstu. — Es cieši sakodu zobus. Kā es ienīstu klavieres, Mocartu, mūziku …

—  Ludvig!

Zēns bija izvērties par smaga rakstura bērnu. Protams, viņš varēja būt arī paklausīgs un maigs* bet drīz vien atkal kļuva nevaldāms, spītīgs un šķita neparasti agri attīstījies. Tas laikam gan bija mākslinieku iespaids, kuri bieži viesojās mājās, taču viņā bija vēl kaut kas pavisam svešāds, — un tas viss māti dīvaini satrauca.

Maldināja arī viņa mazais augums. Viņš bija plecīgs, neveikls un pat pārāk spēcīgs un muskuļains, taču savā vecumā vēl īsts punduris. Bet kā turpretim bija attīstījies Kārlis, kas tepat blakus gavilēdams vilka pa grīdu Reinas kuģīti!

Starp klases biedriem Ludvigs bija pats mazākais, un, lai panāktu savu, viņš mēdza sakūdīt kaušļus. Arī viņu pašu uzskatīja par kausli.

Tēva muzikālā dresūra, gan reizēm saprātīga, tomēr daudz biežāk brutāla, raugoties pēc garastāvokļa un alkohola lietošanas, bija zēnu padarījusi arī stūrgalvīgu.

Pats par sevi saprotams, ka van Edena kungs, nelaiķa kapelmeistara draugs, bija labi domājis. Kādu dienu viņš rosīgs un lepns bija ieradies pie Johana ar savu skolnieku, kam jau bija iemācījis pāris gabalu nospēlēt uz čembalo, un tagad Johans ar pēršanu mēģināja Ludvigu pataisīt par otru Mocartu.

Kaut Johans vai arī van Ēdens vismaz būtu uzskatījuši zēna muzikālo apdāvinātību par kaut ko sevišķu! Taču Mocarti un Rusti, un Štamici, visi šie lielie talanti, kuru vārdi Magdalēnai kā mūziķa sievai jau bija pazīstami, neskraida vis dučiem apkārt. Tātad tas bija neprāts.

—  Panāc šurp, Ludvig!

Viņa bija apsēdusies uz krēsla.

—  Tev jānāk pie manis.

Zēns negribīgi panācās tuvāk, bet māte apskāva to un noglāstīja sārtās svītras uz bakurētainās pieres.

—  Man sāp, — viņš kunkstēja.

—  Kad es tik lēnām . ..

—  Tieši tad.

—  Ludvig, tu nedrīksti tēvu ienīst.

Viņš dusmīgi atrāva galvu atpakaļ.

—  Un kāpēc gan ne?

—  Tas ir nejauki.

Zēna acis nikni dzalkstīja.

—  Es pats arī esmu nejauks.

Pēkšņi viņš nolika galvu mātes klēpī.

—      Ludvig, kas ienīst, tas nedara citiem prieku, to nekad neaizmirsti un arī to ne, ka nav nekā skaistāka, itin nekā, Ludvig, kā, par spīti visam, darīt citiem prieku.

Zēns nepakustējās.

Viņš gaidīja, bet — ko?

Vai tas bija mierinājums? Mātes balss bija stingra un tāda kā vēsa. Padoms drīzāk skanēja kā pavēle, bez jebkāda maiguma.

Mazais Ludvigs vēl neko nenojautā par rētām, ko dvēselē atstāj pārestības un kas tāpat spēj izkropļot seju kā bakas . . .

Ruperta kungs ienāca klasē.

—   Lai svētīta šī rīta stunda un jums līksms prāts, bērni!

Skolēni zināja, kas jāatbild.

—   Pateicamies un veļam ari jums līksmu un svētītu rītu, skolotāja kungs.

Taču Ruperta kungs nebija apmierināts.

—  īsti neskan kopā.

Paņēmis niedres spieķi, viņš sita ar to pa katedru.

—  Vēlreiz! Lai svētīta šī rīta stunda un jums līksms prāts, bērni!

Un bērni skaji skaitīja korī:

—   Mēs pateicamies — un vēlam arī jums līksmu un svētītu rītu, skolotāja kungs!

—  Tas jau bija labāk!

Ruperta kungs pacēla niedres spieķi kā diriģenta zizli.

—   Un tagad svētā svinībā un dieva bijāšanā dziedāsim mūsu rīta dziesmu.

Viņš pats uzsāka, un Ludvigs atkal nespēja nobrīnīties vien par Ruperta kunga dziedāšanu. Tā bija liela māksla; kā gan varēja dziedāt vienmēr tik cieši līdzās pareizajam tonim? Ruperta kungam vēl turklāt bija tāda tumīga balss, it kā viņš būtu ēdis plūmes vai norijis jēlu olu. Tā dažkārt darīja arī tēvs, kad vajadzēja dziedāt, un viņš to slavēja kā ļoti labu līdzekli.

Taču uz Ludvigu šis līdzeklis nemaz neiedarbojās. Reiz viņš Fišeru vistu kūtī bija izdzēris uzreiz trīs vēl gluži siltas olas un tūlīt uzsācis kādu no tēva ārijām. Tomēr balss palika tāda pati čerkstoša, kā bijusi.

Fišera kundze, ienākusi kūtī, viņu gandrīz vai notvēra, jo vistas kladzināja kā neprātīgas.

—   Sēsties! Salikt rokas! Turpināsim mūsu bībeles stāstus, un šodien es jums …

Ruperta kungs brīdi apsvēra, un Ludvigs, sēdēdams pašā priekšā, paslepus vēroja viņu. Skolotājs viņam atgādināja Fišeru gaili, lai gan Ruperta kunga gaita nebija tik droša un brīva, bet daudz zaglīgāka un spilgti sārtās sekstes vietā galvu klāja plāni, brūngani mati.

—   Tātad, bērni, šodien es jums pastāstīšu par Kainu un Ābelu. Ādamam un Ievai bija_divi dēli, vecāko sauca par Kainu un jaunāko par Ābelu. Ābels bija aitu gans, un Kains bija zemkopis. Kādu dienu abi brāļi upurēja uz lauka, un dūmi no Ābela upura stiepās augstu pret debesīm. Tātad dievs pieņēma upuri. Bet dūmi no Kaina upura slīga lejup, un tā bija zīme, ka dievam nav pa prātam šis upuris. Tas

Kainu tā saniknoja, ka viņš nosita savu brāli Ābelu, un, lai dievs neieraudzītu līķi, Kains slepus apraka savu brāli Ābelu.

Ludvigs šo stāstu jau zināja no mātes, taču atkal no jauna viņu pārņēma šausmas, un viņš aizvēra acis. Kā gan varēja nosist savu brāli?

—   Bet dievs, kas visu redz, redzēja arī to un sauca no padebešiem: «Kain! Kain! Kur palicis tavs brālis Ābels?» Un Kains meloja: «Kā lai es to zinu? Neesmu jau tam nekāds gans!» Un nu, bērni, dievs sadusmojās un sauca: «Ko tu esi izdarījis? Esi nolādēts, un tekulis un bēgulis tu būsi zemes virsū!» Un, lai ļaudis zinātu, ka Kains ir nolādēts, dievs viņam pierē iededzināja zīmi — Kaina zīmi. Ludvig, kā sauc šo zīmi?

Ludvigs pielēca kājās. Viņš nespēja uzreiz atbrīvoties no drausmās ainas. Viņa seja nobālēja, jo visu skolēnu skatieni ar dīvainu izteiksmi bija pievērsti viņam.

Viņš neapjēdza, vai saņēmis sitienus. Apjēdza vienīgi to, ko nozīmēja šie skatieni, kurus saistīja viņa sarkanā seja, bakurētas, biezās lūpas un visvairāk gan puns pierē un varbūt arī vēl kaut kas cits, kas tikai kā neskaidra nojausma plaiksnīja viņa apziņā.

Pār mājupceļu lējās saules svelme. Lava, kas klāja ielas, bija tā nokaitusi, it kā atkal grasītos tecēt, un miklums, ko uz tās bija atstājis no rīta nolijušais lietus, garoja kā sutīgi tvaiki.

Ludvigs tikai mazliet ieēda un tūlīt devās mūzikas istabā. Iemācījies uzdotos vingrinājumus, viņš ķērās pie skolas darbiem.

Māte ar Kārli un Johanu aizgāja pastaigāties.

Beidzot viņš aizsita grāmatas un burtnīcas ciet un salika tās mugursomā. Vai viņš patiesi bija Kains un kāpēc gan? Vai viņam pierē bija Kaina zīme?

Zēns ilgi un pamatīgi aplūkoja sevi spogulī. Cik viņš gan izskatījās neglīts.

Viņš pamāja ar galvu, un sarkanā, bakurētainā seja spogulī māja pretī. Tad Ludvigs pakustināja biezās lūpas: «Tekulis un bēgulis tu būsi zemes virsū!»

Pēkšņi viņam kas iešāvās prātā. «Pavaicāšu dievam pašam, vai es esmu Kains vai ne.»

To nebūtu grūti noskaidrot ar upuri, vajadzētu tikai pavērot, vai dievs to pieņem vai atraida, vai dūmi ceļas pret debesim vai kūpēdami slīgst lejup.

Bet ko lai upurē? Viņš nebija nedz aitu gans, nedz arī zemkopis. Viņš bija tikai muzikants, vismaz pēc tēva gribas viņam par tādu jātop, un viņš varēja upurim ziedot vienīgi mūziku. Tas bija smieklīgi maz. Taču spēku viņam deva paļāvība, kas gandrīz jau bija pārliecība.

Viņš pienesa soliņu pie flīģeļa. Ko lai spēlē?

Mazie pirksti mēģinot slīdēja pār taustiņiem, un Ludvigs raudzījās uz vectēva portretu. Kā tas spēja pārvērsties, it kā būtu dzīvs, un tagad — kāpēc gan? — vectēvs nolūkojās uz viņu ar neizmērojamu lepnumu. Tas Ludvigu iedrošināja, un vienlaikus ar viņu notika kaut kas tik savāds un noslēpumains, ko viņš vēl nekad nebija izjutis.

Tas iesākās ar dīvainu satraukumu un šķita kā liega elpa, kas arī viņa krūtīm lika aplaimojumā cilāties. Tas bija arī liels prieks, kura iemeslu viņš neizprata, bet kurš gandrīz sariesa acīs asaras. Nu elpa jau bija kļuvusi par šalkoņu, un tagad tā vienlaikus kā viegla liesma plīvoja pa priekšu, it kā gribēdama viņu aizvilināt līdz. . .

Viņš spēlēja, tvēra akordus un sāka savā ķērcošajā balsī dziedāt. Tie bija tie paši briesmīgie lāsta vārdi, bet viņš dziedāja tos ar mežonīgu sajūsmu: «Tekulis un bēgulis tu būsi zemes virsū!»

Kaut kas gaudoja līdz, taču tā bija negaisu vēstījoša vētra, kas plosījās ārā, locīja kokus un sita to zarus pret mājām, ka jumtu dakstiņi grabēja.

Ludvigs pagriezās apkārt. Tumšie mākoņi bija vēl augstāk uzkāpuši pie debesīm, un nomāktā saule spēja izdurt tiem cauri vairs tikai pāris trauslu staru šķēpu, kuri tagad pavisam notrula. Nozibsnīja spožs zibens, kas likās ierakstām pasaulei pierē milzīgu Kaina zīmi, un nodārdēja pērkons.

Kaut kas vadīja un lika darboties Ludviga rokai, viņš piesita pilnu, dūcošu akordu, kurš skanēja kā izaicinājums nākošajam zibens uzliesmojumam un pērkona grāvienam:

—  Do minors . . .

Viņš bija atklājis varenā pērkona noslēpumu.

—  Tātad do minors!

Zibens un pērkons, visa māja drebēja, un tas bija do minors!

Pēkšņi istabā ienāca māte.

—  Jēzus Marija! — Viņa pārkrustījās.

Mazais zēns viņu nesapratnē uzlūkoja.

—  Tas ir tikai do minors.

—   Ko tu teici?

Viņš neatbildēja.

—  Ludvig, kas tev šodien noticis?

—   Man? . . .

Viss viņam apkārt bija mokoši parasts un skaļš. Vectēvs no portreta raudzījās stingi un vienaldzīgi, aiz loga šalkdams lija lietus, aukstās, mirdzošās strūklas atsitās peļķēs un meta lielus, plīstošus burbuļus. Pār Reinu stiepās miglas vāli kā bezcerības bruņinieku nesti karogi, un nu vēl tikai atlika aizvērt flīģeli.

Viņš aizcirta vāku, koks atsitās pret koku, un tagad tas atkal bija tas pats flīģelis, pie kura diendienā stundām ilgi vajadzēja mocīties.

Viņš jutās tik piekusis, gurdens, nomākts, bēdīgs un bezgala vientuļš.

Neaptveramais, kas viņam pirmo reizi parādījās visā savā varenajā un baismajā spožumā, šobrīd gan vēl tikai smiedamies un rotaļīgi pieskardamies un viņu apzīmēdams, atkal bija prom .. .

Tagad atkal bija tālāk līdz Reinai, jo viņi dzīvoja Jaunielā, kur nepavisam nebija tik jauki kā pie Fišeriem. Trūka ceptuves un veikala, kurā Ludvigs jau drīkstēja tirgoties, un arī citādi viņam viss ar vienmēr smaidīgo maizniekmeistaru Fišeru bija norunāts.

Viņš izmācīsies par konditoru un strādās kopā ar Fišeru. Droši vien viņam piedevām būs jāprec Cecīlija, lai gan tā viņam ir par garu un gandrīz desmit gadu vecāka, taču citādi šis plāns solīja visai kārdinošus labumus. Tā viņš tiktu vaļā no mūzikas, varētu ar baltu cepurīti galvā stāvēt veikalā, griezt tortes un ēst tās, cik tik gribas. Viņš tad būtu viens no tiem meistariem, kas par to bija vienīgie noteicēji.

Jā, bet tagad? . . . Viņi bija pārgājuši dzīvot citur, un viņam vajadzēja vingrināties ne vien klavieru, bet arī vijoles spēlē, un tai sekos arī brača un čello. Mūzikas dēļ jau tagad

visa diena pagāja vienā mežonīgā rikšošanā, jo, drošs paliek drošs, vēl pie Edena kunga bija jāmācās arī galvenais bass.

Uz ielas atskanēja svilpiens, un Ludvigs tūlīt pieskrēja pie vaļējā loga un pamāja:

—   Nāc augšā!

Tad viņš pagriezās atpakaļ.

—  Tas ir Stumpfs, māmulīt.

Magdalēnas kundze pacēla acis no šuvekļa…

—      Pret visiem cilvēkiem tu izturies bikli, noraidoši, bieži pat aizvainojoši nepieklājīgi, tikai ar šo plānprātiņu vienmēr turies kopā.

—  Bet vai tev viņa nav žēl? — Ludvigs labinājās.

Māte nopūtās.

—      Protams, ka ir žēl. Tādas cienījamas ģimenes dēls, visi galma mūziķi, arī pats vijolnieks, un vajadzēja arī viņam dabūt šo mīklaino slimību, kuras dēļ viņš palika plānprātiņš.

Zēns paraustīja plecus.

—      Varbūt viņam tā ir labāk? Tagad vairs nav jācieš tādēļ, ka trūkst pareizās aplikatūras, ar ko tie viņu vienmēr nomocīja. Viņš gan pastāvīgi par to runā, taču man šķiet, ka viņš tikai tāpat vien pļāpā.

—   Kas tā aplikatūra īsti ir?

Ludvigs smējās.

—      Tas izklausās sarežģītāk, nekā patiesībā ir. Zini, tie ir pareizie pirksti.

Bija dzirdami soļi, un Magdalēnas kundze pretīgumā pameta ar roku.

—   Tas Stumpfs ir tik netīrs.

—      Tāpēc ka viņš pārnakšņo staļļos. Iedod, lūdzu, viņam gabaliņu maizes. Viņš vienmēr izsalcis.

Magdalēna piecēlās.

—   Man vēl atlicis arī šķīvis zupas.

—  Tad nu gan viņš priecāsies.

Pie durvīm klauvēja, un Ludvigs sauca:

—   Kājo tik iekšā, Štumpf.

Plānprātiņš ienāca. Viņam vajadzēja būt ap gadiem divdesmit pieciem, bet pinkainās, brūnās bārdas dēl viņš izskatījās vecāks. Nodriskātais mētelis bija salāpīts dažādu drānu un krāsu ielāpiem.

Labajā rokā ienācējs turēja spieķi un, sveicinādams Magdalēnas kundzi, viegli pieskārās ar to pie cepures malas. Viņš

bija savilcis seju labsirdīgā smaidā, tomēr sveicienā manīja zināmu augstprātību.

Plānprātiņa skatiens apstājās pie Ludviga, un viņš atmeta vaļā mēteli, tā ka kļuva redzams nonēsātais apģērbs, noplīsis galma mūziķa galā tērps, un arī saņurcīts nošu rullis, ar ko viņš diriģēja dziesmas, pilnā kaklā bļaustīdamies pa Bonnas ielām. Zemu paklanoties, viesis noņēma nospeķoto cepuri.

—      Tu jau sveicini Ludvigu tā, it kā viņš būtu pats monsinjors, — Štumpfu visi uzrunāja ar «tu».

—   Ludvigu?

Štumpfs pūlējās kaut ko atcerēties. Viņš rauca pieri un bolīja acis, bet tad stulbi pasmaidīja, jo nekādi nespēja atrisināt šo problēmu.

Ludvigs paņēma viņu aiz rokas.

—      Cik labi, ka tu tieši tagad gāji garām. Es vingrinos vijoles spēlē un netieku pāri vienai vietai. Vai tu vēl proti tik daudz, lai nospēlētu man to priekšā? Mana vijole gan tev būs par mazu, Štumpf. Lūk, te ir tēva. Māmulīt, uzsildi, lūdzu, pa to laiku zupu.

Štumpfs elsoja ekstāzē: — Vijole! …

Kad Magdalēnas kundze brīdi vēlāk ienesa zupu un maizi, Ludvigs jautāja:,

—      Vai tu dzirdēji? Viņš ļoti jauki spēlēja, lai arī tikai pāris toņu.

Māte norādīja uz šķīvi:

—  Štumpf, te ir kaut kas ko ieēst.

Kamēr Ludvigs lika vijoli zem zoda, plānprātiņš jau sāka strēbt.

—      Varbūt viņš spēlēja labāk par viņiem visiem un tieši ar aplikatūru, kuras viņiem trūkst. . .

Māte atkal iegāja virtuvē, Ludvigs čīgāja vijoli, un Štumpfs tūlīt saviebās:

—   Slikta aplikatūra!

Zēns skaļi smējās.

—   To es zinu, Štumpf.

—  Beidz jel! Labāk uzspēlē man kaut ko uz klavierēm.

Ludvigs brīdi padomāja.

—   Labi, Štumpf, spēlēšu Fīlipa Emanuēla Baha sonāti.

Viņš jau iesāka aUegio, taču Štumpfs jau atkal sašķobīja

seju.

—  Bet ko tad lai spēlēju?

Viņš plinkšķināja, pameģinaja un — satrukas. Tik piepeši tas viņu šoreiz pārņēma.

Tas bija atkal klāt, virzīja un dzina viņu, brāzmoja un šalca . . .

—  Cik skaisti, Ludvig, tikai ātrāk!

Štumpfs dauzīja ar karoti pa galdu, pielēca kājās, strauji atgrūzdams krēslu, apgāza to, rādīja ar karoti takti, klaigāja un lēkāja.

—   Tā! . . . Tā! . . .

Nosmulētais mētelis plivinājās, un plānprātiņš aiz sajūsmas auroja.

Magdalēnas kundze atrāva durvis.

—  Augstā debess! . . .

—      Atļauj, māmulīt, Štumpfs ir vienīgais, kam es un mana mūzika kaut ko nozīmē. Tā gan ir nopietna un skumja, bet viņš tomēr dejo. Bet tas taču uzjautrina.

—  Uguns! Uguns!

Durvis dārdināja sitieni. Smagie soļi, kurus klusināja biezā sniega sega, attālinājās, un nu jau klaudzieni atskanēja blakus.

—   Uguns! Uguns!

Ludvigam sapņos šķita, ka no mājas uz māju staigā eņģelis, uz visām durvīm uzvilkdams asiņainus krustus.

Kāda balss aiz loga tagad pavisam skaidri sacīja: «Pils deg,» •— un otra atbildēja: «Jā, «Pele», un degt sāka zem jumta. Es redzēju, ka kustējās spožs punkts, laikam sulainis ar sveci…»

Iegaudojās vētras brāzma, un tajā pagaisa tālākie vārdi. Tagad atkal varēja sadzirdēt: «. .. liesmas pārņēma istabu pēc istabas, un viss bija . . .»

Kaukdama plosījās vētra.

Vai dega «Pele»?

Tā bija pils daļa, ko apdzīvoja kūrfirsts. Otra, kancleram grāfam Belderbušam atvēlētā, saucās par «Kaķi». Šajās iesaukās izpaudās pilsoņu zobgalība, un tas nozīmēja, ka peli uzmana kaķis, lai tā galma greznībai neizšķiestu tik daudz naudas, kā to bija darījis nelaiķis kūrfirsts un arhibīskaps.

Tēvs un māte bija piecēlušies, spīdēja saule, taču tās gaisma bija sarkana un šaudīga.

—      Tā tikai mums vēl trūka! — tēvs sirdījās. — Un turklāt vētra! Man tūlīt jāskrien turp.

—  Johan, esi piesardzīgs. No kuras puses nāk vētra?

—   No dienvidaustrumiem. Tātad patlaban tieši. . .

—  Es katrā ziņā visu sagatavošu.

Māte stāvēja durvīs, turēdama rokā lukturi ar degošu sveci, kuras niecīgais mirdzums likās gandrīz smieklīgs pret lielo, spožo gaismu, kas lauzās istabā caur logu.

Sāka zvanīt zvani, un nu jau rībināja arī bungas.

—      Celies, Ludvig, un ģērbies. Ģertrūd … — Magdalēna sauca meiteni.

Tur jau viņa nāca, vienā krekliņā un samiegojusies.

Bet nu sagrīļojās māte. Māja drebēja, un Ģertrūde kliedza, kamēr visapkārt lūza un krakšķēja. Arī brālīši izbijušies raudāja.

Tomēr māte nezaudēja mieru.

—      Ģertrūd, beidz taču kliegt. Tur eksplodēja tikai pulvera noliktava. Uzmet sev ko mugurā un apģērb Johanu. Jā, Kārli, es jau eju. Jums nav ko baidīties.

Viņa paskatījās uz Ludvigu.

—   Uz tevi es laikam gan varu paļauties?

Ludvigs vienā lēcienā bija ārā no gultas un pieskrēja pie loga.

Dzirksteļu spiets bija pacēlies augstu pret debesim un, vētras sāniski aizdzīts, krita lejup kā teiksmains lietus. Pils dega gaišās liesmās, no visiem logiem snaigstījās liesmu drebošās, sarkanās rokas, kuru pirksti izgaisa dūmu vērpetēs. Ielas apspīdēja drausma, spokaina gaisma. Ļaudis skrēja ar ādas spaiņiem, veda arī šļūtenes.

Apklusa zvani un arī bungas. Acīm redzot, tiem vairs nebija nekādas nozīmes. Pērkona dārdi noteikti bija pamodinājuši pat visciešāk aizmigušos.

—      Ludvig, kad esi apģērbies, paliec pie loga un, ja liesmas tuvojas, sauc mani. Taču bez kliegšanas, tu jau zini, lai. . .

—  Saprotu.

Zēns tagad arī centās izlikties tikpat bezrūpīgs kā māte.

—      Es iešu ar Kārli un Johanu virtuvē uzvārīt mums kaut ko siltu. Un varbūt tu šo un to saliktu, ko varētu paņemt līdz, ja …

Viņš pamāja, ātri uzvilka drēbes un pavērās apkārt.

Vai ņemt mugursomu ar burtnīcām un grāmatām, kura jau tur stāvēja sakravāta? Viņš uzlika somu uz palodzes, lai liesmas to pašu pirmo varētu sagrābt. . .

Kas tad bija visdārgākais? Par to gan nebija ne mazāko šaubu. Ludvigs paskatījās uz vectēva portretu mūzikas istabā.

—   Tu, protams, nāksi līdz, Doda.

Uz flīģeļa bija atstāta vijole.

—   Bet jūs abi paliksiet tepat, — viņš irgojās.

Kas tad tas?

Galma baznīcas kuranti uzsāka Monsinjī «Dezertiera» uvertīru. Vai tur kāds bija galīgi sajucis, ka tagad spēlēja, jeb vai zvani aiz karstuma paši tā skanēja?

Viņš noņēma vectēva ģīmetni. Pa torņu lūkām griezdamies šāvās laukā liesmu stabi, bet zvani jautri skandināja savu blim-blim un blam-blam.

Un kas gan pēkšņi notika ar pašu torni? Tas taču sašķēlās divās daļās! Augšējā mazliet ieslīpi kādu brīdi pavisam mierīgi karājās gaisā, tad sakustējās, sasvērās sāniski un arvien ātrāk un ātrāk bruka zemē.

Ludvigs ieskrēja virtuvē.

—        Galma baznīcai nogāzās tornis! Jā gan, Monsinjī kungs ar savu «Dezertieri» beidzot ir pagalam!

Rītausmā Ludvigs veda viņam uzticēto kavalkādi pa ielām. Viņš turēja Kārli aiz rokas, un Ģetrūde nesa Johanu.

Liesmas vairs nebija tik varenas. Tās tagad atgādināja dzeltenas, plīvojošas stērbeles ar netīrām, kvēpainām malām. Vētra bija pieņēmusies, un tomēr tā nespēja izmēzt debesis skaidras. Pilsētas malā pacēlās dūmakaina saule.

Ielās valdīja briesmīgs juceklis, un cilvēku sejas bija saviebtas. Garām skriedami, tie uzkliedza cits citam, un šie saucieni pagaisa vējā kā plandošas dūmu vērpetes.

—   Lielās marmora kāpnes nogruvušas!

—   Ūdeni! Ūdeni!

—   Tagad mēģiniet no Bīskapa ielas . . .

—        Un Bonnas svētais Georgs ir galma padomnieks Breinings! Bez viņa no pilsētas jau sen būtu palikusi pāri tikai pelnu kaudze!

—   Ūdeni! . ..

—   Akās vairs nav ūdens.

—   Galma padomnieks Breinings pavēlēja dabūt ūdeni!

Sūkņu sviras čikstēja, vīri tusnīja. Taču no sūkņiem tecēja

tikai tievas ūdens strūkliņas, un pagāja krietns laiks, kamēr piepildījās spaiņi un tos varēja saliet mucās, kas bija uzliktas uz sliecēm. Pieveda zirgus, tie vienmēr vēl baidījās, ķēdes vilkās pa sniegu, vai arī vīri paši pārsvieda velkamās virves pār pleciem.

Ieliņās ap Fišera māju bija klusi, durvju zvaniņš tīkami notinkšķēja «dzin, dzin», un tur jau līdz ar maizes un cepumu smaržas mākoni no ceptuves parādījās arī pats meistars Fišers.

Viņš pameta skatienu pret griestiem.

—       Ak debess, tu sodi mani par maniem grēkiem! Nelaime nekad nenāk viena. Ludvigs ir klāt!

Zēna mute labpatikā kļuva vēl platāka, un viņš pārgudri sacīja:

—        Bet viņš jums atnesis kaut ko labu — daļu no Bēthovenu ģimenes — uzglabāšanai.

—        Esi gan tu viens! Kā tad jums tur īsti klājas tajā jaunajā dzīvoklī?

—   Mēs gaidām, ka sadegsim līdz.

—   To jums ari vajag. Kāpēc tad vācāties prom?

—        Tēvs gribēja tuvāk doksālam, un tagad galma baznīca līdz ar visu doksālu ir sabrukusi.

—       To es vēl nezināju. Un sūkņi tur droši vien vairs nedod ūdeni? Mums te pie Reinas ūdens atliku likām.

Ienāca Fišera kundze ar Cecīliju, un jaunā meitene, izdzirdusi par palikšanu, aiz sajūsmas iegavilējās un pazuda ar Kārli un Johanu.

Ludvigs paņēma no groza cukurkliņģeri, nopeļoši to aplūkoja un tikai tad iekoda.

—       Tas ir pavisam bāliņš, vajadzēja vairāk siltuma no augšas. Vai mūsu dzīvoklis patiesi vēl ir tukšs, meistar Fišer?

—   Vakar varēju to izdot, bet tie ļaudis man nepatika.

—       Tad jau es varētu to noīrēt. Jūsu veikalam taču arī būtu savs labums, jo es atkal par to rūpētos. Es runāju savu vecāku uzdevumā. Tēvs nupat uz brītiņu bija atskrējis mājās, un māte liek jūs īpaši sirsnīgi sveicināt, viņa tik labprāt vēlētos nākt te atpakaļ.

Meistars Fišers savilka skābu seju un paskatījās uz sievu-

—   Vai ņemsim viņus?

Fišera kundze pievienojās vīra tonim un arī nopūtās:

—   Kas gan mums cits atliek?

—   Tātad, norunāts, Ludvig! Kuro kliņģeri tu jau noloki?

—    Tikai ceturto, un šis te būs piektais. Bet mums jāapspriežas, kur tūlīt sadabūt kādu ormani.

Fišers steigšus noraisīja priekšautu.

—   Visu aprīdams, viņš aukstasinīgi izputina manu veikalu! Nu, ejam, aši, aši! Es zinu vienu!

Pārkravāšanās bija nokārtota, un Ludvigs jutās apmierināts. Šajās stundās viņš nebija izrādījies lieks un tagad devās pie tēva, lai tam visu paskaidrotu.

Pa to laiku jau atkal satumsa, — un kur gan lai sameklē tēvu? Viņam ienāca prātā, ka tēvs runāja par portālu pretim Franciskāņu ielai, kur bija attīrīti izdedži, lai galma padomnieks fon Breinings varētu tikt klāt arhīva velvēm.

Taču Franciskāņu iela uz pils pusi bija slēgta. Pils sargzaldāts nelaipni raidīja zēnu atpakaļ. Bet viņam laimējās. Aizsprostu atvēra, lai ievestu šļūteni, un tā kā šai brīdī arī liesmas saplaka un ēna pārklāja visam savu tumšo plīvuru, Ludvigs izslīdēja cauri. Kad uguns uzliesmoja no jauna, zēns jau bija aizlēcis aiz gruvešu kaudzes. Te atklājās baismīgs un reizē arī lielisks skats. No pils bija palikuši pāri vienīgi kaili mūri, aiz kuru tukšajām logu ailēm dzirksteļoja un griezās sārti dūmu mutuļi. Turpretim portāls, pie kura vēlreiz apstājās šļūtene, šķita kā tumša rīkle — ieeja noslēpumainā peklē, kas ik brīdi varēja atņirgt zobus sarkanos, ņirdzīgos smieklos.

Kāds kungs, kas bija par visiem pusgalvas tiesu garāks, kaut ko sacīja bariņam vīru, kuri klusēdami vērīgi klausījās. Tas laikam gan bija galma padomnieks fon Breinings, taču viņš stāvēja labu gabaliņu tālāk ar muguru pret Ludvigu. Viņa balss zēnam likās jau dzirdēta un turklāt vēl kādā svarīgā dzīves brīdī.

Arī tēvs stāvēja starp šiem vīriem, un tieši viņam garais kungs teica:

—    Palikt pie grupas, kas gatavībā gaidīs. Vai pārējie esat sakārtojušies? Tad aizdedziet lāpas! Es iešu pa priekšu un vedīšu. Tiklīdz sasniegsiet mazo pagalmu pie pils kapelas, tūlīt virziet ūdens strūklu uz velvēm. Vai skaidrs?

Galma padomnieks pacēla degošo lāpu un devās uz priekšu. Sarkanā gaisma nu jau meta dzirkstis uz portāla sienām. Vīri pieliecās, rāva, stūma un kliedza. Šļūtene gurkstēja, un tai sekoja kūpošas lāpas, spokaini apgaismodamas galvas un rokas. Tad viss pazuda, tikai aiz mūriem vēl locījās liesmas.

Ludvigs apmāts klausījās, kā klusi, taču bezgala ļauni sprakstēja uguns, grauzdamās tālāk.

Bet vai tur nebija arī vēl kāda cita skaņa, tikko manāma, smalka un smieklīgi bezspēcīga, tomēr tik aizkustinoša, ka acīs sariesās asaras? Un tad pievienojās tarkšķi un čīkstoņa, grūdieni un triecieni, kas nikni pārgāja noteiktā taktī. . .

Vai tas bija mežonīgs pūļa kliedziens vai arī apspiests vaids? Pēkšņi mūris pārlūza divās daļās, gluži tāpat kā Ludvigs to jau no rīta bija redzējis notiekam ar zvanu torni. Augšējā daļa noliecās, īsu brīdi, kā nevarēdama izšķirties, karājās gaisā sārti zaigojošā tukšumā un tad ar šņākoņu, kas arvien pieņēmās spēkā, gāzās dziļumā, kur dārdēdama sabruka.

Nošķīda dzirksteles, uzvirpuļoja dūmi un putekļi, un iestājās nāves klusums . . .

Vīri pie portāla ieejas klausījās, un tad kāds sauca, tā bija krusttēva Zimroka balss, pavēloša, tāda pati kā viņa rags teātrī:

—   Lāpas! Tagad ir mūsu kārta!

Tēvs jau bija meties iekšā tumšajā rīklē un pēc brīža parādījās kā spoks.

—    Mūris ir uzkritis uz zāles jumta! Tas viņus apracis! Mums viņi jāatrok!

Tad vietā, kur viņš stāvēja, jau vairs neviena nebija, un tūlīt kļuva dzirdami klaudzieni, it kā cirstu plosīgs tērauda knābis.

Ludvigs trīcēja aiz laimes, ka arī tēvs spēja būt tik drošsirdīgs, un kā vīzija viņam parādījās aina, kas tagad jau bija izpirkta un zaudējusi briesmīgo iespaidu.

Veca, piedzērusi sieva, kura tagad tik tiešām jau ilgi atdusējās īstā kapā, slapja sēdēja Reinas krastā un šļupstēja: «Eku brangi! A!» Un kāds cits trakoja drudža murgos, ko Ludvigs tikai kā caur miglu atcerējās: «Mēs esam cienījama ģimene!»

Pēkšņi Ludvigs atskārta, kur un kad dzirdējis galma padomnieka fon Breininga balsi.

Viņš skrēja, metas iekša turnšaja, blstamaja eja — kadeļ gan? — lai palīdzētu kādam, kas reiz bija viņam palīdzējis.

Nikolajs Zimroks, galma kapelas mežradzists un nošu pārzinis, atrada zēnu.

—   Kas tev te ko meklēt, mazais velnēn?

—   Man jāsatiek tēvs.

—        Un tādēļ tu līdi lauvam rīklē? Nezvēram jau gan vairs nav zobu, un tas ir pieēdis. Tev jāgaida. Tēvs ir kaut kur tur…

Viņš ar nenoteiktu žestu norādīja uz ēnām, kas lāpu gaismā kustējās uz drupu kaudzes.

—   Pastāvi te drusku sāņus.

Kāds, acīm redzot, bija kaut ko atradis, un Zimroks rāpās turp.

—   Pacelt mūra gabalu! Visi reizē!

Vīri nostenējās, un tad viens no viņiem teica:

—   Galma padomnieks!

Viņi aiznesa to. Noblūkšķēja ķieģeļi, un noknirkstēja java.

—   Ārstu! Atri! Skrieniet pēc ārsta!

Galma padomnieks Breinings pamodās no bezsamaņas. Viņa plaksti vārstījās un seju klāja sarecējušas asinis un java. Balss skanēja kā no tālienes, taču arī tagad nepieļāva nekādas ierunas.

—   Vai jau esat arī citus? …

—   Nē, mēs galma padomnieku pašu pirmo . . .

—       Lai neviens neiet tikai manis dēļ pēc ārsta. Ikviena roka ir vajadzīga. Atslieniet mani te pie mūra, vēl mazliet augstāk, lai es varētu visu pārredzēt. Un tagad atpakaļ. Pa kreisi, nē, jāmeklē vēl vairāk pa kreisi. Jā, apmēram tai vietā. Tur viņiem vajag būt zem drupām.

Kad visi vīri bija aizgājuši, Breinings ievaidejas. Uznaca vājums, un cietušais atkal iekrita nemaņā.

Varbūt viņš pamodās arī tāpēc, ka viņu bailīgi raustīja mazs, nobažījies zēns, kurš tagad, sajutis uz sevi vērstu galma padomnieka skatienu, nokaunējies atgāja nost.

—        Vai tev bail? Kādēļ tu baidies? — fon Breininga kungs vaicāja. — Nāc taču šurp.

Ludvigs norāva cepuri un paklausīgi, lai arī vilcinādamies, panācās mazliet tuvāk.

!

—        Paskat vien! Mēs taču esam veci paziņas, vai ne? Pagājušo reizi tu pavisam paļāvīgi sēdēji man uz rokas. Tu taču esi Ludvigs van Bēthovens?

Ludvigs paklanījās.

—   Klausos, galma padomnieka kungs.

—        Tik formāli starp mums, veciem draugiem? Tev kādreiz jāatnāk parotaļāties ar maniem bērniem.

Zēna acīs parādījās šaubas.

—    Man? .. .

—   Jā, bet kādēļ gan ne?

—        Bērni parasti negrib ar mani spēlēties, — Ludvigs vēsi un lietišķi konstatēja. — Tāpēc, ka es esmu tik neglīts.

Galma padomnieks Breinings sarauca asinīm apkaltušo pieri un mēģināja pasmaidīt, lai gan tas lāgā neizdevās.

—        Mani bērni gan labprāt ar tevi rotaļāsies, tu mazais muļķīti. Bet nedusmo, ka saku «mazais muļķīti», lai gan tu jau esot liels klaviermākslinieks, kā esmu dzirdējis. Tu taču zini, kur mēs dzīvojam?

—        Tajā mājā ar akmenī cirsto garīdznieka cepuri virs durvīm.

—        Pareizi, un tur tu nāc apciemot tieši mani un pie gadījuma arī manus bērnus, Ludvig . . .

—        Jā? — zēns izbijies atsaucās, jo galma padomnieka galva jau atkal noslīga.

—   Ludvig, vai tu nevarētu man …

Jāpadod malks ūdens? Droši vien, bet kur lai to dabū?

Kāda ēna krita pār viņu, un čerkstoša balss, kurā nemanīja pat ne drusciņu laipnības, uzkliedza:

—        Ko tu te dari? Belderbuš, tūlīt šurp manu personīgo ārstu! Ko tu te dari! Runā, puika! Šie apkārtklīstošie un zaglīgie plebeju salašņas un garnadži!

Ludvigu sagrāba briesmīgas bailes.

Viņš skrēja, skrēja, un plīvojošais mētelis vērta viņu līdzīgu sikspārnim, kas, atbēdzis no lāpu gaismas un ugunsgrēka spožuma, lidinājās ejas tumsā . . .

Tās bija milzīgas bēres, tikpat neaizmirstamas un iespaidīgas kā pils degšana

Kapsēta bija melna no ļaudīm, skanēja zvani, un vienmuļi tika skaitītas lūgšanas. Bērinieki bija galma tērpos, un dāmas

ģērbušās drūmi svinīgās sēru drānās. Pat zirgiem, kas vilka karietes, pie iemauktiem plīvoja sēru lentas. Galma dziedoņi dziedāja, runāja garu garās runas, tikpat pelēkas kā debesis, un sasalušās zemes pikas dārdēdamas atsitās pret trīspadsmit zārkiem, bet tālumā no izdegušā pils spārna vēl vienmēr stīdza augšup tieva dūmu strūkliņa.

Māris gāzdamies uz vietas bija nositis divpadsmit vīrus, bet trīspadsmitais, galma padomnieks Breinings, nomira naktī. Tātad šis zaudējums un vēl lielā gruvešu kaudze bija jāieraksta ugunsgrēka rēķinā.

Nu ļaužu pūlis sakustējās, un monsinjors atkal devās pie saviem ratiem. Kučieris uz bukas braši turēja gatavībā pātagu un grožus, kamēr sulainis blakām sakrustoja rokas. Pārējie kalpotāji, kam vēlāk vajadzēja uzlēkt karietes aizmugurē, atrāva ar ģerboni rotātās durtiņas.

Ludvigs tik tikko nenokrita no pieminekļa, kur bija uzrāpies, lai visu varētu redzēt. Mazais, vecais kungs ar firsta zvaigzni pie krūtīm uzmeta viņam acis, taču tūlīt atkal skatiens salti slīdēja tālāk.

Tā zēns varēja novērot nabaga skaisto dāmu, kas gāja starp kūrfirstu un grāfu Belderbušu. Viņas seja izskatījās kā maska, bez nevienas asaras, un māte Ludvigam bija stāstījusi, ka vislielākās ciešanas esot tad, ja dziļās bēdās nespējot raudāt.

Skaistā, sērojoša dāma veda aiz rokas mazu meitenīti, kas rātni tipināja blakus. Tā droši vien bija Eleonora, bet viņiem vēl auga arī zēns, tik vecs kā brālītis Kārlis. Ludvigs bija krietni izprašņājis māti, jo viņam taču ar šiem bērniem būtu jārotaļājas. Bet tagad laikam gan vairs nekas neiznāks. Un viņš smagi soļoja mājup.

Skola apbedīšanas dēļ bija slēgta, un tāpēc Ludvigam vajadzēja vingrināties pāris stundu ilgāk. Bet kālab gan īsti? Tēvs viņam taču vēl vakar sacīja, ka viņš nespējot pat tik, cik Brēmenes muzikantu klibais ēzelis vai pluskainais kaķis.

Viņš plinkšķināja kādu Rusta sonāti. Arī māte bija mūzikas istabā, kad tēvs uzdrāzās pa kāpnēm un atrāva durvis.

—   Vingrinies, Ludvig?

—   Un pat ļoti cītīgi, Johan, — Magdalēna atbildēja.

Tēva acis mirdzēja.

—        Vingrinies vien, vingrinies, tu laimes bērns! Rīt tev būs jāspēlē monsinjora viesībās!

—   Vai man, tēv?

Johans skraidīja šurp un turp.

—        Es nemaz īsti nezinu, kā tas iznāca. Kaut ko runāja par galma padomnieku Breiningu, taču es nesaprotu, kāds tam visam sakars. Katrā ziņā tev rīt būs jātēlo Dāvida loma, kad tas ķēniņam Zaulam spēlēja arfu, lai izgaisinātu grūtsirdību un pievērslu viņu citām domām . . .

Tēvs netīkami pārsteigts uzlūkoja Ludvigu, kas vienaldzīgi uzsāka sonātes otru daļu.

—        Magdalēna, es gan kā zēns būtu citādi izturējies. Aiz prieka būtu uz augšu lēcis.

Pēkšņā dusmu uzplūdumā viņš piesarka.

—        Par visām lietām es savam tēvam noskūpstītu roku! Beigu beigās par to taču jāpateicas tikai manām bezgalīgajām pūlēm un pacietībai . . .

Ludvigs tiešām ir savāds, Magdalēna domāja, bet lai tikai tagad kaut kas nenotiktu . . .

—         Ludvig! — viņa sauca. — Nāc parādi tēvam, ka tu priecājies un esi pateicīgs. Noskūpsti viņam roku.

Zēns noliecās pie tēva rokas, noskūpstīja to un nomākti teica:

—   Es priecājos, tēv, un esmu ļoti pateicīgs.

—   Tā, tā, tad šis ir tas zēns.

Taču monsinjors neizrādīja ne mazāko interesi, pat nepaskatījās uz Ludvigu.

Tēvs klanījās. Viņš pēkšņi bija kļuvis neticami lunkans kā — kā mazā Johana lupatu lelle, ar ko bērni reizēm svaidījās. Bez tam viņš dīvaini steidzīgi ievilka elpu.

—        Monsinjoram vispadevīgi pakalpoju. Mans dēls Ludvigs, piecus gadus vecs.

Ludvigs bija pārsteigts. Piecus gadus vecs? . . .

Jaunā dāma ar uzputīgo lelles seju drebinājās.

Spriežot pēc tā, ko Ludvigs jau bija uzzinājis mājā, tai vajadzēja būt fon Taksis kundzei, monsinjora mazmeitai.

—   Es taču nosalšu šajā ledusaukstajā gaitenī.

Monsinjors galanti atvēra durvis uz zāli, kur bija redzams

klāts galds. Viņš ļāva dāmai ieiet un tad sekoja, un viņam savukārt sekoja garkājainais pils gvardes pulkvedis.

Durvis atkal aizvēra, un tām priekšā nostājās sulainis. Zālē atskanēja mūzika, skaists Haidna kvartets, taču tajā neviens neklausījās. Jaunā dāma smējās un skaļi pļāpāja, un bija dzirdama porcelāna trauku, galda piederumu un glāžu šķindoņa.

Tēvs, aiz laimes un lepnuma par šo brīdi acīm redzami satraukts, uzrunāja sulaini.

—   Tieši pats monsinjors pavēlēja, lai mans dēls viņam jau pie klāta galda . . .

Sulainis nevēlējās ielaisties sarunās.

—   Monsinjors nupat pavēlēja citādi, jums jāpagaida.

—    Ļoti labi! — Tēvs atkal pārvērtās par lupatu lelli, šoreiz pat pret kambarsulaini.

Cik gan bieži viņš par šiem ļaudīm bija runājis ar nicinājumu, tā ka Ludvigs juta dziļu līdzjūtību pret māti, jo tieši viņa cēlusies no šīs tik nicināmās kārtas.

Un nu tagad?

Jā, un kāpēc viņam jābūt tikai piecus gadus vecam? Tā taču nav. Un kāds bija tas dīvainais vārds? Pareizi: vispadevīgi. Vai tāda bija plebeju salašņu valoda, ja vien viņš šo teicienu pareizi atcerējās?

Sonātes viņš zināja labi. Viņš nesajauks, vajadzēja tikai paberzēt rokas. Pirksti draudēja kļūt stīvi, un tie taču galu galā bija viņa darba rīki.

Pagāja ilgs ilgs laiks, līdz viņi drīkstēja ieiet.

Kādas te mēbeles un gleznas, un arī paklāji, kuri klāja sienas kā milzīgi gleznojumi, — daudz lielāki nekā vectēva svētā Cecīlija, ko tēvs jau sen bija pārdevis un naudu nodzēris.

Bet kas tad īsti bija noticis aizejošajiem mūziķiem? Starp viņiem taču bija arī Rīsa krusttēvs, kurš vienmēr tik cildeni runāja par savu vijolnieka mākslu. Seit Rīsa krusttēvs kopā ar pārējiem spēlētājiem klanījās gandrīz vai līdz grīdai, kas tiešām bija ļoti skaisti izrakstīta ar koka inkrustācijām. Un tēvs gandrīz nezināja, kur likt savas sprādžu kurpēs ieautās kājas! Galma reveranss! Vēl vakar vakarā Ludvigs ar tēvu to bija izmēģinājis un tomēr tagad aizmirsis. Aizmirsis? . . . Nē, bet tagad viņam tas izlikās muļķīgi. Pie flīģeļa starp citu atradās arī kājsoliņš. Zēns nolika to pareizā vietā un

pakāpas. Viņa deļ nu varēja sakt, — bet kas tad tēvam lēcies?

Zāles pretējā pusē monsinjors un jaunā dāma ar uzpūtīgo lelles seju bija apsēdušies pie apaļa galda. Pils gvardes pulkvedis stāvēja aizmugurē pie loga, un kūrfirsts lika akmentiņus trik-lrak spēlē, kas droši vien bija monsinjora vājība. Jā, un tā tēvs vispadevīgi gaidīja zīmi, ko dotu . . .

Tad gvardes pulkvedis pamāja, un tēvs čukstēja zēnam:

—   Tagad! . . .

Ludvigs piesita pirmo akordu, tas iznāca pārāk skaļš, bet viņš to nenožēloja, un nākamie akordi bija vēl skaļāki. Galu galā lāču vajadzēja pārspēt metamo akmentiņu klabēšanu biķerī, ko dāma tagad apgāza otrādi.

—   Desmit!

Tagad biķeri paņēma mazais vecais kungs ar firsta zvaigzni pie krūtīm, sakratīja to un svieda.

—   Divpadsmit!

Kūrfirsts aizsmacis smējās. Kā, vai tad tas būtu nomākts, un viņam, Ludvigam, tas jāuzjautrina kā Dāvidam ķēniņš Zauls? Kas tie par niekiem, kūrfirsts taču uzmetis divpadsmit, un, lai to pieveiktu, viņam ar savu klavierspēli tagad vajadzēja uzmest trīspadsmit. Sulaiņi tekāja un šķindināja traukus.

Ludvigs pārgāja uz citu tempu. Viņā virda niknums, un arī sonāte sāka skanēt nikni. Taču tā tomēr palika tikai tāds sekls gabals, no kā viņš pie labākās gribas neko vairāk nespēja izdabūt. Te vajadzētu citādu mūziku, — vai arī? . ..

Nu jau viņš spēlēja trešo daļu, abrocīgi tercās augšup aizauļoja ātrā pasāža, kas jau arī vienkāršos toņos bija sarežģīta, un nodārdēja beigu akords. Tomēr kauja bija zaudēta.

Sulaiņi skraidīja šurp un turp, un pie galda turpinājās trik-trak spēle.

Vai iet projām? Viņu iepriecināja, ka pat tēvs bija pavisam apmierināts; tas uzlika dēlam roku uz pleca un čukstēja:

—        Lieliski, spaniol! Bet tagad piedevu, ko esmu iecerējis augstākajai sabiedrībai.

—   Tēv, vai to — draņķi?

—   Spēlē tik!

Ludviga seja aiz dusmām saviebās. Arī pirksti kļuva stīvi.

Nu labi, noplinkšķinas ari ka zvani — blim-blim un blamblam.

Pārsteigums — vispadevīgs! — augstākajai sabiedrībai bija tā pati Monsinjl «Dezertiera» uvertīra, ko galma baznīcas iedragātais tornis vairs nebija spējis noblimbināt. Bet kas tad tas?

Monsinjors gan noklikšķināja vēl vienu metamo akmentiņu, bet grūdienā vairs nebija pārliecinoša spēka. Sulaiņi pārstāja tekalēt, un nu beidzot kūrfirsts paskatījās uz flīģeli un spēlētāju, ko laikam tikai tagad atcerējās. Arī dāma ar augstprātīgo lelles seju svētsvinīgi klausījās, un pils gvardes pulkvedis stāvēja tā, it kā tam lode būtu trāpījusi tieši pašā sirdī.

Kad Ludvigs bija noplinkšķinājis pēdējo skaņu, kūrfirsts sacīja:

—    Jauki! Jauki! Zēnam ir nags! Viņš dabūs lielu tūti saldumu, un jūs tur — tas zīmējās uz pulkvedi — lieciet., lai tēvam no manas privātās kases noskaita desmit dālderu. Tā, un nu tev atkal ir gājiens, mana mīļā!

—    Tagad tev zemu jāpaklanās, Ludvig, jo tā ir liela žēlastība, — tēvs čukstēja.

Ludvigs atmuguriski gāja ārā, kā to redzēja darām tēvu, un visu laiku zemu klanījās, taču nesaprata, kāpēc jutās tik bezcerīgi nomākts, tukšs un izpostīts kā — izdegušais pils spārns…

Ludvigs dziedāja ar vislielāko sajūsmu, bet viņa ķērcošā balss dziedāšanu vērta vienīgi griezīgā brēkšanā. Labā roka sita akordus un kreisā turklāt vēl bārstīja triolas.

Vai labāk staccato? Nē, legato bija jaukāk.

Johans van Bēthovens atgrūda vaļā durvis.

—    Tas taču iet caur kauliem! Un kaut kas tāds šajā mājā, kur katrs sprīdis grīdas piesūcies un apsvētīts ar īstu mūziku!

Ludvigs satrūkās. Viņš nebija dzirdējis kādu ienākam. Dīvainais, tumšais mirdzums viņa acīs apdzisa, un viņš vērtējoši un lietpratīgi nolūkojās tēvā.

Tas mirkšķināja acis pēcpusdienas saules gaismā, lai gan tā nepavisam nebija spoža, un mutes kaktiņš atkal bija

noslīdējis. Taču pēc viņa garastāvokļa… Nē, tas nevarēja būt degvīns, viņš būs dzēris šampanieti.

Jobans van Bēthovens aiz jautrības vai kūsāt kūsāja.

—        Es uzskrēju augšā, lai pārsteigtu savu dēla kungu, parādot tam šo paciņu ar patīkamiem jaunumiem … — viņš uzsita ar tīstokli Ludvigam pa galvu, — un mēģinātu pateikties tam nelietim, kas mani gandrīz nogalināja ar savu baurojošo vēršu mūziku. Kas tad īsti to sacerējis?

Ludvigs ar mulsu grimasi savilka muti platā smaidā.

—    Es, cienījamo tēv.

Johans van Bēthovens sakrustoja rokas pār tīstokli.

—        Augstā debess! Vai tu tiešām kā komponists ar šo mūziku, kura skan sliktāk par gaudošanu pie Jerikas raudu mūriem, gribi kļūt par Bēthovenu ģimenes karsti ilgoto mesiju? Ludvig, esmu tev jau vairākkārt teicis, atmet šo blēņošanos. Es negribētu saskaisties. Katram taču jāzina savas robežas. Tur nekas nelīdz. Bēdīgi, vai ne, komponista kungs? Nu, bet šai vainai man ir divi plāksteri. Pirmais: es runāju ar Rupertu un paziņoju, ka tu viņa skolā vairs neiesi.

—    Bet tēv . . .

—        Jā gan. Tātad tagad tu jau vari no paša rīta sākt vingrināties, — un kālab? Tas ir otrais plāksteris.

Viņš uzsvieda papīra rulli uz flīģeja.

—        Vēlāk vaļas brīdī varēsi to izlasīt, un tas tev parādīs, ka tu man tomēr neliecies gluži zemē metams, citādi es nebūtu to apsolījis. Toreiz pie monsinjora tu tīri pieņemami nospēlēji, kas mums ienesa desmit guldeņu, un tagad mēs varbūt varēsim tos pārvērst dukātos.

Skriedams lejup pa kāpnēm, viņš trallināja kādu āriju un dziedāja, arī vēl ejot pāri pagalmam.

Tad aizelsusies istabā iedrāzās Fišeru Cecīlija.

—: Ludvig, tu spēlēšot lielā koncertā un pašā Ķelnē? Uz flīģeļa!

—   Kas? Jā, tēvs …

Viņš izņēma slaidajai, skaistajai meitenei, par kādu bija izaugusi Cecīlija, no rokām tīstokli un attina to vaļā, — atklājās krietns žūksnis palielu afišu.

—        Tā kā tas attiecas uz mani, tad es laikam gan pirmais drīkstēšu to apskatīt, Cecīlij.

Tad viņš uzkāpa uz krēsla, nogludināja vienu no lapām un sāka burtot: — A — ver — tisse — ment.

Cecīlija smējās.

—    Tas ir franciski, Ludvig, un nozīmē «paziņojums».

Zēns vilka rādītājpirkstu pār iespiestajiem burtiem.

«Šodien, 26-tā martā 1778. Punkts » Kāpēc tu atkal

smejies?

—    Punkts tur nav pareizi.

—        Tā? «. . . koncertzālē Zvaigžņu ielā Ķelnes galma tenoram Bēthovenam…»

—        O! — Cecīlija piešāva roku pie mutes. — Cik lieliem burtiem iespiests tava tēva vārds! Cerams, ka tu ari reiz būsi tik pazīstams, Ludvig.

—        Es?… — Viņš burtoja tālāk: — «… būs tas gods demonstrēt atklātībā divus no saviem skolēniem, un proti: mademoiselle Averdonku, galma dziedātāju — altu, un savu sešus gadus veco dēlu. Pirmajai būs tas gods pakalpot augstākajai sabiedrībai ar visādām skaistām ārijām un otrajam — ar dažādiem klavierkoncertiem un trio, ar kuriem viņš cer sniegt tai vispilnīgāko baudījumu, vēl jo vairāk tāpēc, ka abiem jau tikusi parādīta no galma žēlastība tos ar vislielāko patiku uzklausīt.»

Cecīlija saviebās.

—        Abiem tikusi parādīta no galma žēlastība tos ar vislielāko patiku uzklausīt?

Ludvigs noskaitās ne pa jokam.

—   Tas par to žēlastību taču attiecas uz monsinjoru.

—        Vai arī uz tavu tēvu, kam mazliet vairāk vajadzēja iet skolā.

Ludvigs kļuva domīgs.

—        Tēvs vispār uzskata, ka mūziķiem un māksliniekiem nav vajadzīgs tas, ko māca skolā. Tādēļ jau arī es vairs neiešu pie Ruperta kunga. Lai gan nekad neesmu labprāt pie viņa gājis, taču — zini . . .

—        Ludvig, bet tu jau vēl nemaz neproti bez kļūdām rakstīt!

—    Nē, un tas . . .

Viņa gribēja zēnu pievērst citām domām:

—        No kura laika tad Averdonka ar savu pīkstošo balsi, — esmu taču to bieži pie jums dzirdējusi, — dzied altu?

Viņš smējās.

—        Un es tikai sešus gadus vecs? Nu jā, jo esmu punduris, un tas viss ir vērsts pret Mocartu.

—        Augu dienu pie jums to vien dzird: Mocarts, Mocarts! Ko jūs vienmēr noņematies ar to Mocartu?

—        Jā, tiešām, ko mēs vienmēr noņemamies ar to Mocartu?

Viņš piesēdās pie flīģeļa, un tā taču bija īstā Vita deja, kas nu sākās, īsti krampji.

—   Ludvig! Ko tu tur spēlē?

Viņš nospīdināja zobus.

—   Manas klaviersonātes jauno daļu — pret šo Mocartu!

Rīta zvani bija noskandinājuši, un Fišera ceptuvē jau vairākas stundas darbs ritēja pilnā sparā. Nu pamodās un savas balsis pacēla arī Reinas ielas pārējā dzīvā radība, kas, naktī labi atpūtusies, tagad bija jaunu cerību un rosmes pārpilna. Atri austošā diena solījās būt jauka.

Pēc klepus lēkmes Magdalēna aplūkoja kabatas lakatiņu, ko bija piespiedusi pie lūpām. Tur atkal redzēja asins traipus, un viņu pārņēma īgnums pret sevi, pret savu iedzimto slimību un to, ka ļāvusi sevi pieveikt svārstīgajam drudzim un klepum. Galu galā viņai taču bija savi saimnieces un mātes pienākumi.

Kur kavējās Johans ar Ludvigu? Viņa gan sevi mierināja, zinādama, ka Averdonkas jaunkundze atrodas kopā ar viņiem Ķelnē, tomēr acu priekšā aizvien rēgojās ainas, kuras bija iedvesušas bailes.

Vai tur uz kāpnēm, lai arī neparasti un smagi, neskanēja Ludviga soļi? …

Nu jau arī viņš pats ienāca istabā.

—   Labrīt.

Viņa tūlīt redzēja, ka atgadījies kas slikts.

—   No kurienes tu nāc?

—   No kurienes tad lai es nāktu? No Ķelnes.

—   Un tēvs?

—        Laikam vēl Ķelnē. Jā, viņš noteikti vēl ir Ķelnē. Atceļā viņš mums nepabrauca garām.

—   Kādiem jums? …

—   Helēnai un man.

—   Bet kā tad jūs? . ..

—   Kājām.

Tagad jau arī atklājās visas katastrofas apmēri.

—   Visu ceļu kājām?

Viņš ar zobgalīgu nožēlu paraustīja plecus.

—    Tieši šonakt no Ķelnes uz Bonnu nebrauca neviena kariete, kurā mēs varētu iekāpt.

Un tomēr viņai vajadzēja jautāt:

—    Un — koncerts?

Viņš savieba pārgurušo seju.

—    Kas gan ir Helēna Averdonka, un es nekādā ziņā neesmu Mocarts. Koncertzāle Zvaigžņu ielā bija gandrīz tukša. Helēnai gan vēl drusku aplaudēja, bet man . . . Divas jaunas dāmas sita plaukstas, droši vien viņām bija žēl, ka vispār neviens neaplaudēja. Taču neviena negribēja mani kā Mocartu noskūpstīt, un pie tam es nemaz nespēlēju slikti. Bet ja ir tik neglīts . . .

—    Reiz par visām reizēm beidz sev to iestāstīt! — māte viņu dusmīgi apsauca.

Viņa balss kļuva spalga:

—    Sev iestāstīt? Tēvs man Ķelnē sacīja, ka vienīgi es ar savu pretīgo izskatu esot izjaucis koncertu. Bet labi, mana klaviervirtuoza karjera ar to ir beigusies. Tagad jāsāk ar ērģelēm, jo tad es sēdēšu pašā augšā, visaugstākajā luktā, kur mani neviens neredzēs. Vai redzēs tikai — tā arī teica tēvs — pats dievs tas kungs, kas vienmēr varēs aplūkot mani savā baznīcā par sodu, ka radījis tik neglītu punduri. Jā, baznīca! Mēs gaidījām tēvu, tu jau zini, kādēļ, un pa to laiku iegājām arī katedrālē. Tā gan ir skaista, plaša un svinīga. Tai vajadzētu radīt īpašu mūziku, pavisam varenu, svinīgu. Un atkal žēl, ka neesmu ne Mocarts, ne Rusts, ne Štamics, citādi uzrakstītu mūziku, mesu, kas gavilēdama un dunēdama skanētu cauri visām blakuskapelām.

Viņš izskatījās tik satraukts, — jeb vai viņam bija drudzis?

—    Es jau vaicāju Helēnai, kā tāda mesa sauktos latīniski, — un kā tas bija? Pareizi, tā sauktos «Missa solemnis». Jā, un tēvs negribēja un negribēja braukt prom, un tad mēs aizgājām.

—    Un kur ir demoiselle Averdonka?

—    Es viņu pavadīju līdz mājām.

Viņš pakratīja galvu.

—    Tik liela meitene kā Helēna un pa ceļam baidījās no spokiem. Man vajadzēja viņu vest aiz rokas, bet tagad mēs

esam tā sadraudzējušies, ka es ar Helēnu varu visu pārrunāt. Tagad es būšu maiznieks.

Nogurums lika sevi manit. Ludvigs sagrīļojās. Māte izlēca no gultas.

—   Bet pirmāk tu iesi gulēt.

Viņš krietni izstaipījās.

—        Tas taču ir labāk nekā — bet ko es zinu? — koncerts, aplausi un Mocarts. Pieslēdz, lūdzu, durvis un izņem atslēgu. Kad nāks tēvs — es jau to pazīšu pēc «spaniola» un pēc tevis, pēc «zupas vārītājas», un ka es koncertam Ķelnē . . .

Viņa noglāstīja zēna izspūrušos, melnos matus.

—    Guli mierīgs, mazais maizniek.

—        Vai tu netici, ka es būšu maiznieks? Tur nekas vairs nav grozāms, tikai papriekšu . . .

Plaksti bija kļuvuši smagi.

—        Tikai papriekšu es tik labprāt — lielajai katedrālei. . . «Missa solemnis» …

Ko viņš gribēja teikt? Māte taču neko nedzirdēja, jo klausījās, vai nenāk tēvs …

—   Belderbuš . . .

Kanclers pacēla skatienu no būvplāniem, kurus pie loga bija šķirstījis.

—    Monsinjor? . . .

Kūrfirsta čerkstošā balss skanēja dusmīgi, taču grāfs Belderbušs zināja, ka šīs dusmas bija tikai mākslota zibeņošana.

—        Belderbuš, jaunbūve atstāj tādu iespaidu, it kā tā tiešām būtu kaut kas līdzīgs pilij. Vai drīkstēšu tur novietot arī mēbeles?

—   Ja monsinjors vēlas, lai es demisionēju . . .

Maksis Fridrihs aizsvilās.

—        Pieņemts! Tikai pirms tam pasakiet, uz ko lai es tad dusmojos, ja jūs un jūsu domu biedrs valsts ministrs Firstenberga kungs no Minsteras vairs te nebūsiet? Tiklīdz no rīta atveru acis, es jūs lādu par to, ka jūs katru monētu, ko atvēlat savam kūrfirstam, trīsreiz pirkstos apgrozāt, un tas mani uzmundrina. Dusmas uz jums uzlabo man apetīti, tās palīdz labāk nekā jebkādas pilulas, un es nevaru aizmigt, kamēr neesmu jūs abus, — kūrfirsts ieklepojās, — pieminējis savās

arhibīskapa vakara lūgšanās. Es jau varu sapņot par aizbēgšanu no jums, — bet uz kurieni? Garīdznieku apvienība Ķelnē mani labi neieredz, un pilsonība jau pēc tradīcijas ir stūrgalvīga.

Kanclers pakratīja galvu.

—    Jūs droši vien maldāties, monsinjor. Ķelnē jau atkal dzirdami jaukie vārdi: «Labi dzīvot zem bīskapa zižļa.»

—   Tādēļ arī esat man atstājuši vienīgi bīskapa zizli, koskrubināt.

Belderbušs piegāja pie zvana auklas.

—   Vai monsinjors pavēlēs zvanīt?

—   Kam?

—   Lai zeltīto goda karieti, ko monsinjors mantojis no saviem nelaiķa priekštečiem, izvestu no galma zirgu staļļa un aizjūgtu. Monsinjors tad arī varētu tajā tāpat kā kūrfirsts Klemenss Augusts fon Baiers braukt cauri podu tirgum, sadauzīt tirgus sievām traukus un tad saniknotajām sievietēm zem kājām izbārstīt dukātus. Jeb vai man rītdienas pusdienām jāpasūta pastēte, no kuras lec ārā rūķītis?

Tagad kanclers kļuva pavisam nopietns.

—   Monsinjor, firstiem ir un būs tūkstošiem iespēju, kā izputināt valsts kasi — ar pārāk dižciltīgām un pat, — piedodiet, monsinjor, ka tā iedrošinos runāt par kronētu un svaidītu galvu, — un pat izvirtušām kaislībām, kā Francijā, kur valdnieka un aristokrātu izpriecām tiek turētas divpadsmit un četrpadsmit gadus vecas meitenes. Turpretim valsts kasi piepildīt ir grūtāk, pat ja lieto metodes, kuras, — viņš vilcinājās, — pēc jūsu parašas, varētu saukt par pilnīgi drošām. Es domāju akcīzi, Reinas muitas. Un nupat bija arī loterija. Tur tā ir. — Viņš rādīja uz nodegušās pils jaunbūvi. — Bet, protams, varētu, pēc kaimiņu pārbaudītās pieredzes, papildus noķert vēl kādus pāris tūkstošus zemnieku puišu un pārdot tos ārvalstu karadienestam. Tikai vai firsts, kam taču arī ir sirdsapziņa, tad varētu justies laimīgs? Tauta noteikti ne.

Kūrfirsts saīga.

—    Jūs skaisti runājat. Vienmēr visu tikai tautai. Tas jau izklausās jauki un morāliski, taču Ludviga XIV uztvere — l'йtat c'est moi — valdniekam ir ienesīgāka.

1 Valsts esmu es. (Tulk.)

—   Bez šaubām, monsinjor, un par visām lietām tā nes iekšā sprāgstvielas, kā to redzam Francijā, ja vien neesam pavisam akli, taču kādu dienu, agri vai vēlu, tur notiks eksplozija un tai ari jānotiek.

—   Jānotiek, Belderbuš? . . .

—    Jā, monsinjor, jo svari, kas Franciju notur kaut cik līdzsvarā, stāv pārāk slīpi. Tautu, monsinjor, pārāk nomāc firsti un muižnieki, pie kuriem es pats arī piederu.

—    Grāfa kungs, jūs esat neparasts muižnieks, īsts misera plebs] advokāts, pats dumpinieks un tautas draugs.

Grāfs Belderbušs smaidīdams palocījās.

—   Monsinjor, man ļoti žēl, bet tituls «tautas draugs», pēc manām domām, nav nekāds lamu vārds. Kas tad ir tauta, tautas masa? Vai tikai anonīmas rindas? Es redzu arī sejas, monsinjor. Cilvēku pie cilvēka.

Kūrfirsts atslīga atpakaļ atzveltnī.

—   Jūs esat izvēlējies nepareizu profesiju, jums vajadzēja kļūt nevis par valstsvīru, bet gan par — sprediķotāju.

—   Uz to es raugos skeptiski, monsinjor.

Arhibīskaps iesmējās.

—   Pilnīgi pamatoti, jo jau pēc pirmā sprediķa jūs padzītu. Bet varbūt jūs labāk iederētos Prūsijas Fridriha II galmā, kas taču ir slepens jūsu un Firstenberga elks. Atzīstieties nu.

—   Šāda atzīšanās neatbilstu ne faktiem, ne manai patiesības mīlestībai, par ko gan monsinjoram nekad nav vajadzējis žēloties. Prūsijas karalis teicis skaistus vārdus, es domāju tos, ka firstam jābūt savas valsts pirmajam kalpam. Un kas tad ir valsts, monsinjor? Taču tauta. Bet vai Fridrihs savu Versaļas imitāciju, savu Sansusī, cēla tādēļ, lai būtu tikai savas tautas pirmais kalps? Vai tāpēc viņš karoja un ļāva mātēm, sievām un līgavām ar asarām slacīt zaldātu kapus, bet zaldāti taču bija viņa tautas dēli? Karojošs firsts ir pats sliktākais kalps, kāds vien kādai tautai var būt. Protams, uzvaras ienesa valsts kasē septiņdesmit miljonu dālderu . . .

—   Belderbuš! Vai pēc drošām ziņām?

—   Pilnīgi drošām, monsinjor, un varam aprēķināt, cik dālderu katrs kritušais, katrs kaujās sakropļotais, tā saucamā uzvara viņam . ..

1 Nožēlojamie plebeji. (Tulk.)

Šī summa satrieca kūrfirstu.

—       Septiņdesmit miljonu dālderu! Kāda plika baznīcas žurka, salīdzinot ar to, ir mūsu mantojums — mūsu valsts, kuras vienīgā bagātība — parādi!

Kanclers laipni paskatījās uz savu kungu.

—        Bet gavēnis taču atmaksājās. Kredīta svarukauss mums kļuvis smagāks arī bez kariem un deportācijām, bez zaldātu kapiem un asarām.

Maksis Fridrihs pamanīja iezibamies citkārt vienmēr rāmās, pelēkās kanclera acis; kopā viņi bija nostrādājuši veselu cilvēka mūžu. Ar šo vēsti Belderbušs bija gribējis viņu iepriecināt, un tas kūrfirstu aizkustināja.

—        Tad jau es varbūt tomēr drīkstēšu jaunajai galerijai nopirkt Vato gleznas? — viņš izsmējīgi noņurdēja.

Belderbušs bija pārsteigts un paraustīja plecus.

—   Un monsinjoram patīk šīs salkanās bildītes?

Par kūrfirsta labo omu liecināja smieklu šalts.

—        Belderbuš, nu jūs esat man rokā! Jūsu apgalvojumiem par Prūsijas Fridrihu es neticu, un vai zināt, kas pēc manas, arī pilnīgi drošas informācijas nopirks salkanās Vato bildītes, ja es tās nenopirkšu? Jūsu Sansusī elks!

Kanclers pievienojās šai spēlei.

—        Nu labi, atzīstos, ka esmu atmaskots. Taču vienā ziņā monsinjors varētu veikt vēl ko ievērojamāku nekā mans Sansusī elks.

Kūrfirsts paliecās uz priekšu.

—   Esmu ziņkārīgs. t

Belderbušs izklāja viņam pretim būves zīmējumus.

—        Šī te ir deju zāle. Zem tās atrodas galma jaunā teātra skatītāju zāle un skatuve. Galma kases pārzinis Rots kā arhitekts ir pūlējies cik spēdams, taču skatītāju telpa iznākusi samērā šaura un zema. — Viņš brīdi apsvēra. — Par pārbūvi vairs nav ko domāt, visa vaina gulstas vienīgi uz mani un Firstenbergu. Bet ko nozīmē vaina? Firstenbergs tikai nesen saticis monsieur Grosmani.

Maksis Fridrihs neko nesaprata.

—   Kas tas par Grosmani?

—   Kāds vācu teātra direktors.

—   Un — kāds tam sakars ar Prūsijas Fridrihu?

—        Liels, monsinjor. Mans «elks» ir aizmirsis savu mātes valodu, viņš to nicina, viņa klātbūtnē jārunā tikai franciski,

un viņš ciena vienīgi franču filozofiju un mākslu. Grosmanis cerēja tikt Potsdamā un SansusI, taču tikko minēto apstākļu dēļ tas nav iespējams. Viņš tagad draudzējas ar kādu Gotholdu Efraimu Lesingu . . .

—   Atkal jauns vārds. Kas ir šis Lesings?

—   Cilvēks, monsinjor. Viens no tās anonīmās masas, ko dēvē par tautu un kas sastāv no sejām — cilvēkiem. Viens no jaunās pilsonības, kura arvien vairāk sevi parāda. Mēģināt to noliegt, monsinjor, būtu politiska muļķība. Tātad Lesings ir jaunais pilsonis, pasaules pilsonis, nenovēršami tuvojošās jaunas un, cerams, labākas pasaules pilsonis, — vēl vairāk, viņš ir dzejnieks, vācu dzejnieks, kas grib atbrīvot teātri, ko pārplūdinājušas ārzemju modes un manieres. Hamburga jau gājusi šo ceļu un tāpat Manheima un Gota. Bet ko spēj Gotas hercogs un Manheimas kūrfirsts, tas mums arī tagad pa spēkam, un šis sapnis ir aizraujošs un lielisks, monsinjor.

Tas kūrfirstam vēl neko neizsacīja.

—   Sapnis — par ko tad?

Un Belderbušs svinīgi atbildēja:

—   Par vācu nacionālo teātri, kas, zināms, nedrīkst būt ierobežots, blakus vācu operām un lugām tur jāizrāda arī ārzemju autoru un komponistu darbi, protams, tikai vērtīgākie.

Kūrfirsts aizsūtīja sulaini pēc svečturiem.

Viņš nogaidīja, kamēr aizvērās durvis.

—   Belderbuš, šī stunda starp tumsu un gaismu ir tuvības brīdis. Es pazīstu jūs, un jūs pazīstat mani. Man ir sava mūzika un savs teātris, tāpat kā pils gvarde, zirgu staļļi, pavāri un medību suņi. Jā, arī tāpēc, ka esmu firsts un tam visam tā vajag būt. Taču, pēc jūsu uzskata, man trūkst mākslas izpratnes.

—   Bet — dažkārt ir laba sirds, monsinjor.

—   Esat gan jūs nekrietns, Belderbuš. Dažkārt. Bet ko te līdz laba sirds, pat ja man tāda būtu?

—   Tā palīdzētu piepildīt sapņus tādam dzejniekam, kāds ir Lesings, jaunas, labākas pasaules pilsonim. Un tāpēc vajadzīgs firsts, ka tie ir firsta cienīgi sapņi… un tādi sapņi, kas neprasa karu un asinis. Ne lāses asiņu, nevis tā kā mana Sansusī «elka» uzvara.

Kūrfirsts neskaņi iesmējās.

—  Jums ir velnišķīga dialektika, kas visu pieveic.

Kanclers pagājās soli tuvāk.

—   Tātad — jā, monsinjor?

Maksis Fridrihs nopūtās.

—   Kā arhibīskapam man vajadzētu atturēties no lāstiem, bet pie visiem velniem — jā! Jā, jā, ja jūs tā domājat. Jūs tomēr savu panācāt.

Kanclers noliecās pār kūrfirsta roku un to noskūpstīja.

—   Belderbuš! Parasti jūs ar rokas skūpstīšanu esat ļoti taupīgs! Tas ir pārsteidzoši, un tagad jūs savukārt gaidāt manas labvēlības apliecinājumu. Nē? Un tomēr jūs to dabūsiet. Jūsu teātra labā es atsakos no «salkanajām» Vato gleznām, un tās jau arī mani tikai sērīgi noskaņotu.

Kūrfirsta seju apēnoja sarkastiska rezignācija.

—   Kļūstam veci, Belderbuš. Agrāk es mīlēju gan pašu nimfu Kalipso un Anadiomeni1 , gan to variācijas. Tagad tās varu baudīt tikai eļļas krāsās uz audekla. Tā, un nu es jūs iepazīstināšu ar citu problēmu — ar rafinētu, paša izdomātu trik-trak spēles paņēmienu. Esiet tik labs, Belderbuš, un piezvaniet sulaiņiem.

Dažus mēnešus vēlāk Ludvigs stāvēja Fišera veikalā aiz letes. Fišera kundze un Cecīlija augšā palīdzēja mātei, un pats meistars bija aizgājis darīšanās.

Ludvigs piktojās, ka trūka pircēju. Viņš saskaitīja ienākumu: trīs sīknaudas gabali par veģiem un divi par raugu. Cik tas nožēlojami, un meistars Fišers viņu vilks uz zoba.

Vainīgs, protams, bija nelāgais laiks, ka pircēji nerādījās, jo sveču gaismā, kas plūda no veikala, uz loga rūtīm vēl vienmēr mirdzošus pavedienus atstāja lejup ritošās lietus lāses.

Drīz jau arī veikals būs jāslēdz, un tad augšā sāksies briesmīgais vakars, kad ieradīsies daudz ļaužu, teātra direktors Grosmaņa kungs ar kundzi, mademoiselle Flitnere, un kas tik tur vēl nebija ielūgti Bēthoveniem «godu parādīt», kā izteicās tēvs.

Atvērās veikala durvis, un noskanēja zvans. Ienāca kāds svešinieks ceļa mētelī, pārvilcis cepuri zemu pār acīm.

1 No jūras putām dzimusi Venēra. (Tulk.)

Padusē viņam bija vijoļu kaste. Ludvigs tomēr gaidu pilns pakalpīgi vaicāja:

—   Ko jums, lūdzu?

Par atbildi atskanēja smiekli.

—       Tātad mans brālēns strādā par konditoru maiznīcā. Vai tu tiešām mani vairs nepazīsti, Ludvig?

—   Krusttēvs Francis!

—        Visu cienību, jo ir taču pagājusi vesela mūžība. — Rovantini nokratīja no cepures lietus pilienus. — Starp citu, es esmu nevis tavs krusttēvs, bet gan brālēns.

—        Bet tu esi tik liels, salīdzinot ar mani, ka es tevi vienkārši par Franci. . .

Rovantini rādīja sadrūmušu, domīgu seju.

—        Ja tā ies, tad tev drīz būs jādēvē mani par vecveckrusttēvu. Vai tad tu nemaz nedomā augt lielāks? Vai tu vēl atceries vectēvu?

—   Es lai neatcerētos savu vectēvu?

Tātad pastāvēja vēl arī šis tilts, un vispār — vai tiešām jau bija pagājuši gadi? Senajai, sirsnīgajai un jautrajai draudzībai tie šķita tikai kā mirkļi.

—        Paklau, maizniek, — jeb tu esi konditors? Es negribu tevi aizvainot, — bet vai pie jums var dabūt naktsmājas?

—        Droši. Mums gan šodien viesi un viss ir apgriezts otrādi, bet tu varēsi gulēt kopā ar mani.

Rovantini nožāvājās.

—        Manis dēļ kaut vai zem gultas uz kailas grīdas! Tā sasodītā pasta kariete kā miezerī saberzusi manus kaulus.

Viņš aplaida acis visapkārt veikala telpai.

—   Izsalcis arī esmu. Vai šī torte ir baudāma?

—   Mūsu kūrfirsta torte! Vienu gabalu vai divus?

—        Vismaz trīs, bet ne tik mazus, kā tu atgriez, vecais sīkstuli.

Ludvigs salika tortes gabalus uz šķīvja un aiznesa uz blakusgaldiņu.

—   Seši graši.

—        Cik? Esmu kritis laupītāja nagos! Viņš tūlīt izstiepj roku! Vai tev otrā ir pistole?

Ludvigs skaļi smējās.

—        Ļauj paskaidrot, krusttēv Franci. Es izpildu meistara Fišera vietu un pēc tam izblamēšos ar saviem ieņēmumiem.

Tādēļ man tevi jāizmanto un mazliet jāaptīra. Vai tu nevarētu vēl nopirkt arī maizi?

—        Maizi? Zini, maizi ēd katru dienu. Paņemsim pārpalikušo torti līdz guļamtelpā, un bez tam jums taču ir arī saldumi. Iesaiņo man divas turzas taviem brāļiem, visu kopā ņemot, par vienu dālderi.

—   Krusttēv Franci!!

Tas pamirkšķināja Ludvigam.

—        Labs pircējs, vai ne? Zēl, ka tavs vectēvs vairs nav mūsu vidū. Viņš iepirktos par veselu dukātu, un, galvenais, — mēs visi trīs kopā būtu viena ievērības cienīga trijotne. Vai viņa ģīmetne vēl ir pie sienas?

—        Pats par sevi saprotams. Vectēvs vienmēr noraugās manī, kad es vingrinos.

—        Tāpēc tu laikam arī vēl neesi atmetis mūziku. Māte reiz rakstīja, ka tev esot tāds nodoms.

Ludvigs brīdi padomāja.

—        Es nedrīkstu to atmest, un es jau vēl īsti nezinu, vai es pats arī.. . Mans pēdējais skolotājs bija kāds Feifera kungs.

—        Vai tas dzīvnieku balsu atdarinātājs? Apdāvināts un jautrs zellis.

—        Ļoti jautrs. Būs kaut ko savārījis, jo pazuda no šejienes pašā nakts melnumā. Un tad — es tagad mācos arī ērģeles spēlēt.

—        Pie van Edena? Tas jau nu gan būs tik vecs kā pats Metuzāls.

—        Nē, mani māca franciskāņu brālis Vilibalds Kohs. Pēc pils nodegšanas franciskāņu baznīca tagad ir galma baznīca.

—   Vai tu aizsniedz pedāļus?

—   Kad labi pastiepjos . . .

Ludvigs lika turzā cukurkliņģerīšus.

—        Tēvs vispār domā, ka man labāk mācīties par ērģelnieku, bet arī mana ērģeļu spēle . . . Zini, Vilibalda tēvs — negribu būt nepateicīgs, taču es vēlētos pareizi iemācīties spēlēt ērģeles.

—        Tur es tev varbūt varētu izpalīdzēt. Grosmaņa trupā ir izcils ērģelnieks — Kristiāns Gotlībs Nēfe, es viņu pazīstu no Drēzdenes. Tas tik ir velna puika! Viņš ir studējis Leipcigā. Tu domā mūziku? Nebūt ne, jurisprudenci, šis

kuprainais velns un vējagrābslis, un tur viņš reiz svētītajā universitātē diskutēja par jautājumu «Vai tēvam ir tiesības izslēgt no mantojuma dēlu, kas nodevies skatuves mākslai?». Viņš to noliedza, un profesoriem aiz šausmām parūkas nošļuka no galvas. Nēfc ir tikai trīs sprīžus garš, tāpat kā tu, nu, lai viņš būtu arī četrus, bet kā ērģelnieks viņš ir īsts milzis, vēl lielāks — augumā! — par savu sievu, kas viņu stingri tur grožos. Tāpēc viņš tikai pie ērģelēm var iztrakoties. Es domāju, ka pēc pāris nedēļām, bet varbūt arī tikai pēc diviem trim mēnešiem viņš būs te.

—   Krusttēv Franci, vai tu arī paliksi tik ilgi?

—        Es taču esmu angažēts Nacionalajā teātrī par vijolnieku.

—    Krusttēv Franci!

Ludviga sarkanā seja aiz prieka kļuva pavisam tumša.

Rovantini klepoja.

—   Šis draņķa laiks!

—   Vai tev vienmēr vēl ir tavs garais klepus?

—        Tu atceries arī vēl to. Jā, man vēl ir — garais klepus, un pa šo laiku tas pat vēl ērtāk ierīkojies. Kā šai ziņā klājas tavai mātei?

—   Necik labi jau nav.

Rovantini nievīgi pamāja:

—        Jā, jā, vecais, labais Keverihu dzimtas klepus. Vai tu man vēlāk nepalīdzētu atnest saiņus no Cambonas, no pasta karietes pieturas? Cik ilgi tad tu vēl kā asinskārs un alkatīgs cerbers apsargāsi veikalu?

—        Kamēr atgriezīsies meistars Fišers. Man jānodod viņam kase, kas tagad ar tavu dālderi. . .

Rovantini piecēlās un izstaipījās.

—         Ak, mans nabaga izmocītais ģindenis! Klau, Ludvig, vai mēs nevarētu pievilināt vēl kādus pāris pircējus?

Viņš attaisīja veikala durvis.

—        Lietus pārstājis, un ļaudis nāks ārā no mājām. Vai man atdarināt žurku ķērāju no Hamelas? — Viņš tīksmi nopūtās. — Mīļie cilvēki, cik gan labi ir atkal būt Bonnā un pie jums.

Tad viņš izņēma vijoli.

—   Es izmetīšu makšķeri ar vislabāko mūziku.

Ludvigs berzēja rokas:

—        Krusttēv Franci, tu esi tads pats ka agrak, gatavs uz visādiem jokiem.

Rovantini izņēma kamertoni un piešķieba galvu.

—        Tāpēc, ka mēs nezinām, cik ilgi vēl varēsim jokus dzīt. Un tagad ies vaļā!

Viņš spēlēja, un Ludvigs bija pārsteigts.

—   Cik tu labi spēlē, krusttēv Franci!

—    Kaut ko taču pa šiem gadiem esmu klāt piemācījies.

—   Un kas tas ir par gabalu?

—        Vai tu nepazīsti to, barbars tāds? Tas ir Mocarta koncerts La mažorā.

Ludvigs sarāvās. Pēkšņi viņš juta naidu pat pret Rovantini. Taču vajadzēja būt taisnīgam, arī — pret šo mūziku . . .

Ienāca kāda sieviete, kas noteikti tikai vijoļspēles dēļ nopirka maizi, un tai jau sekoja otra. Ludvigs pārdeva maizi un bulciņas, un krusttēvs Francis spēlēja, spēlēja šo mūziku, kas likās nākam no debesīm …

Tad mirkli neviena nebija veikalā.

—   Krusttēv Franci! . ..

Viņš noskaitās par traucējumu.

—   Ko tu atkal gribi?

—        Es — domāju, nav pareizi, ka mēs šo mūziku, kamēr iepērkas maizi un veģus … — Viņš gan vēl gribēja dusmoties, bet nekas neiznāca. — Sīknaudai un grašiem šķindot. . .

Rovantini pārtrauca ar disonansi.

—        Tev taisnība, Ludvig, un tagad t u vari saukt mani par barbaru. Tas bija neapdomīgi, bet viss cits aizmirstas, tikko nospēlētas pirmās taktis.

Rovantini nodrebinājās.

—   Drudzis ir atkal klāt. Tas mani apciemo katru vakaru.

Viņš nošvīkstināja gaisā lociņu, ka nosvilpa vien.

—        Bet es gribētu pievilināt te pie taviem maizes kalniem vēl dažas treknas žurkas un peles. Vai esi redzējis, kā tās nāk? Tap-tap-tap. Paklau, Ludvig, es zinu kaut ko, kas saderas kopā ar mūsu jokiem. To es drīkstu spēlēt, jo tā ir mana kompozīcija, un pie tam es vēl dziedāšu līdz.

Viņu smacēja vēl ilgāka klepus lēkme, un, kad tā beidzot bija pāri, viņa piere norasoja sviedru lāsēm un seja izskatījās sakritusi.

Viņš elsa:

—    Teksts ir Heltija, šis dzejnieks agri nomira ar diloni

un šo dzejoli uzrakstīja tajā dienā, kad ārsts tam paziņoja, ka nav vairs nekādu cerību. Tā ir jautra dziesmiņa, un Heltijs to droši vien tagad arī būtu dziedājis šajā maiznīcā. Tātad viņš to mums nekādā ziņā neņems ļaunā. Uzmanību, Ludvig! Turi gatavībā savu nožēlojamo maizes un veģu atlikumu!

Vijolnieka acis bija nespodras un bēdīgas. Taču pēkšņi tās atkal izaicinoši iezibsnījās. Viņš spēji pasvieda vijoli zem zoda un sāka spēlēt un dziedāt:

Ceļš lai mums ir rozēm klāts Un bez skumjām gaita!

Laiks! kas mums ir dāvināts,

Tikai mirkļus skaita.

Šodien jauno zēnu redz Līksmu jautrā dejā —

Rovantini pagājās dejas solī:

Rit jau rožu vainags sedz Viņa kapu lejā . . .

Viņš smējās.

—   Ludvig, kas par efektu! Kā tās nāks!

Un viņš nodziedāja arī otru pantu.

Tai vajadzēja būt tādai sabiedrības sanāksmei, kādu Bēthovenu māja pat mirušā vectēva laikos nebija pieredzējusi. Taču vectēvs uz visu to pavisam noraidoši raudzījās lejup no ģīmetnes.

Tā tas katrā ziņā šķita Magdalēnas kundzei, kura atpūtās atzveltnī, nogurusi no rosīšanās, kas it īpaši viņai bija prasījusi milzīgu sasprindzinājumu. Vai ģīmetne arī pret šo apstākli neizrādīja skaidri redzamu nepatiku?

Portreta gudrās, visu redzošās acis izskatījās nelaipnas, un to skatiens, kā nosodīdams Johana kārotās viesības, vērsās pret tukšo plankumu pie sienas, kur bija karājies dārgais svētās Cecīlijas gobelēns . . .

Lai cik spožs likās šodienas mānīgais mirdzums, mūzikas patronese laikam tomēr uz visiem laikiem bija aizgājusi no šī vecā mūziķu mājokļa. Ludvigs gan apgalvoja, ka svēto Cecīliju viņš no krāmu tirgotavas atkal atnesīšot atpakaļ, bet tās taču bija tikai zēna bērnišķīgas runas . . .

Kur gan Ludvigs palicis? Fišera veikals jau sen slēgts.

Var ierasties viesi, un Johans aizsvilsies dusmās, kad Ludvigs parādīsies nekārtīgā ģērbā un miltiem novārtījies. Kārlis jau labu, laiku tipina pa istabām kā mazs pāvs, un Johans apvilcis galma galā tērpu —• zilganzaļo fraku, parūku, zīda zeķes un kurpes ar sidraba sprādzēm. Viņa zobena rokturī rotājās sveču gaisma.

Fišera kundze vēlreiz pārslaucīja vīna glāzes.

—   Palieciet sēžam, Bēthovena kundze, — vai sapratāt?

Magdalēna pateicīgi pasmaidīja un palocīja galvu, kad

mājas saimniece norādīja uz vienu galda stūri.

—   Es zinu. Vajadzēs vēl kaut ko pārklāt pāri.

Arī šajā vietā galdauts bija tik izdilis, ka nelīdzēja vairs nekāda lāpīšanas māka. Dārgais linaudekls, kas, runājot nelaiķa vectēva vārdiem, bija tik smalks, ka to varēja caur gredzenu izvilkt, pa gabalam vien aizceļoja uz tirgotavu, un bieži viņa pat neko nebija manījusi.

Arā uz kāpnēm dārdēja kāda balss — tas taču bija Ludvigs:

—   Nū! Sirmi, velc!

Un kāda cita purpināja:

—   Ne tik strauji, tu nožēlojamais punduri ar ziloņa spēku!

Magdalēna izskrēja priekšnamā.

—   Francis. Tas tik ir pārsteigums!

Rovantini stenēja.

—   Tev nu gan ir dēls, Magdalēna, īsts briesmonis!

Ludvigs apsēdās uz saiņa, ko viņi ar pūlēm bija dabūjuši

augšā pa kāpnēm, un izstiepa roku.

—   Vienu guldeni, sinjor.

—        Ko vienu, tu rijīgais, ķērcošais vārnēn?! — Rovantini uzkliedza.

Magdalēnai mirdzēja acis.

—   Jūs jau esat labi sadraudzējušies.

—   Mēs vienmēr esam bijuši labi draugi.

—        Un šonakt viņš gulēs pie manis! — Ludvigs sajūsmā paziņoja.

—    Ja tas ir atļauts?

—   Bet Franci!

Viņš kļuva dīvaini nopietns.

—        Es tā priecājos, — nupat jau teicu šim briesmonim, — ka atkal un vēlreiz jūs visus redzu.

Magdalēna saprata.

—        Ko tu runā, Franci! Tu izskaties ziedošs, esi jauns un — tikai netopi iedomīgs! — skaists kā . . .

Rovantini palocījās.

—        Apolons, cienītā kundze. Tā šādos gadījumos mēdz sacīt. Tikai šis Apolons iekšēji ir . . . — Viņš zobgalīgi noklepojās.

Atvērās durvīs, un vingriem soļiem ienāca Johans van Bēthovens, uzlicis roku uz zobena turekļa.

—   Jau viesi?

—    Labvakar, Johan!

Johana van Bēthovena gaidu pilnais smaids sasala. Rovantini — tas piederēja pie Keverihu dzimtas, taču ar to saistījās arī vēl īpašas atmiņas. Nelaiķa tēvs bija toreiz šo jauno švaukstu, — tagad viņam varēja būt augstākais trīsdesmit, — protežējis un norādījis savam dēlam par paraugu. «Johan, esi tāds cilvēks un mākslinieks kā Francis Rovantini!» Johanam šī pamācība bija apnikusi līdz kaklam un vēl tagad radīja nepatiku.

Vai apakšā nepieturēja kariete? Dzirdēja aizcērtamies durtiņas.

Johans van Bēthovens izgāza savas dusmas pār Ludvigu.

—        Kāds tu izskaties? Prom uz savu istabu! Nerādies man šodien vairs acīs!

Ludvigs ierāva galvu plecos un lēnām aizgāja.

—        Vai atģērbsies un ienāksi, Franci? — Viņš norādīja uz puspievērtajām durvīm, pa kurām plūda laukā spoža gaisma.

—   Bet tagad gan atvaino mani.

Viņš kāpa lejup saņemt viesus, un Rovantini pavadīja viņu ar skatienu.

—       Laime, liekas, vēl vienmēr nav pie jums iegriezusies, bet paldies par ielūgumu uz viesībām, Magdalēna, esmu ceļā noguris un tāpēc labāk iešu pie padzītā Ludviga, ja tev nekas nav pretī. Zēns par to priecāsies.

Magdalēna paspieda Rovantini roku.

Tad viesu dēļ viņa savilka lūpas saldenā smaidā, kas bija tikpat stīvs kā viņas augsti frizētie un pūderētie mati.

Viņi neiededza gaismu. Lietus mākoņi bija izklīduši, un aiz loga jumās skaidrās nakts milzīgā, zvaigznēm nosētā

debess. Nu uzlēca ari mēness, pārliedams jumtiem blāvu mirdzumu un ietīdams istabiņu teiksmaini vizmojošā plīvurā.

Šajā plīvurā viņi bija kā divas ēnas — viena lielāka, otra mazākā.

—   Kāpēc tu pēkšņi atkal esi tik bēdīgs, krusttēv Franci?

—        Jā, kāpēc gan? Ludvig, rau, kā paceļas mēness! Cik svētsvinīgi tas slīd pa bezgalīgajiem plašumiem. Un to — kādreiz vairs neredzēt! . . .

—   Vai tu tikai neesi nelaimīgi iemīlējies, krusttēv Franci?

—   Ko tad tu zini no tādām lietām?

—        Es? Man jāprec Fišeru Cecīlija, bet es vispār nekad neprecēšos, un mani arī nekad neviena sieviete nemīlēs, jo esmu pārāk neglīts.

Rovantini zagšus vēroja zēnu. Pār izvagoto pieri vērpās mēness staru tīkls, taču tas apvija ne tikai nelīdzeno pieri un it kā drūmā apņēmībā sakniebto muti; nē, visu viņa mazo draugu, kas abām rokām sniedza viņam pretī savu sirdi, ieskāva mēness stari kā vientulības oreols.

Rovantini arī pats juta dīvainu satraukumu, it kā viņu gaidītu kāds izšķirošs notikums. Nāca prātā cilvēki, kuru vaigi bija sārtojušies kā priecīgā uzbudinājumā, tāpēc ka tos jau skārusi nāves elpa, bet tie nezināja, ka tā pienākusi tik tuvu.

Nē, nāve vēl nebija pienākusi. No kādas attālākas istabas skanēja juceklīgas viesu balsis un sidrabaini meitenes smiekli. Vai tāpēc viņš bija tik sapņains un runāja par to, pēc kā varbūt pats ilgojās, bet ko tāds zēns kā Ludvigs tikko varēja noģist?

—        Ludvig, sievietes spēj mūs, vīriešus, mīlēt, vienalga, vai mēs esam skaisti vai neglīti, un mēs, vīrieši, atkal nevaram veikt neko diženu, ja aiz tā neslēpjas mīlestība pret kādu sievieti.

Ludvigs zinoši pamirkšķināja.

—   Tad tu mīli.

—   Kā tu nāci uz tādām domām?

—   Tāpēc ka tu pirmīt tik jauki spēlēji vijoli.

—   Tā taču bija tikai tāda čīgāšana. Ja es mīlētu . ..

Viņi dzirdēja Johanu van Bēthovenu saucam: «Kārli, nāc, parādi viesiem savu nelielo prasmi.»

—       Nelielo prasmi! — Ludvigs nomurmināja. — Un pie tam Kārlis katrā ziņā ir viņa parādes zirdziņš.

—“ Un tu?

—   Nē, mani viesiem vairs nerāda.

Tagad spēlēja Kārlis, tā bija kāda viegla sonatlne, Rovantini pavēra durvis plaukstas platumā, un sveču gaisma atspulgojās ari šaurajā istabā, lai gan starpā bija vēl viena telpa.

—        To es gribētu labāk dzirdēt. — Tad viņš arvien pieaugošā satraukumā sāka staigāt šurpu turpu. — Tas ir noziegums! Bērnus taču nedrīkst dresēt!

Kad sonatīne bija nospēlēta, atskanēja aplausi, un kāda paskarba un arī klīrīga sievietes balss teica:

—   Tas jau ir otrs Mocarts.

Rovantini sadusmots iesmējās.

—   Ir nu gan nejēga! Mocarts ir bijis brīnums.

—   Bijis?

—        Protams. Sī brīnumbērna laiks jau sen pagājis. Tas bija toreiz, kad viņš vēl ar savu māsu devās koncertceļojumos uz Vīni, Briseli, Parīzi, Londonu, Šveici un Itāliju. Tagad viņš taču ir tikai Zalcburgas arhibīskapa galma ērģelnieks, nekas vairāk. Brīnumiem beigas. Nu jāsēž pie kalpu galda.

Ludvigs juta apmierinājumu, kuru tomēr tūlīt atvairīja.

—        Mocartam, kas sarakstījis to mūziku, ko tu pirmīt spēlēji? ■*

—        Kā tad. Man, starp citu, ir līdz arī klavierizvilkumi. La mažors taču ir koncerts vijolei ar orķestri.

Rovantini jau rakņājās pa saiņiem.

—        Vai tev laimēsies, ka es šajā juceklī. . . Tev laimējās. Te ir izvilkums. Paskaties, vai tu vari to izspēlēt. Tā, bet nu gan esmu izsalcis. Slikta mūzika man vienmēr rada milzīgu izsalkumu, toties pēc labas nevaru norīt ne kripatiņas. Mans kuņģis tātad ir labākais recenzents, un tagad es gribu nogaršot gardumus, ko tava māte mums pirmīt atnesa.

Ludvigs bija uzlicis notis uz palodzes mēness gaismā. Viņš burtoja koncerta pirmās daļas virsrakstu «Alle-gro a-perto. Kas tas ir?

—        Nu, allegro nozīmē «priecīgi», to taču tu saproti, un aperto nozīmē «brīvi». Tātad — brīvi un priecīgi. Ludvig, es tev saku, šis Reinas lasis . . .

Zēna izspūrušais, melnais matu cekuls slīdēja pār lapām šurp un turp. Viņš jau uzsita uz palodzes pirmo akordu un dziedāja līdzi, jo, pēc viņa domām, tā bija dziedāšana: «Tramm!»

Kamēr kreisā roka ņēma pavadījuma sešpadsmitdaļas, labas rokas pirksti viegli piesita staccato astotdaļas. Rovantini ar baudu ēda.

—   Zvēru balsis tu pie Feifera esi labi apguvis, Ludvig. Taču zēns neko nedzirdēja. Viņš piesita kāju pie zemes.

—   Un viņam likt sēdēt pie kalpu galda!!

Bridi vēlāk Ludvigs berzēja rokas.

—   Tas ir lieliski, krusttēv Franci!

—    Kas ir lieliski, tu dēmoniskā pūce ar spožajām acīm?

—        Tas, ka mani šodien te iedzina un ka tu esi pie manis. Mēs krietni pamielojāmies, nevajadzēja sabiedrībā vaibstīt ģīmjus, un tomēr esam turpat blakus.

Rovantini pacēla roku.

—   Klusu, to es gribu dzirdēt!

Kāda sulīga, vīrišķīga balss teica:

—        Tātad operai un lugām mums ir bagātīga izvēle un nav jāraizējas, kur ņemt aktierus un mūziķus. Sniegsim garīgus un arī laicīgus koncertus.

—        Tas ir Grosmanis, teātra direktors, — čukstēja Rovantini.

—        Un, kas attiecas uz jaunajiem spēkiem, kam vēl vaja* dzēs sadurties ar vecajiem . . .

—        Direktora kungs, — iejaucās Johans van Bēthovens,

—   pēc visa, ko esmu dzirdējis, spriežu, ka pati dārgākā pērle ansamblī būs mademoiselle Frīderika Flitnere.

—   Es? — Nozvanīja sidrabaini, gaiši smieklu zvaniņi.

—        Jā, bērns … — atkal runāja Grosmaņa kungs, — tu gan esi mana pameita, tomēr Bēthovena kungam taisnība. Tikai tev kā mūsu jaunajai karalienei labi jāsarga sava augstā kārta, citādi kāds princis to varēs apstrīdēt. Tas ir Francis Rovantini kungs, apdāvināts vijolnieks, kurš arī pārnāks pie mums.

—   Tas zīmējas uz tevi, krusttēv Franci, vai ne?

—   Taisi ciet durvis, Ludvig!

—   Nemaz nedomāju to darīt.

Tagad atkal runāja Johans van Bēthovens, un Rovantini nievājoši kaut ko noņurdēja, jo aiz nepatikas Johana vārdi skanēja pārāk iztapīgi:

—   Rovantini? Tas jau pirms gadiem bija pie mums galma

teātrī un tikai par akcesistu, un tad no viņa vijoļspēles vēl nekas īsti. . .

Grosmaņa atbildē skanēja brīdinājums nepulgot svētumu:

—        Bēthovena kungs, tagad akcesists Rovantini bauda vislielāko cieņu! Es vēl nesen dzirdēju viņu koncertā Drēzdenē. Viņu dēvē par otru Tartini!

Noskandināja sidrabainie zvaniņi.

—        Tartini! Tas taču bija tas briesmīgais cilvēks — esmu kādreiz redzējusi viņa ģīmetni — ar resno degunu un izvalbītajām acīm. No tā man metās bail.

—        Bērns, ko tu runā?! Nu, jūs pats varēsiet pārliecināties, Bēthovena kungs. Tuvākajās dienās Rovantini te ieradīsies.

Rovantini pakratīja dūri.

—        Un tagad smejas tava māte, kas parasti smejas tik reti, un, protams, arī viņa …

—   Viņš jau ir te, — sacīja Magdalēna.

—   Jau Bonnā? — Grosmanis jautāja.

—        Nē, vēl tuvāk. Viņš ir mūsu dzīvoklī, tikai divas istabas tālāk. Viņš ir mans radinieks. — Viņa vilcinājās. — Mans brālēns.

—        Un Rovantini ir te, tepat dzīvoklī? — Grosmanis satraukts vaicāja. — Augstā debess, piedodiet!

Plīstot nošķindēja glāze, un arī sīkie, sidrabainie zvaniņi likās tādi kā ieplaisājuši.

—   Tēv! Un sarkanais vīns!

—        Sis zaudējums ir tīrais nieks, un stikla drumslas taču nes laimi, — Magdalēna viesmīlīgi mierināja. — Zināms, modemoiselle Flitnere, apgalvo jau gan, ka izliets sarkanvīns nozīmējot asaras, bet ja tā notiek aiz priecīga pārsteiguma .. .

Sidraba zvaniņi skanēja nebēdnīgi.

—        Pareizi, un par sodu šim Rovantini-Tartini kungam vismaz jāparādās. Viņš taču galu galā ir pie tā vainīgs.

Par atbildi Magdalēna laipni paraustīja plecus.

—   Varbūt jums viņš neatteiks, mademoiselle Flitnere!

—         Lūdzu, Bēthovena kundze, sauciet arī jūs mani par Frici. Man liekas savādi, ka labi paziņas vai cilvēki, kam es gribētu būt laba paziņa, uzrunā mani tik formāli par «mademoiselle Flitneri».

Tai jābūt neparastai meitenei, domāja Rovantini. Magdalēnas atbildē jaušas pat tāda kā sirsnība, lai gan viņa parasti

ir atturīga kā visi Keverihi un kā es pats arī. Frice? . . . Kāds neparasts mīlināmais vārds.

—        Kad jūs . . . Viņš noteikti paklausīs un spēlēs, Frice.— Pastūma krēslus. — Es jūs aizvedīšu. Bet jums jāņem līdz lukturis. Viņš sēž ar mūsu vecāko dēlu tumsā. — Magdalēna smējās. — Jā, tur abi savādnieki kopā mielojas, taču jums tādēļ nav ko baidīties. Arī no Tartini kunga deguna un izvelbtajām acīm.

Gaisma nāca tuvāk un līdzi tai arī soļi, vieni smagāki un otri…

Rovantini lādējās.

—        Ludvigi Tur aizšmauca viena bailīga žurka! Un tai laime, ka tā ir tik maza! Nu jau ir pazudusi aiz lādes. Bet kur lai es palieku?

Durvis atvērās līdz galam vaļā.

—   Franci! .. .

Tad trīsuļoja un smaidīja tikai vēl sveces.

Rovantini stāvēja Frīderikai pretim kā jauns dievs, vienīgi viņa acis bija skumju pielijušas, un tas meiteni aizkustināja. Taču tagad šajās acīs parādījās mirdzums, kas bija tuvu rada sajūsmai, un viņa apbrīnoja šo pārmaiņu, kura nez kāpēc mulsināja.

Vai šī sajūsma domāta viņai? Lukturis viegli trīcēja viņas mazajā rokā.

Arī Rovantini pārsteidza kāds brīnums. Viņš noteikti zināja, ka vēl ne reizes nav ar šo meiteni ticies un tikpat noteikti un neapšaubāmi bija to vienmēr redzējis un pazinis.

Viņa bija neliela auguma un augstākais astoņpadsmit gadus veca, vēl pumpurs, nē, jau uzplaucis, bezgala maigs zieds, un sidrabainā tērpa dēj, kura nokrāsa atbilda viņas smiekliem, ar savām tumšajām acīm un tumšajiem matiem šķita kā sidrabā ietverta.

Viņš dzirdēja sevi vaicājam:

—   Vai jūs vēlaties, lai es kaut ko spēlēju?

Smaids ap viņas lūpām kļuva bikls.

—   Nē, tik pārdroša …

—   Jums tikai jāpavēl…

Priekā starodamas, viņas ieveda Rovantini mūzikas istabā, taču viņš tūlīt atgriezās atpakaļ, lai paņemtu vijoli. Gaismā viņam bija apžilbušas acis, tāpēc viņš spēja vienīgi taustīties.

—   Ludvig, tumsas dēls, kur tu esi ielīdis?

—   Te. — Aiz lādes parādījās zēna galva.

—   Nāc taču līdz.

—   Nē.

—        Esi gan tu viens kukainis, kas baidās no gaismas! Kur mana vijole?

Rovantini beidzot to atrada.

—   Un ko lai spēlēju?

—        Vai Fricei? — Ludvigs ieķērcās. — Es ieteiktu Mocarta koncertu.

—   Mocarta koncertu? Tā ir laba ideja.

Rovantini paņēma no palodzes notis un atkal izsteidzās ārā.

Ludvigs lēnām piecēlās un piegāja pie loga. Viņš ieslīpi atbalstīja galvu plaukstās — tā bija viņa iemīļotākā poza, iegrimstot domās.

Vijoli noskaņoja; bet kas gan lēcies krusttēvam Francim? Viņš nevar dabūt tīras kvintas. «Mi» ir par augstu, un arī «sol» stīgas tapiņu vēl vajag pagriezt sprīdi atpakaļ. Kas tad nu, krusttēvs Francis savelk stīgas, tās raustīdams.

Ko teica tēvs, kas tagad izlikās, it kā krusttēvs Francis būtu viņa mīlulis? ■

—        Es justos lepns, ja drīkstētu kopā ar tevi parādīt savas spējas, bet nevaru salasīt tavas uzrakstītās notis.

Un tas bija Grosmaņa kungs:

—   Tad būs tev jāpamēģina, Frice.

Ludvigs saviebās, jo Frice likās tik pārbijusies.

—        Lai es pavadītu tādu mākslinieku kā Rovantini kungs? Tad jau man pirksti trīcēt trīcēs.

Nē, pirksti, protams, trīcēt nedrīkst, pat ja tā bija Frice. To nedrīkstēja Mocartam nodarīt, viņš tāpat jau sēdēja pie kalpu galda.

Un mazais, nejaukais velnēns jau bija mūzikas istabā un sēdēja pie flīģeļa!

—   Es tevi pavadīšu.

—   Tu, Piima vista? Tūlīt no lapas?

Ludvigs nepacietīgi purināja galvu.

—   Vai esi gatavs? Tātad — allegro aperto.

Viņš piesita pirmo akordu un, viegli ar pirkstu galiem pieskardamies, lika toņiem iedzirkstīties.

Rovantini noliecās pie viņa un čukstēja:

—   Ludvig, tu liekulīgais subjekt! Bet vai tu izturēsi tempu?

—   Es gan, bet vai tu pēc tam izturēsi?

Attacca!

Viņš kopā ar Rovantini nospēlēja īso, lēno ievada daju un pēkšņi ieķērcās:

—    Allegro aperto! Bet tagad arī vijolei!

Spožās, priecīgās zvaigznes steidza augšup kā pa kāpnēm, kas slējās aizvien stāvāk, un tagad arī krusttēvs Francis ar savu vijoli bija ceļā uz debesīm, — un kā viņš spēlē! Smagnējās klavieres nespēja turēt līdzi. Tā bija bezpalīdzīga kaste, no kuras ar sonātēm, duetiem un trio jāprot izmānīt laukā veselu orķestri. Bet kā? Vēlāk viņš par to padomās. Tagad nebija laika. Francis spēlēja Fricei, bet Ludvigs, gribēdams būt godīgs, spēlēja Mocartam. Viņš vēlējās kaut mazliet izlīdzināt savu vainu, bet arī citādi viņam vajadzēja uzmanīties un censties, lai tam, kas jau tā sēdēja pie kalpu galda, nesabojātu darbu un nesagādātu jaunas ciešanas.

Tagad sākās kadence!

Ludvigs Jāva izskanēt pēdējam akordam un, atrāvis rokas no flīģeļa, turēja tās paceltas virs klaviatūras, lai, kadencei beidzoties, tūlīt atkal varētu sākt.

Viņš pagrieza melnmataino, izspūrušo galvu. Vai tā bija tikai viena pati vijole? Tādus dubultakordus un dubultflažoletus viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Gluži kā lakstīgala, cik noslēpumaini un ilgu pilna tā vilināja, un tagad krusttēvs Francis mazliet pavēra acis, taču viņa skatiens vēl kavējās pavisam citā, tālā pasaulē. Ludvigs pamāja: gan es notveršu tavas kadences pēdējo toni. . .

Lūk, te!

Tagad viņam tikai vēl vajadzēja uz klavierēm aši norikšot mazu gabaliņu, kur tiešām kaut ko jaunu. . .

Viņš nojoņoja lejup pa visām toņkārtām un pabeidza it kā ar izaicinošu taures saucienu.

Viņi lika nolīt adagio zvaigžņu lietum un nu jau spēlēja pēdējo daļu. Cik tā bija pilna prieku! Kā Mocarts smējās, un arī Ludvigam pašam nāca smiekli, iedomājoties, ka Mocarts sēž pie kalpu galda. Varbūt arhibīskapa kungs maldījās? . ..

Šī doma Ludvigam nedeva mieru.

Arhibīskaps noteikti maldījās, tikai pats to nemanīja. Īstenībā arhibīskaps sēdēja pie kalpu galda un Mocarts augšā

goda vietā, viņš nupat uzšņāpa pāris nošu, uz kurām jau gaidīja lakstīgalas. Nošu galviņas vēl mitri spīdēja no tintes, taču lakstīgalas jau lidoja ar tām pret debesīm un tur, izsmiedamas arhibīskapu, sarīkoja traku jakti. Šaudījās zibeņi, un pa zelta kāpnēm vēlās lejup bargi pērkona grāvieni! Viss dārdēt dārdēja, un arhibīskaps vēl vienmēr sēdēja lejā pie kalpu galda.

—    Kā, jau beigas?

Lakstīgala bija uzlaidusies vēl pāris zaru augstāk, — un tagad?…

Tagad vairs nebija nekas.

Viesi bija aizgājuši, un Rovantini ar Ludvigu izģērbās.

Gaismu nodzēsa, un istabiņā iebruka melna tumsa. Ludvigs kaut ko prātoja un izlikās aizmidzis. Viņš dziļi un vienmērīgi elpoja un bezmaz būtu arī tiešām iemidzis, ja krusttēvam Francim neuznāktu klepus lēkme, un, kad tā bija garām, Ludvigs novaidējās.

Tomēr viņš, gatavs uzbrukt, atslējās uz elkoņa.

—        Krusttēv Franci, kāpēc tu pirmīt tik nepieklājīgi izturējies pret Frici? Viņa taču ir mīļa, vai ne? Un tevi viņa arī mīl.

—   Kā — viņa mani. . .?

—        Protams, ka viņa tevi mīl un tu viņu arī. Jūs taču man nevarat neko noslēpt. Un jūs būsiet skaists pāris, un pēc pirmās konfirmācijas es būšu ministrants un tūlīt varēšu j ūsu kāzās…

Rovantini savādi iesmējās:

—        Varbūt tu drīz varēsi būt man par ministrantu, tikai ne kāzu ceremonijā.

—   Bet gan . . .? — Ludvigs gaidīja

Rovantini nodungoja:

Ceļš lai mums ir rozēm klāts Un bez skumjām gaita!

Ludvigs noskaitās.

—        Izbeidz šo dziesmu, krusttēv Franci, un neļaunojies, ka reiz runāšu ar tevi pavisam atklāti. Bet mēs taču esam draugi. Tu pavisam nepiedodami izturējies pret Frici, pat nelikies manām, ka viņa tev atvadoties gribēja sniegt roku. Vai tā

bija vai ne? Ar ko tu vari attaisnoties? Man tūliņ no paša rīta jāaizskrien pie viņas, lai to nokārtotu.

—       Ludvig … — Saucienā skanēja skumjas un izmisums . . .

—   Ludvig, man ir . . . nedziedināms dilonis, jā gan, draugs. Ja es pieskartos tikai vienam viņas pirkstiņam — tas varētu nest viņai nāvi. Un mani gaida — zārka vāks.

Ludvigs izlēca no gultas un aizdedza sveci.

—   Lai nu — tevi klāj — zārka vāks.

Viņš iemetās atpakaļ gullā, pilns paļāvības, jo atkal bija ienākusi prātā kāda ideja. Jārunā ar Frici, un viņa . . .

Kā šaudījās sveces liesma! Tai būtu jādeg mierīgi, jo citādi tā nomāca, likdama dejot pār sienu visādām rēgainām nakts ēnām un traucēdama viņa pārdomas.

Māte arī reizēm runāja par diloni, — bet ko viņa nesen teica? «Ludvig, ja es vēl nodzīvošu pāris gadu, un tā tas arī liekas, un arī ārsts tāpat domā, tad varbūt ilgi būšu ar jums kopā.» Un tas, zināms, tā būs arī ar krusttēvu Franci. Ja tikai dažus gadus — tuvākais jāapspriež tieši ar Frici… un viņam pašam taču pierē Kaina zīme, kas arī nebija nekas daudz labāks par diloni.

Kā uz sienas lidinājās sikspārņi. . . Mocarta koncerta pēdējā daļa arī vēl jāmācās, jo viņš taču dažas vietas bija nopūdelējis . . .

Un priecīgais skaļums debesīs! Eņģeļi un lakstīgalas tekalēja šurp un turp — un tagad ugunis nozibsnīja tieši arhibīskapa deguna priekšā, kurš sēdēja tur kā resna pūce, reizēm sasitot spārnus, — to varēja redzēt šaudīgajā sveces gaismā.

Ludviga apziņa nodzisa tāpat kā svece, ko Francis Rovantini nopūta, lai tā netraucētu zēnu, kas nemierīgi svaidījās šurpu turpu …

Nākamajā dienā viņi klusēdami paēda pusdienas, jo Johans van Bēthovens nebija pārnācis mājās. Arī Ludvigs atkal kaut kur nozuda, taču tagad uz kāpnēm atskanēja viņa straujie soļi.

Viņš iedrāzās mūzikas istabā, kur vairs nekas neliecinaja par viesībām.

—   Ko tu spēlē, krusttēv Franci?

—   Baha «Čakonnu!»

—   Kas tā ir?

—   Viena daļa no vijoles solo partijas.

Rovantini nolika vijoli, paņēma zāļu pudeli un pilināja no tās pilienus glāzē ar ūdeni.

—        Viens, divi- seši, septiņi, — viņš skaitīja. — Katrai planētu sistēmas zvaigznei pa pilienam. Kādas blēņas!

Viņš izdzēra un ar nicīgu riebumu nolika glāzi.

—        Sī smirdošā universālā viduslaiku dzira maksāja veselu dukātu, ar ko vienīgi tiks izārstēts ārstu diloņslimais naudasmaks. Blēži tādi!

Ludvigs piekrītoši pamāja.

—        Kaprača amats katrā ziņā ir godīgāks, un tāpēc esmu nolēmis kļūt par kapraci.

—    Ko? . . .

—        Divi pieteikumi man jau ir, un, kad kapi būs gatavi, es vēl varēšu nospēlēt arī sēru maršu.

Rovantini nesaprata.

—   Ko tas nozīmē — divi pieteikumi?

—        Nu, toreiz tavs, krusttēv Franci, un tad vēl Frice arī grib mirt.

—    Frice? . ..

—        Es trīs reizēs biju pie viņas — un vienmēr viņai mēģinājums, taču beidzot viņa iedeva man šo vēstulīti. Tā rakstīta tev.

Rovantini lasīja:

«Ludvigs man visu pastāstīja. Esmu līdz nāvei noskumusi un reizē bezgala laimīga.

Frīderika.»

—   Ko tu viņai pastāstīji? — viņš jautāja.

—        To, kas ir: visu, un tagad viņa grib kopā ar tevi mirt. Kāda tad īsti ir maksa par divu kapu izrakšanu un sēru mūziku?

—        Velnišķīgais kapraci, par viena kapa rakšanu tu nedabūsi vairs ne pliku grasi! Tagad es gribu dzīvot un arī dzīvošu, jo šī, šī. . . — viņš uzsita pa vēstuli, — … ir stiprāka par nāvi!

Viņš paķēra zāļu pudeli, atrāva vaļā logu un izsvieda pudeli pagalmā. Tā sašķīda drumstalās, un sāka kladzināt izbiedētās vistas.

—    Vareni! Un kā pateicību par izveseļošanos es gandrīz būtu upurējis eskulapam, visu doktoru doktoram — Fišeru gailim. Jo, nudien, Ludvig, es jūtu, ka esmu vesels! Jā, ko gan spēj meitene, kuru mīl un pat vairāk nekā tevi, tu uz kapu rakšanu kārais amor un elles izdzimteni! . ..

Viņš paplūkāja Ludvigu aiz matiem.

—   Tātad vijoles spēlē tu esi neapdāvinātāks nekā ņaudošs runcis, tomēr es, es pats tev došu stundas, mans mazais un labākais draugs. Tagad gan vispirms man jāvingrinās, arī Frīderikas dēļ, — vai tu saproti? Man drīzumā jāsniedz koncerts, te Bonnā un arī Ķelnē, un esmu jau domājis par «Cakonnu» un Tartini sonāti sol minorā, to ar tiem velna trilleriem.

—   Ar ko?

Vai tad tu nezini velna trilleru sonāti un tās rašanos? Tad klausies. Reiz naktī sapņos Tartini dzirdējis dīvainu mūziku, un tad pie viņa gultas pienācis velns ar vijoli zem zoda. Acis tam gailējušas, un tas teicis: «Tā ir mana mūzika, un tagad es taisīšu tādu trilleri, kādu tu nekad nevarēsi izspēlēt!» Tartini pamodies un ātri pierakstījis dažas notis no sonātes un trillera. Nāc!

—   Kas man būs jādara?

—   Jāpavada mani.

Viņš skaņoja vijoli, kamēr Ludvigs izšķirstīja klavieru pavadījumu.

—   Larghelto alfettuoso, Ludvig, bet svinīgi!

Viņi iesāka, smagi, mežonīgi un tomēr apvaldīti.

—    Vai dzirdi, Ludvig? Velna mūzika, un tagad uzmanies! Nu vijoles dubultakordi skanēs glāsmīgi un sērīgi. Putni mežā, izdzirduši jauko dziesmu, satupsies zaros un iekritīs lamatās. Tempo quisto!

—   Un kad nāks velna trilleris?

—   Tūlīt jau dzirdēsi. Vispirms īsais laigo. Ludvig, pie allegro assai lai no klavierēm šķiļas zaļas zēveļu ugunis! Tā, un tagad velns trillinās, vilinās ar savu trilleri! .. .

Beidzot galā, un Rovantini aprāva. Sasprindzinājums bija laupījis viņam spēkus. Seja bija nobālusi, pieri klāja sviedri, un no labā mutes kaktiņa izspraucās asins lāse, kas lēnām un neapturami kā ļauna likteņa zīme ritēja lejup pa zodu . . .

—   Vai es nespēlēju, kā nākas, Ludvig? Nē, tiešām, ko gan tāda maza sieviete spēj izdarīt ar vīrieša prasmi un spēku!

Ludvigs vairs nevareja to izturēt. Ar mīlestību vien taču šo velna slimību nepieveiks.

—  Krusttēv Franci, kas tevi pavadīs koncertā? — viņš jautāja, lai tikai būtu kaut kas ko teikt.

Rovantini iesita sev pa pieri:

—   Nēie — un viņš jau ir te, šorīt agri atbrauca ar pasta karieti un tūlīt aizgāja izmēģināt ērģeles. Uz tām sv. Gangolfa baznīcā viņš nospēlēja tikai trīs toņus un pašlaik ir katedrālē. Tur tev viņš būs jāuzmeklē.

—    Man viņš jāuzmeklē?

—   Es gribēju tevi ieteikt viņam par skolnieku, bet vispirms viņš vēlas tevi redzēt.

Ludvigs tūliņ kļuva aizdomīgs.

—   Vispirms redzēt?

—   Ej taču, muļķīti tāds. Viņš pārbaudot lieto savas īpašas metodes, kurām gan neviens neseko. Nu, taisies, ka tiec, tikai neklaiņo pārāk ilgi apkārt, tu pinkainais amor! Un pēc tam aiznes Frīderikai vēstuli. Kur šajā nolaistajā mājā atrodama tinte un zosu spalvas?

Jau no tālienes Ludvigs dzirdēja trīcam augstos baznīcas logus.

Atvēris smagās durvis, viņš juta, ka viņu atsviež atpakaļ it. kā vētras brāzma, un viņa roka drebēja, mērcot to traukā ar svētīto ūdeni. Pārkrustīdamies viņš mehāniski pielika pirkstus pie pieres un krūtīm un nometās ceļos pie sakramentu nišas.

Uzeju pa vītņu kāpnēm, kas veda uz galerijām, aizšķēršļoja dzelzs treliņi, un Ludvigs atviegloti uzelpoja, jo radās izdevība izvairīties no izšķirošā lēmuma. Taču vienlaikus viņu pārņēma kauns, sveloši dedzinādams vaigus.

To nevarēja uzskatīt par attaisnojumu, ka viņš nekad vēl nebija jutis tādas bailes, pat no tēva spieķa ne. Tad viņš tikai sakoda zobus un spītīgi ierāva galvu plecos.

Arī tagad viņš darīja tāpat, jo bija paradis tā atvairīt visu nepatīkamo. Taču nelīdzēja. Krusttēvam Francim vajadzēs parūpēties, lai dzelzs durvis nākamreiz būtu vaļā. Labākajā gadījumā tā bija novilcināšana, un varbūt krusttēvs Francis no saviem agrākajiem gadiem Bonnā zināja, ka bulta atvelkama, vienīgi izbāžot roku caur treliņiem?

Zēns tā arī rīkojās, un durvis, kā viņu izsmiedamas, pakalpīgi un plati atsprāga vaļā, un viņa roka atrāvās atpakaļ, it kā būtu pieskārusies ugunij. Viņš bija skaidri sajutis, kā no skaņu varenā spēka trīcēja pat dzelzs.

Kājas likās svina pilnas, un cauri milzīgajai dunoņai viņš tomēr dzirdēja uz drebošajiem akmens pakāpieniem zaglīgi švīkstam savus soļus.

Sasniedzis ērģeļu galeriju, Ludvigs elsa, lai gan plaušas viņam parasti kalpoja labi; un tad viņš ieraudzīja mazu kuprīti ar jauneklīgu, bet jau grumbu izvagotu seju sēžam uz ērģeļu sola un apgarotu skatienu šūpojamies pār taustiņu rindām.

Spēle aprāvās tik pēkšņi kā zibens spēriens no skaidrām debesīm. Vienīgi plēšas klusi šņāca, un kāda aiz netīkamā traucējuma dusmu pilna balss vaicāja:

—   Ko tu gribi?

—        Galma — galma mūziķis Francis Rovantini kungs mani sūtīja . . .

Balss kļuva vēl bargāka.

—        Galma mūziķis un vēl augstāki tituli man neko nenozīmē. Es pats esmu galma mūziķis un galma ērģelnieks, — un kas tas ir? Nekas!

Viņš uzsita uz koka malas blakus klaviatūrai.

—   Te galvenais ir ērģeles un mūzika. Kā tevi sauc?

—         Ludvigs van Bēthovens, — zēns tikko iedrošinājās nosaukt savu vārdu.

—        Ahā! Tātad tu gribi mācīties ērģeļu spēli? Vai tev vispār ir tam piemērotas rokas?

Ludvigs norija siekalas.

—   Nē …

Viņš pakustināja pirkstus.

—    Kā tu to zini?

—   Tā visi saka — nav klavieru spēlēšanai. . .

—   Liec mierā pirkstus! Parādi rokas!

Kuprītis satvēra tās, — un cik maigi viņš to darīja! Plēšām klusi šņācot, viņš iesvilpās.

—        Paskat vien! Varbūt tu varētu nomazgat savas ķepas! Bet citādi — strupas, īsas, četrstūrainas. Tātad — kas teica, ka šīs nav īstās rokas spēlēšanai?

—   Visi, — Ludvigs varēja tikai atkārtot.

Nēfe iekaisa.

—        Tad pasaki tiem visiem, ka tie ir gatavie stulbeņi! Tiešām dīvaini, zēn. — Viņš nogrozīja galvu. — Tik četrstūrainas un . .. — Ludvigu trāpīja dzeļošs, sāniski uzmests skatiens, — … tik netīras ķepas es tiešām vēl nekad neesmu redzējis. Tātad tu jau esi spēlējis ērģeles?

—   Franciskāņu baznīcā.

—   Tātad uz mazajām čiepstītēm.

Pelēkās acis urbjoši raudzījās zēnā.

—        Un — tikai nemelo! — vai tu ērģelēm arī jau esi kaut ko komponējis?

Ludvigam apkalta lūpas.

—   Tikai — vienu pavisam īsu gabaliņu.

—        īsu vai garu — tas ir vienalga. Tātad tu esi uzdrošinājies šim te milzīgajam instrumentam komponēt?!

Nēfe pasvērās uz priekšu un nolēca no ērģeļu sola.

—   Spēlē!

Ludvigs uzrausās ērģeļu solā. Pedāļus viņš šodien droši vien arī vēl nepareizi . . .

Kuprītis stāvēja blakus, aizvēris acis, lai labāk varētu klausīties. Beidzot viņš tās atdarīja.

—        Nost no ērģeļu sola! Galīgs mēsls! Tagad es tev ko nospēlēšu, lai pārbaudītu tavu muzikālo izpratni.

Viņš spēlēja.

—   Nu, kā tev liekas?

—    Skaisti. . .

Kuprītis viņu cieši uzlūkoja.

—        Ko? Skaisti? Tas taču arī ir mēsls. Tā jau ir mana kompozīcija! Bet tagad tu dabūsi dzirdēt kaut ko īstu — Johana Sebastiana Baha «Fantāziju un fūgu sol minorā».

Tā taču bija tā pati, par ko vectēvs vienmēr stāstīja! Nobīdot sāņus uzbiras, kā baismi skaista vīzija pacēlās atmiņā dziļi apraktie godbijīgie un svinīgie vectēva vārdi, kurus viņš teica par šo kompozīciju. Viņš runāja par jūru, kur nikna vētra sakūla putās viļņu galotnes un trieca tos vienā noteiktā virzienā, līdz tie kļuva par stikla klintīm, kurām cauri spīdēja vēl neredzēta saule, un tās staros stikla klintis tuvojās un atkāpās, un — dejoja! Viņš jkaidri atcerējās, ka bija vectēvam jautājis, kas ir jūra. Ūdens, labi, — bet vēl lielāks par Reinu? …

Vectēvs bija smējies. «Reina pret to ir tikai strautiņš!» Un Ludvigs juta, ka vectēvs arī tagad stāv blakus un smejas.

«Lielais brīdis ir klāt, Ludvig! Tagad tu redzēsi un dzirdēsi kaut ko tādu, ka tev būs diezgan no redzētā un dzirdētā!»

Kuprītis noliecās pār taustiņu rindām. It kā atvadoties no šīs pasaules, viņš pameta mirkli mazajā spogulī virs ērģelēm, no kura raudzījās pretim seja, ko līdz nepazīšanai bija pārvērtusi nepieciešamā koncentrēšanās un apņēmība sabangot noslēpumaino jūru, kuru Ludvigs vēl nekad nav redzējis, un likt saules liesmaino staru caurspīdētajiem stikla viļņiem dejot.

Un ērģeles sāka skanēt. ..

Ludvigs atjēdzās, kad viņam kāds uzsauca:

—   He! …

Viņš palaida vaļā margas, pie kurām bija krampjaini turējies, un Nēfe smējās kā fauns.

—        Tātad — to es sauktu par labu kompozīciju ērģelēm, — jeb vai tev ir citāds uzskats?

Zēns neko neatbildēja, un kuprītis tikai klusi smējās.

—       Vai tā tevi tik ļoti satrauca? Tas ir labs spriedums, taču pieklājība prasa, lai tu man pateiktos. Tas ir, par to, ka tev spēlēju.

Ludvigs aprauti un neveiklī paklanījās.

—   Pazemīgi pateicos.

Viņa sarkanbrūnā, bakurētām nosētā seja izskatījās sakritusi. Viņš sakoda zobus, apspieda raudas, taču bija tik bezgala bēdīgi, jo šī stunda pasludināja beigas viņa sapņiem. Viņš apgriezās, lai ietu.

—   Kur tu?

—   Liels paldies, bet es vairs nevaru .. .

—   Ko? Vairs nevari mācīties ērģeļu spēli?

—   Nē.

Tā tik ir atziņa! Un kā bus ar komponēšanu?

Zēna lūpas noraustījās.

—   Komponēt arī vairs nekomponēšu.

—   Lieliski!!

Nēfe kā zirneklis nošļūca no ērģeļu sola.

—        Tātad — augšā! Vai saprati? Uz ērģeļu sola! Pēc četriem, nu, teiksim, pēc pieciem gadiem arī tu pratīsi un tev jāprot spēlēt šo fantāziju un fūgu. To es tev iemācīšu, un — par komponēšanu mēs varbūt — varbūt runāsim vēl arī vēlāk. Atzīmē, lūdzams, savā smadzeņu kastē: no šī brīža tu nāksi katru otrdienu un piektdienu uz ērģeļu stundu,

precīzi uz minūti, to es izlūdzos, un, protams, nāksi ar tikko mazgātām rokām! Katru dienu pēc dievkalpojuma tu vingrināsies. Vai tu sēdīsies uz ērģeļu sola?! Ja jau nu esi te, tad izmantošu izdevību, — viņš saķēra Ludvigu aiz matiem, — un noturēsim pirmo stundu.

Zēns bija kā apskurbis, viņš uzrausās uz ērģeļu sola, un kuprītis atbalstīja zodu plaukstā.

—   Nu, ar ko tad mēs sāksim? Tas nav tik vienkārši.

Nēfes acis bija vienīgi mirdzošas spraudziņas.

—        Jo es baidos par tevi, manu zēn. Man ir aizdomas, tu mazais nabaga velnēn, ka tevī slēpjas kaut kas no īsta mūziķa. Tas tev nenāks par labu, bet katram ejams savs ceļš. Kā tad tevi īsti sauca?

—   Ludvigs van Bēthovens.

—        Pareizi. Tātad cerēsim, ka tas dienās būs cienījams vārds. Taču manos spēkos nav šai ziņā tev palīdzēt. Tu droši vien esi katoļticīgs, tāpat kā Francis Rovantini? Nu, lai tev tūlīt viss būtu skaidrs, — es esmu kalvinists, tātad, pēc jūsu domām, ķeceris, protams, tās ir muļķības. Bet — nu — jā, mēs taču nesāksim par to strīdēties, labāk ķersimies pie mūzikas.

—        Kur tu dauzies apkārt, klaidoni tāds?! — Rovantini rājās, kad Ludvigs pēc pāris stundām pārnāca mājās.

Ludvigs sataisīja svētulīgu seju.

—   Tā tieši tik ilgi vilkās.

—   Kas tik ilgi vilkās?

—        Stunda pie Nēfes kunga, un turpmāk es divreiz nedēļā iešu mācīties un . . .

Rovantini viņu pārtrauca:

—        Ko, — Kristiāns Gotlībs Nēfe tevi tūlīt mācīja, lai gan parasti brūk visiem virsū kā nikns suns? …

Ludvigs palocīja galvu.

—   Jā, un viņš pats ir ievērojams mākslinieks.

Rovantini iespieda rokas sānos un skaļi smējās.

—        To var droši apzvērēt, — bet uz ko tad īsti balstās tavs tik — lietpratīgais spriedums?

Nu krusttēvs Francis ar joni bija iekritis lamatās. Tagad Ludvigs varēja triumfēt.

—       Uz to, ka viņš nospēlēja man priekšā Johana Sebastiana Baha «Fantāziju un fūgu sol minorā».

—   Tev, Ludvig, nospēlēja priekšā?! . . .

—        Ja, bet citādi viņš ir tikpat traks ka es un tikpat labs kā tu, krusttēv Franci! — Ludvigs laimes pārpilns noķērca.

Lai gan maijs bija vēl tikai pusē, tas jau ietērpis visu agrīnās vasaras krāšņajā rotā. Abi tik nevienādie, tomēr nešķiramie draugi — Rovantini un Ludvigs — sēdēja kādas viesnīcas dārzā pie Reinas; zēns, lūkodamies pāri savai glāzei, ātri mirkšķināja acis.

—   Reina dejo, krusttēv Franci.

:— Jā, tā ir dīvaina parādība. Dejo vesela baleta trupa, un redz, kā plīvot plīvo balerīnu svārciņi, lai gan nemaz nav vēja.

Tuvojās vakars, un dienas gaišums, vēl pēdējo reizi uzdzirkstīdams, teica ardievas. Upe zaigoja un virmoja kā mēļiem un zeltainiem diegiem caurausts audums. Gluži negaidot reizēm gaisā uzšļācās ūdens šaltis, sairdamas varavīkšņainā plīvurā. Lejup pa straumi slābanām burām peldēja precēm piekrauta holandiešu liellaiva.

Rovantini atslīga pret krēsla atzveltni un dziļi elpoja.

—   Ceru, ka nospēlēšu puslīdz labi.

—        Es zinu skaidri, kā tu nospēlēsi. Ziemā, kad koncertu vajadzēja atlikt tava klepus dēļ, tu nenospēlētu labi. Šodien tu spēlēsi tikpat labi kā izskaties. Tu pašreiz staro tāpat kā tur tā upe un vēlāk, Fricei par prieku, droši vien liksi velnam trillināt savus treļļus.

Rovantini smējās.

—        Ak tu nejaukais velnēn! Taču tikai par godu monsinjoram viņa visspožāko dzimšanas dienas svinību priekšvakarā.

Ludvigs pamāja ar galvu.

—        Un Frice klusītiņām stāvēs aiz kulisēm, un viņas sirds … bet tas ir noslēpums, ko viņa man uzticēja un ko es nedrīkstu tev izpaust.

—   Ludvig, mans labiņais … — Rovantini lūdzās.

—        Šādā cilpā ieskrien tikai nepiedzīvojuši putni, sīkstuļa kungs un velnišķais trillerotāj.

—   Nu, ko tu kāro . ..

—   Par noslēpumu? Vismaz vēl vienu glāzi limonādes.

—        Nelietīgais izspiedēj! — Viņš pamāja viesnīcniekam. — Nu, kas tad ir ar Frīderikas sirdi?

Ludvigs lūkojās uz savu labo plaukstu, lēnām to aizvērdams un atvērdams. — Tas …

—    Kas tad? . . .

—    Tu taču redzi. Protams, nebūs vis tā, bet gan šitā.

Viņš atvēra un aizvēra plaukstu tik ātri, ka tā it kā

notrīcēja.

—        Tā viņa man parādīja. Tā aiz bailēm par tevi trīcēs viņas sirds.

—    Kad es — viņai spēlēšu?

Ludvigs raudzījās uz Reinu, un viņa seja pēkšņi saspringa.

—        Reina taču nedejo pareizi. Vai arī es dzirdu nepareizi. Ar mūziku kaut kas nav kārtībā.

—   Ar kādu mūziku?

—        Nu, ar to, pēc kuras Reina dejo. Tā gan ir Do mažorā, līksma un spītīga, taču — arī tāda kā neskaidra. To vajadzētu izlabot.

Rovantini skatījās viņā no sāniem.

—   Vai tu sapņo?

Ludvigs ķērcoši smējās.

—        Kad es vēl biju pavisam maziņš un man uznāca šāda sajūta, māmiņa vienmēr iedeva kādas zāles pret to.

—   Vai tad tu vēl atceries?

—        Protams. Es guļu, un tad mani kaut kas pamodina, no kā man ir bail. Pusnomodā pusmiegā es kliedzu, un tad jau arī nāca māmiņa, bet visbiežāk pirmais pie manas gultas bija klāt vectēvs.

Rovantini piekrītoši pamāja ar galvu.

—        Mēs vienmēr bijām modri, ka tikai tev neuznāk šīs lēkmes, kas it īpaši noteiktās mēness fāzēs, ja nemaldos …

—        Doda nēsāja mani apkārt pa visām istabām, lai parādītu, ka nav ko baidīties, un izbāztais putns, kas vakaros sveces gaismā vienmēr meta tik garu ēnu, arī tiešām nebija baiļu iemesls, kruttēv Franci.

Viņš piekļāvās krusttēvam.

—    Arī tu mani pāris reižu nēsāji apkārt.

—        Nu, kaut vai pāris reižu, bet katrā ziņā mēs visi bijām priecīgi, ka tev šādas lēkmes vairs neuznāca.

Ludvigs saviebās.

—        Tās atkal ir uznākušas. Tikai citādi, ne vairs naktīs. Tagad tās pat uznāk, kad esmu pilnīgi nomodā un sēžu pie ērģelēm vai spēlēju klavieres.

Viņš stingi skatījās pāri upei uz otru krastu. Reina vairs nezaigoja, bet pelēcīgajā mijkrēslī aši trauca tālāk.

—    Vai redzi tur to miglāju, krusttēv Franci? Tas šķiet kā cilvēks, tikai nevis kā īsts, bet kā rēgs. Tas jau labu brīdi staigā šurpu turpu un gaida. Vai grib nākt pāri upei?

—   Jā, pie tevis, mazo muļķīti!

Bija tāpat kā vienmēr monsinjora dzimšanas dienas priekšvakarā, taču šoreiz vienlaikus notiks arī Nacionālā teātra oficiālā un svinīgā atklāšana, izrādot svētku lugu, kas veltīta kūrfirstam.

Afišas apgaismoja piķa lāpu šaudīgā liesma.

«NĀKOTNES AINAVA»

DZIESMUSPĒLE VIŅA GAIŠĪBAS ĶELNES KŪRFIRSTA DZIMŠANAS DIENĀ 13. MAIJA 1779. GADĀ VIŅAM PADEVĪGI VELTĪJIS BRĪVKUNGS FON 1IĀGENS AR HELMOTA KUNGA MŪZIKU

Pēc šīs dziesmuspēles daudzi un dažādi mākslinieki noliks savus sniegumus pie zemes valdnieka kājām.

Bonnas nami bija iluminēti. Aiz rūtīm zeltaini mirdzēja aizdegtu sveču rindas, un dažu veikalu logi pulcināt pulcināja ziņkārīgos, kas klaiņoja pa ielām. Konditorejās redzēja tortes, kuru viduci vai virsu greznoja no cukura izliets zizlis. Vai arī kliņģerus, kuros iecepti kopā savīti burti «M» un «F» — kūrfirsta un arhibīskapa iniciāļi;

—   Krusttēv Franci, tur skārnī no taukiem izliets krūšutēls!

—   Lai smērētos un piesmērētos. Bet karietes jau piebrauc! Ejam! Tu velcies tik lēni kā uts, Ludvig!

Kandelabru gaismā pie pils un Nacionālā teātra pieripoja ekipāžas, izlēca kavalieri, noņēma no parūkām cepures ar uzlocītajām malām, paklanījās, un no aproču kruzuļu putām pastiepa rokas dāmām, kas, piecēlušās no mīkstajiem sēdekliem, piesardzīgi lika uz kāpšļiem mazās, brokāta kurpītēs ieautās kājas.

Šodien visžēlīgi bija ielūgta dižciltība un bagātība. Šalkoja zīds, un parfīmi jaucās ar jasmīnu ziedkupenu smaržu, atvērās vēdekļi, un, dāmām skaļi smejoties, vizuļoja briljanti.

Galma svētku tērps ļāva Rovantini ieiet pa kādām

durvīm blakus skatuvei. Sulainis grasījās Ludvigu aizturēt, taču krusttēvs Francis nebija tik vispadevīgs kā tēvs. Viņš tikai mazliet sarauca pieri.

—   Liecieties mierā! Zēnam jānes mana vijole.

Pašlaik publika piecēlās, jo monsinjors, šis mazais, neizskatīgais kungs, kam pie krūtīm staroja firsta zvaigzne, ienāca ložā. Viņš vēlīgi pamāja un apsēdās, ar rokas kustību atļaudams savai svītai un viesiem darīt to pašu.

Augstprātīgā lelles seja šodien nebija redzama. Monsinjors viens pats sēdēja ložā, un aiz viņa atzveltņa stāvēja grāfs Belderbušs.

Tagad vēl dega tikai lampas pie pašas skatuves malas, apgaismodamas košo priekškaru, kas noslēpumaini viļņojās. Sākās svētku izrāde, kura bija veltīta monsinjora dzimšanas dienai, ko rīta agrumā pavēstīs lielgabalu dārdi.

Priekškars pašķīrās, un uz skatuves atklājās lauku ainava kādā pasaku valstī. Rozālija, vecā Lindora meita, sēž uz sola un pin vainagus. Tēvs atnes viņai flautu, ko kādreiz dāvājušas mūzas un ko viņa šodien kā upuri grib dot tām atpakaļ. Erasts jau visu sagatavo upurēšanai, un Lindors saderina viņu ar savu meitu. Tauta dzied. Tad parādās dieve Minerva un pavēsta:

—   Mūžam nebūs šādi laimīgi laiki. Liktenis netaupīs arī pašas mūzas, neaizsargātas un nicinātas tās bez ritma klīdīs pa pasauli. Jūs esat pārsteigti, trīcat?! . . .

Grosmaņa kundze, kuras Minerva jau tā bija padevusies krietni apaļīga, tremolēja.

—   Klausieties tālāk! Taču dažādu zemju valdnieki uzmeklēs nomāktās mūzas, un arī Ģermānijas valdnieki, kam apnikuši klejojošie Lutēcijas jeb Francijas izdzimteņi, beigs kaunēties no mākslām, kas uzplaukušas tēvzemē. Tad dzirdiet: tur, kur Reina aizlokās starp kalniem, valda firsts, vairāk gan tēvs nekā valdnieks, kas sarga savas tautas mākslas un žēlīgi uzņem māksliniekus, atvēlēdams tiem savā pilī paliekamu vietu! Un rīt ir tā diena, kad viņš reiz tiks dāvāts pasaulei un savai tautai! . . .

—   Bet viņš taču sēž ložā un parasti spēlē trik-trak, — Ludvigs klusiņām ķiķināja.

Rovantini iebelza viņam dunku.

—   Ak tu Lutēcijas izdzimteni! Tas taču pareģots pirms tūkstoš gadiem. Atceries krūšu tēlu no taukiem tajā skārnī,

un brīvkungs fon Hāgens gribētu avansēties par galma slepenpadomnieku. Bet nu, klausieties tālāk, trī-trī-ciet, brīnieties!

Birzlte līdz ar mazo altāru pārvērtusies par krāšņu templi, kurš, tāpat ka piramīda, uz augšu kļuva smailāks un kuru greznoja visu firsta tikumu alegoriski attēli.

Grosmaņa kundze beidzot turpināja:

—   Vai esat pārsteigti? Šajā templi jūs turpmāk godbijīgi upurēsiet, un nu klausieties, ko dievi jums vēl pasludinās. Bet es došos atpakaļ savās debesīs.

Viņa devās atpakaļ savās debesīs, līdz ar to atstādama skatuvi, un tagad mūza Eiterpe rādīja uz piramīdas virsotni:

—   Vai redzat dievu sūtni? Tas ir nākotnes ģēnijs. Nākotnes ģēnij, parādies!! . . .

Rovantini tik stipri satvēra Ludviga plecu, ka zēns sarāvās. Piramīdas virsotnē parādījās nākotnes ģēnijs — Frīderika Flitnere, gracioza, smaidoša, pārģērbusies par zēnu, viegla kā lidojošs putns. Kreisajā rokā viņa turēja zelta lauru vainagu un ar labās rokas pirkstgaliem pieskārās piramīdai. Tas bija tikai viegls pieskāriens, bet atraisīja varenus spēkus.

Dārdēja bungas, skanēja fanfaras, un tempļa priekšā atvērās plaisa, no kuras pacēlās kūrfirsta krūšu tēls.

Visa tauta un pat mūzas nokrita ceļos, kamēr nākotnes ģēnijs nolidoja līdz pašai zemei un ar mazās rokas vieglu, rotaļīgu mājienu apklusināja bungu dārdus un fanfaru skaņas.

Elpu aizturējusi, klusēja tauta uz skatuves un arī skatītāji zālē, kurus bija apbūrusi šī piemīlīgā parādība, un šajā klusumā dievu sūtnis uzlika krūšu tēlam galvā lauru vainagu un, skatienam sapņaini klīstot zāles tumsā, sacīja tik maigi, ka vārdi šķita kā putna čivināšana:

—   Tu cēlākais no visiem firstiem, dievu izredzētais un mīļotais, — tavs skatiens dod laimi un prieku, un tādēļ tev jādzīvo un tu vēl ilgi dzīvosi mūsu vidū, jo mēs citādi kļūtu bāreņi…

—   Krusttēv Franci!

—   Cst! Klusē taču!

—   Vai viņa to nesaka tev?

—   Nāc, — Rovantini čukstēja. — Luga tūlīt beigsies un tad būs mana kārta. Tagad es atbildēšu savam nākotnes ģēnijam ar savu vijoli.. .

Kamēr uz skatuves Lindors vēl teica vārdus:

«Dod piedzīvot mums dienas vislaimīgās!

Lai dzīvo mūsu firstsl Lai dzīvo Fridrihs Maksimiliāns!» —

un, kamēr tautas koris dziedāja noslēguma dziesmu, Nēfe kulisēs izdalīja pavēles:

—        Templis un viss cits lai paliek! Tikai čembalo pabīdīt tālāk no krūšu tēla! Zimrok, vai esat tā sagatavojies, lai pavadītu Rovantini? Labi, un sakiet arī jūs, ka tas ir viens no grūtākajiem gabaliem vijolei.

—  Es tā sacīšu.

Nēfe skraidīja apkārt.

—        Pie joda, kur tad ir tas vīrs, kas liks trillināt pašam velnam?

Rovantini tieši šai brīdī šķērsoja skatuves priekštelpu.

—        Un, protams, arī Ludvigs! Kur jūs atkal blandījāties apkārt?

Nodārdēja aplausi. Kuprītis pameta pār plecu tādu kā dzēlīgu skatienu:

—        Ja nemaldos, von Hāgena kungs, jūs tagad gribēsiet paklanīties arī kā — dzejnieks.

Viņš satvēra kādu galma mūziķi aiz frakas atloka.

—        Helmūta kungs, jūsu spēle gan ir par mata tiesu labāka, tomēr lūdzu! Nē, tikai divi lai ņem čembalo! Tātad, Franci, nedari man kaunu, jo tevi vienmēr pavada Kristiāns Gotlībs Nēfe. Nu, marš, uz skatuvi! Es kā nenozīmīgs partneris sekošu septiņus soļus aiz tevis.

Pēkšņi viņš sastinga.

—    Sajā kņadā esmu aizmirsis notis baznīcā!

Rovantini uz skatuves jau palocījās pret kūrfirsta ložu,

uzlika vijoli uz čembalo, izvilka zobenu, padeva to aiz kulisēm un atkal paņēma vijoli.

—   Ko nu mēs iesāksim? — Nēfe gaudās.

Ludviga sarkanā seja kļuva vēl tumšāka.

—   Tad jau man atkal būs viņš jāpavada.

Lai pārbaudītu saskaņu, Rovantini vēlreiz gribēja likt piesist «la». Viņš pagriezās.

—    Ludvig! .. .

Zēns izaicinoši pastiepa biezās lūpas.

—        Jā? … Nēfes kungs aizmirsis notis baznīcā, un mēs taču šo sonāti jau esam spēlējuši.

—     Un tu doma, ka pec divām vai trim reizem varēsi Tartini sonāti? . . .

Mirdzošā straume bija dejojusi. Pretējā krastā atkal garoja migla. Taču tagad tā bija guvusi noteiktu apveidu un plūda pāri upei, kas zēnam šķita kā robeža starp šo pasauli un viņsauli, kur mita drausmā, reizē zaigojošā un varenā neizprotamība, kas, zeltaini melnā miglā tinusies, stāvēja viņam blakus un tik viegli pieskārās, tik viegli vieglītiņām, kā pirmīt nākotnes ģēnijs bija pieskāries piramīdai. Vēji sāka aurot un liesmas sprēgāt, Ludviga acis atkal kļuva melnas kā nakts, un tajās vizēja zeltainās miglas un zvaigžņu atspulgs.

Viņš pats nesaprata, ko lūpas ātri čukstēja. Lai gan seja pauda spītīgu vienaldzību, šķita, ka izspūrušie, melnie, nevaldāmie mati aiz bailēm un sajūsmas sprēgāja.

Neizprotamais viņā smējās: «Tartini? Kas gan ir Tartini?»

Frīderika! Bāla kā nāve Frice atslējās pret kulisēm. Ludvigs pāris reižu strauji izstiepa un sarāva pirkstus. Izskatījās, it kā viņš gribētu tos ievingrināt pirms spēlēšanas, taču īstenībā tas bija zobgalīgs mierinājums, ko neuzvaramais viņā sūtīja meitenei: — Mums nekas nevar gadīties, bet, ja tev tīk, vari baiļoties!

—    Ludvig, vai tu tiešām domā? … — Rovantini vēlreiz čukstēja.

Tagad jau zēna klusajā balsī skanēja īgnas dusmas.

—     Vai varam sākt? Vēl tikai viens jautājums. Sonāte taču bija sol minorā, vai ne?

—   Ludvig!! …

Ludvigs pacēla rokas virs taustiņiem.

—   Uzmanību! Sākt! . . .

Un viņš piesita pirmo akordu.

Kūrfirsts piegāja pie ložas malas un pirmais izteica atzinību:

—   Lieliski! Lieliski, Rovantini! Esmu aizgrābts!

Tad kanclers pēkšņi atstāja ložu, un brīdi vēlāk kaut kas negaidīts piepeši apklusināja jūsmīgos aplausus.

Frīderika Flitnere, nākotnes ģēnijs, parādījās uz skatuves, pie kuras priekšējās malas Rovantini vēl vienmēr nemitīgi vajadzēja paklanīties. Viņa vilcinājās, it kā sveču gaisma būtu apžilbinājusi acis, bet tad piegāja pie kūrfirsta

krūšu tēla un noņēma tam no galvas zolta lauru vainagu. Tagad — un viņa atkal vilcinājās.

Acīm redzot, grafs Belderbušs viņai bija uzdevis kādu lomu, ko vajadzēja improvizēt, un nu viņa pārdomāja. Arī pats kanclers aiz ziņkāres bija iznācis no kulisēm un smaidīdams gaidīja.

Beidzot Frīderika bija izlēmusi. Viņa sāka tēlot, pāžu, kas pēc visiem pieklājības likumiem un senām galma paražām pasniedz uzvarētājam balvu.

Viņa nometās Rovantini pretim uz vienu celi.

—   Mūsu visžēlīgā firsta vārdā . . .

Vārdi kļuva nesaprotami. Viņa nolieca galvu, it kā pati būtu daļa no uzvaras balvas, un sniedza pretim vainagu.

Vijolnieks liecās pēc vainaga, taču kaut kas viņu mulsināja. Bija apgriezta otrādi kārtība zemes virsū un debesīs, sagrozīts likums, pēc kura vienam jāstāv augstāk par otru. Frīderika, viņa nākotnes ģēnijs, metās ceļos pie viņa kājām, lai gan ceļus locīt vajadzēja viņam! Viņas mīlestībā viņš bija atguvis veselību, pieveicis nāvi, izaudzis par lielu mākslinieku, ko nupat apliecināja ikviena viņa vijoles skaņa. Frīderika bija viņu radījugi!

Rovantini gribēja tikai pazemīgi izņemt viņai no rokām vainagu, taču reizē ar to viņš satvēra arī Frīderikas rokas un pacēla meiteni. Tas viņu pieveica . . . Viņš vairs nesaprata, ko darīja, kas ar viņu notika, kad turēja rokās un skūpstīja savu pāžu, kuram bija gatavs kalpot un kurš viņa skūpstam atbildēja . . .

Kūrfirsts smējās.

—        Nu viņš līdz ar zelta vainagu nolaupa vēl arī manu nākotnes ģēniju! Belderbuš!

Kanclers pienāca pie rampas.

—   Monsinjor?

—        Esiet taču pieklājīgs. Lieciet priekškaram aizsegt mīlētājus.

Samta priekškars sakļāvās, un Rovantini nesa projām savu nākotnes ģēniju, kas aizvērtām acīm klusi gulēja viņa rokās.

Ludvigs sekoja.

—   Te vēl ir zelta vainags . . .

Rovantini atskatījās.

—        To es tev uzdāvinu, jo tu tik spoži mani pavadīji. Kas tev īsti bija noticis, Ludvig?

_ — Man? — zens neverīgi izmeta. — Ko nu, atkal tada maza lēkme. Tu taču zini.

Un pēkšņi viņš jutās kā izdedzis, kā pelnos sabirzis. Viņš palika — nevienam nevajadzīgais, pamestais un nolādētais.

Frlderika nopūtās.

—   Kā tu spēlēji, Franci!

Rovantini smējās uzvaras spēkpilns.

—         Savam mazajam putnam. Es taču gribu tevi ievilināt cilpā.

Tad viņš noglāstīja viņai matus.

—        Šī laikam ir pirmā reize, kad velns izdarījis arī kaut ko labu.

Gads bija aiztecējis un vēl gandrīz arī pusgads.

Bija pats septembra sākums, tomēr koki un krūmi ap Reinu jau grasījās dzeltēt. Ļaudis pareģoja bargu ziemu.

Mezdama ugunīgus staru šķēpus, rietēja saule, un Rovantini, mazliet pasliets gultā sēdus, stingi lūkojās liesmojošajā pamalē. Viņa lūpas, tagad jau kļuvušas tik plānas kā naža asmens, pakustējās.

—   Vai es … to rīt? …

Ludvigs nolika vijoli.

—   Ko, krusttēv Franci?

Istabiņā ienāca Magdalēnas kundze. Viņa centās slēpt bažas.

—        Vai tu ko vēlies, Franci? — Viņa redzēja, kas nomāc brālēna sirdi. — Kūrfirstam ar visu teātri jābrauc uz Minsteru! Bet varbūt viņš Frīderikai dos atvaļinājumu?

—        Kāpēc? Esmu laimīgs, ka viņai šādi tiek kaut kas aiztaupīts. Viņa taču neko te nevar līdzēt.

Viņš elpoja sekli un ātri, it kā pārāk alkatīgi.

—        Es reiz domāju, ka mīļas un mīlošas sievietes tuvums ir spēcinošāks par Itālijas gaisu un sauli un stiprāks pat par. . .

Viņa skatiens pavērsās uz Ludvigu. Zēna klātbūtnē viņš negribēja izrunāt šo vārdu.

—   Spēlē vien tālāk, Ludvig.

Un Ludvigs atkal sāka čīgāt, bet Magdalēna apsēdās uz Rovantini gultas malas.

—   Franci, tu nedrīksti tā runāt. Domā par Frīderiku.

Viņa acis mirdzēja, lai gan rieta spožums jau bija atstājis istabiņu un sakritušajai sejai un izģindušajām rokām atņēmis mānīgo sārtumu.

—        Es vienmēr domāju par viņu, bet mums abiem jau nu gan nevajadzētu izlikties, Magdalēna.

Magdalēna piecēlās.

—   Ludvig, ja Francis ko vēlas, pasauc mani.

Pie durvīm viņa vēlreiz pagriezās atpakaļ.

—   Vai tevi netraucē viņa spēlēšana?

Rovantini pasmaidīja.

—        Viņa spēlēšana? Nē. Viņš tik briesmīgi čīgā. Tas uzjautrina.

Kad māte bija aizgājusi, Ludvigs prātoja: vai viņi tiešām domā, ka esmu vēl tik maziņš un mani var apiet ar zīmīgu mājienu, kādu māte deva krusttēvam Francim? Es taču zinu, kā ir ar krusttēvu Franci, un pazīstu arī to, ko viņi sauc par visspēcīgāko, kas ir stiprāks par visu. Varbūt tas pat jau ir te istabā? …

Ludvigs paskatījās apkārt: nē, vēl ne, to es skaidri jūtu, bet man jāuzmana, kad tas nāks, lai krusttēvs Francis to nepamanītu un neizbītos.

Ludvigs izlikās noskaities.

—        Tu diez cik labi vis neizsakies par manu vijoles spēli, krusttēv Franci. Vai tiešām esi pārliecināts, ka nekad netikšu līdz velna trilleriem?

Doma, ka Ludviga godkāre sniedzas pat līdz šim virtuozajam gabalam, uzmundrināja Rovantini. Viņš nopriecājās.

—   Par to gan es esmu pārliecināts, tu čīgājošā vārna.

Pēkšņi, pilnīgi negaidot, viņš izdarīja plašu žestu.

—        Bet tas ir gluži nesvarīgi. Svarīgi ir vienīgi tas, ka tu tagad esi Kristiāna Nēfes rokās. Tās ir labas, godīgas rokas, īsta mākslinieka rokas.

Tagad vārdi pārgāja murmināšanā un pie tam — tādā pavisam dīvainā.

Ko tā man atgādina? — Ludvigs prātoja.

Vectēvu! Vectēvs arī tā runāja, pirms aizbrauca ar prāmi, ar kādu brauc tikai viens pats, lai nekad vairs neatgrieztos .. . Tātad — tā bija — nāve! Pārāk dziļi Ludviga atmiņā iegūlusies toreizējā iepazīšanās ar nāvi. Viņš pazina tās paņēmienus, soļus un svinīgos vaibstus, ko tā piešķīra saviem

#

izraudzītajiem. Un tomēr Ludvigam vajadzēja spēlēt komēdiju, tāpēc viņš izaicinoši jautāja:

—   Un kā.tad ir ar tavām rokām?

Rovantini paslējās vēl augstāk, un tagad viņu pārņēma briesmīga steiga.

—        Piedod, Ludvig, es esmu slikts skolotājs. Turpināsim stundu. Vēlreiz Hendeļa sonāti! Kādēļ tik lēnām!

Ludvigs spēlēja.

—       Pārtrauc, Ludvig! Vijole ir pilnīgi noskaņojusies. Runāšana neko nedos, vienīgi darbs, darbs!

Nē, nekas nebija redzams, bet Ludvigs to noģida. Viņi vairs nebija vieni istabiņā, un tagad jāpanāk, lai krusttēvs Francis nemanītu, kad nāve pieies pie viņa gultas. Un Ludvigs izmisis grieza vijoles tapiņas . . .

—       Dod taču šurp, Ludvig! Nemoki vijoli! Vai tu maz zini, ka es to nosaucu par Frīderiku? Un tas ir liels gods šai vijolei, lai arī tā jau ir ļoti dižciltīga. To taisījis Stradivārijs, un tas bija vijoļu darinātāju karalis.

Rovantini atkal sāka griezt kādu tapiņu, kas lāgā negribēja klausīt, jo viņa rokas jau bija kļuvušas pārāk nespēcīgas.

—   Nu tikai vēl — tā.

Viņš atdeva atpakaļ vijoli, un Ludvigs pārvilka ar lociņu pār stīgām.

—       Vai dzirdi, Ludvig? Tagad tā ir pareizi noskaņota. Kvintas skan tīri, un, ja tu spēlējot arī tāpat pārķersi stīgas, vijole skanēt skanēs. Tai jāskan. Un tad tā sāks trīsēt, kā trīs pukstoša sirds. Rau, tā jau trīs — vai tu dzirdi? — ja tu tagad pārvilksi ar lociņu pār tukšajām stīgām — jo tā ir pilnīgi tīri noskaņota, — tad būs kaut kas no lielās kārtības un harmonijas. Tas arī ir viss vijoles noslēpums!

Viņš nemierīgi un nepacietīgi šūpoja galvu.

—       Tas ir tik vienkārši, lai gan tikai dažiem tas ir skaidrs. Neskaidrība nomāc un nomoka, skaidrība atraisa un atbrīvo — un tik viegli kā putns, kā Frīderika, kas tagad — šajā mirklī — Minsterā varbūt. . .

Kad ienāca māte, Ludvigs izmisīgi vēl vienmēr spēlēja pa tukšajām stīgām.

—   Nu, kā klājas, Franci?

—       Viņš jau ir miris, bet pats nemaz nemanīja, ka nomira, jo es…

Ludvigs uzlika instrumentu uz segas un nometās ceļos, nolieca galvu uz vijoles un šņukstēja.

—   Viņš taču bija mans draugs . . .

Ludvigs sēdēja pie ērģelēm.

Viņš izvilka vairākus reģistrus, piesita dažus taustiņus un tad klausījās, kā skan voix cйleste1 un dūc kontrfagots. Viņš iedomājās resnus vai tievus, stingrus vai trīsošus stabus, pie kam smagie spēcīgā brāzienā uzšāvās gaisā, bet caurspīdīgie griezās virpuļiem. Vai tie bija dūmu stabi? . . .

Vai ugunsgrēka upuri? . . . Kains? . . .

Viņš atkal dabūja izjust, ka ir līdzīgs Kainam.

Pēc Rovantini nāves Ludvigs savās bēdās un nemierā aizgāja pie pātera Hancmaņa ar lūgumu atļaut viņam kalpot par ministrantu. Tumšajā, bangainajā izmisumā zēnam atplaiksnīja tādas kā ilgas pēc miera, kāds valdīja ap altāri.

Vienmēr viņam ausīs skanēs priestera smiekli.

—        Ko — tu gribi kļūt par ministrantu? Es nevaru tevi nemaz iedomāties ar plecu apkakli un talāru, un bez tam ministrantu mums ir pietiekami.

Pāters, protams, bija viņu atraidījis neglītuma dēļ.

—   Vai to sauc par vingrināšanos?

Blakus ērģelēm stāvēja Nēfe, kuru Ludvigs, sevī iegrimis, nebija manījis ienākam, jo domāja, ka skolotājs ir tālu projām — Minsterā.

—        Slinkais blēdi! Viņš domā, ka esmu Minsterā, un tūlīt jau pīkstinās un niekojas ap ērģelēm, lai gan tās domātas gluži citam nolūkam. Cik labi, ka tā pavisam negaidot parādās un redz, kas te īsti notiek. Un kā ar soi minora fantāziju? Protams, neesi vingrinājies?

Ludvigs nokāra galvu.

—        Esmu daudz vingrinājies, visas šīs pēdējās nedēļas un dienas…

Nēfe saprata.

—        Kā jūs šim krietnajam Francim Rovantini ļāvāt nomirt, un tad . . . Ludvig, neņem taču pātera Hancmaņa vārdus tik ļoti pie sirds. Nupat biju iegriezies pie tavas mātes, viņa man visu izstāstīja. Bet tagad noklausīsimies fantāziju un fūgu.

Viņš pievilka tuvāk saliekamo krēslu, un Ludvigs iesāka.

1 Debesu balss. (Tulk.)

Lāgiem zēnam šķita, ka stingrā skolotāja sejā atspoguļojās gandarījums, taču drīz atkal to nomainīja neslēpta nepatika, un tagad — Nēfes kungs gulēja, droši vien pārguris no ilgā brauciena pasta ratos . . .

Skaļi ievilkdams elpu caur muti, viņš pamodās.

—   Es gaidu.

—   Ko tad, lūdzu?

Atžirbušā Nēfes seja pauda bezgalīgu izbrīnu.

—   Johana Sebastiana Baha «Fantāziju un fūgu sol minorā».

—   To taču es jau — nospēlēju.

—        Kā, tu iedrošinies to, ko nospēlēji, saukt par Baha «Fantāziju un fūgu»? So slābano, miegaino gabalu, kuru klausoties es gulēju krākdams? Es gaidu mūziku, Johana Sebastiana Baha mūziku! Kas tad ir īsta mūzika? Tā nav nekāda garlaicīga, precīzi nomērīta runa, nekāda mākslīgi izvirpināta miegazāļu lodīte, bet gan dzīvības pilna uguns, kas izšaujas pret debesīm un atkal krīt lejup.

Ludvigam trīcēja lūpas.

—   Es taču neuzdrīkstējos . . .

—        Tad uzdrīksties! Varbūt tu domā, ka šie milži uzrakstījuši mūziku un nonesuši uguni no debesīm, lai citi, to klausoties, aizsnaustos? Vēlreiz! .. .

Ludvigs izvilka laukā reģistrus un sāka no jauna, un beidzot — tagad, tagad patiešām arī zem viņa rokām uzbangoja stiklainie viļņi, par kuriem bija runājis vectēvs. Kā pēc pavēles, kas nepieļāva nekādas ierunas, bangas saslēja smailās galotnes, un no šīs skanošās, robotās jūras pacēlās saule — liesmojoša uguns.

—   Vairāk, Ludvig! Vēl vairāk! Un tagad vēl vienu.

Kuprītis paliecās uz priekšu, un viņa pirksti šķita kā

plēsoņas nagi, kas grasās ko sagrābt.

—       Tagad vēl tikai savaldīt uguni, noturēt to savā varā! Jā, kaut ko tādu . . .

Taču arī šoreiz, kad Ludvigs bija beidzis, Nēfe neteica neviena atzinīga vārda. Tikai domīgi savilka pieri.

—        Tavs tēvs Minsterā turas braši, un jūs tagad brauksiet uz Holandi, abi ar māti.

—        Jā, krusttēva Franča māsa ir te ar Mevrovu, pie kuras viņa kalpo. Krustmāte gribēja redzēt kapu, un nu arī mums jābrauc uz Holandi.

Nēfe palocīja galvu.

—   Labu ceļa vēju! Pēc divām trim dienām es ari braukšu atpakaļ uz Minsteru. Paklau, Ludvig, kad atgriezīsies, tu varēsi man izpalīdzēt. Par ministrantu tu taču tagad vairs negribi kļūt, noteikti, vai ne? Ļoti labi.

Nēfe izstiepa lūpas, it kā taisītos pūst flautu.

—    Jo citādi es nemaz neuzdrīkstētos tevi lūgt manā vietā spēlēt dievkalpojumos. Līdzšinējo ērģeļu adjunktu esmu taisnā ceļā aiztriecis pie velna. Tā, un nu vēl pēdējais jautājums: ko iesāksim ar Ziemsvētkiem? Svētvakara dievkalpojumā taču nepieciešama svinīga mūzika, bet kūrfirsts ar galma kapelu pa svētkiem paliks Minsterā.

Viņš satvēra rokā zodu.

—    Ziemsvētku dievkalpojumu arīvajadzēs rīkot nevis Franciskāņu baznīcā ar mazajām ērģelītēm, bet gan te, katedrālē. Taču kur mēs ņemsim svinīgo mūziku? Ludvig, nelauzi tik daudz galvu, — vai saproti, kas man padomā? Nē? Ir gan tev biezs pauris, Ludvig! Es domāju, ka tu varētu nospēlēt «Fantāziju un fūgu».

—   Es?…

No Ludviga sejas nozuda sārtums.

Nēfe pamirkšķināja ar acīm.

—    Bet ievēro tieši tā, kā tu nupat spēlēji. Un to es tev lieku pie sirds.

—   Nēfes kungs, es …

—   Tev jāspēlē un tu spēlēsi, norunāts. Monsinjors mani pilnvarojis to nokārtot.

Uz klāja bija salti, pūta ledains vējš, un Mevrova, — viņi to sauca par «Mi kundzi», — ar savu mazo meitenīti Kogi un guvernanti «tanti» Annu Mariju Magdalēnu Rovantini (viņu arī sauca par Magdalēnu, tāpat kā māti) bija nogājušas preču kuģa vienīgajā kajītē.

Magdalēnas kundze un Ludvigs sēdēja uz klāja borta aizvēnī, un zēns caur klīzi raudzījās pelēkajā, putojošajā straumē.

Labi, ka Reina plūda tik strauji un turklāt arī vējš dzina kuģi uz priekšu. Vējš grūdieniem atkal un atkal brāzās šurp un sitās pret burām, kas plīkšķēja kā sprāgstoši šāviņi. Masts ieliecās, un tauvas šķita trīsošas stīgas, kuru skaņa, it kā vīdamās augšup pa vītni, kļuva arvien smalkāka un smalkāka.

Nu jau viņi bija Holandē, un Bonna atradās aiz neskaitāmi daudzām muitnīcām, kas tāpat kā dzelzs treliņi bija atvērušas uņ atkal aizvērušas savus vārtus.

Mātei sala. Viņa salikusi sēdēja, ievīstījusies segā, un tomēr sala, bet Mi kundze un Koge mita siltajā kajītē un nemaz neiedomājās, ka mātei te jāsalst, un pie tam viņa bija tik slimīga.

Mi kundzei bija tik laipnas acis, un ari seju tā prata rādīt ļoti laipnu. Vienā mirklī Mi kundze spēja kļūt pati laipnība un tāpat ari Koge, šī izlutinātā dīvānlellīte. Nabaga Annas tante…

—   Ludvig!

—    Jā?

Vējš aizpūta vārdus no mutes, tas bija izrāvis mātei zem lakatiņa paslēpto matu sprogu, un Ludvigs izbrīnījies pēkšņi ieraudzīja, ka māte jau sākusi sirmot.

—   Ludvig, vai tev nesalst?

—    Nē, nemaz.

Māti šāda atbilde neapmierināja, taču viņa aizslēpa savas rūpes aiz cita iegansta, apņēmīgi un dusmīgi teikdama:

—        Tu labi zini, ka Roterdamā nedrīksti saslimt. Tev jāspēlē un jānopelna nauda atceļam.

Zēns uzlēca stāvus un, kājām rībinādams klāju, sāka soļot pa to šurpu turpu.

—   Man pašam ir pavisam silti. Tikai kājas drusciņ salst.

Māte tūlīt stingri pavēlēja:

—   Sēdies atkal uz kastes un dod šurp kājas!

Viņš paklausīgi apsēdās.

—        Tā, tagad ieliec kājas man klēpi. Bez ierunām, — saprati?

Mātes tumšās acis spīdēja dusmīgi, pat pārāk dusmīgi.

—        Es noaušu tev kurpes … — viņa jau bija to izdarījusi, — … un sarīvēšu pēdas. Tā kājas sasils.

Viņa berzēja un knaibīja zēna kājas.

—   Nu, vai ir jau labāk, Ludvig?

Viņš noliedza, jo gribēja paildzināt glāstus, kas viņu sasildīja pavisam citādi, nekā domāja māte.

—   Pacieties, Ludvig.

Viņš labprāt pacietās, un māte, pati saldama, sēdēja un berzēja viņam kājas, lai tās sasildītu — viņam, kurš nekad nebūs ministrants, Kainam, pretīgajam, bakurētainajam

sarkanģīmim. Tas bija kā brīnums, kam apkārt gaudodama plosījās vētra un šļācās ūdens šaltis.

Zēna domas jaucās juku jukām, un pār šo jūkli nu klājās dziļš, svinīgs miers.

—   Vai tagad kājas sasilušas?

—   Tagad — tagad tās tiešām ir siltas, māmulīt.

—   Redzi nu, un tu vēl negribēji ļaut.

Viļņi tā mētāja kuģi, ka tas brīkšķēja no smagajiem triecieniem. Kā baļķis tas ripoja pa saniknoto un atbrīvojušos straumi. Nē, no tā viņam nebija bailes. Bija tik brīnišķīgi silti, jo māte vēl aplikusi apkārt arī lakatu un rokas — «lai tev atkal neuznāktu untums, Ludvig!».

Varbūt viņš Roterdamā tiešām nopelnīs naudu? Mi kundze bija runājusi par plašiem koncertiem, ko rīkos savā mājā, — un, ja viņš nopelnīs naudu, varēs teikt mātei: «Atceļam esmu tev noīrējis šo kajīti, un, ja tev vēl uznāks untums, māmulīt . . .»

Ludvigs stāvēja Mi kundzes mājā pie loga. Viņš nupat bija atgriezies no pastaigas.

Pilsēta bija viņu galīgi apmulsinājusi, taču ne jau tāpēc, ka ļaudis te runāja svešā valodā un ostā stāvēja milzu kuģi, par kuriem Rovantini krustmāte stāstīja, ka tie braucot uz Ameriku, Āfriku un pat uz Indiju. Kuģi nemitīgi pienāca un atgāja, tos rotāja krāšņas galiona figūras, kuras, kuģim braucot, iegrima, lai tūliņ atkal lepni paceltos. Tur bija īsti jūras milzeņi, gluži kā pasakās, un tie lidoja virs viļņiem kā bezdelīgas.

Rovantini krustmāte bija svinīgi rādījusi pāri uz Reinas pļavām.

—   Skaties, Ludvig, šī ir tavu tēvu zeme, un tur dienvidos, lai gan krietni tālu, atrodas Antverpene, no kurienes cēlies tavs vectēvs un lielākā daļa tavu senču.

Kā, vai tad senči nav tikai dižciltīgajiem?

—    Krustmāt Anna, kas tad bija mani senči?

—   Vīna tirgotāji un visvairāk skroderi.

—   Tātad skroderi, tāpat kā Nēfes kunga tēvs.

Nēfe nekad nebija to slēpis, taču arī nekad nebija runājis par saviem «senčiem». Senčiem taču jānēsā, kā tas redzams ģīmetnēs kādā no pils galerijām, brokāta ordeņlentas pār krūtīm, un viņš nekad vēl nebija redzējis gleznu, kurā attēlots skroderis sakumpušu muguru un sakrustotām kājām sēžam

uz galda. Zēns nejuta ne mazāko nožēlu, ka viņam patiesībā nebija nekādu senču, un viņu pārņēma arvien pieaugošas dusmas uz apkārtni, kādā viņš tagad dzīvoja.

Pēkšņi istabā ieskrēja mazā Koge un kaut ko sacīja savā lauzītajā valodā. Ludvigs tomēr saprata. Tā kā viņš bija viņas guvernantes, krustmātes Annas, ko viņa pastāvīgi izkomandēja, radinieks, tad viņam vajadzēja spēlēt viņas lellēm sulaini. Ludvigs nebija ar mieru, un meitene mēģināja tam iesist. Ludvigs tikai smējās un iegāja mūzikas istabā, ko gan varēja dēvēt par īstu mūzikas zāli.

Viņš domāja par savām Bonnā gūtajām atziņām: ne tikai dižciltība var padarīt iedomīgu un untumainu, bet arī bagātība, un te, Mi kundzes mājā, ir bagātība!

Mūzikas zāle bija plaša, sienas greznoja holandiešu vecmeistaru gleznas, turpat blakus karājās tīģeru un lauvu ādas, dīvainas maskas un vairogi, loki, vāles, šķēpi un dunči. Mi kundzes kuģi, — tās vīrs, rēderis, bija miris, — atveduši visus šos retumus no tālām pasaules malām, ari šīs milzu vāzes, kuras rotāja mirdzošām, taču ne spilgtām krāsām zīmētas zivis.

Zāle, kurā šovakar notiks pirmais koncerts, vismaz vairs nebija tik izmirusi, jo kamīnā tagad sprēgāja uguns, un telpas vidū jau atvērts, lai krietni izsiltu, stāvēja klavesīns — dzeltenbrūns čembalo, līdz kuram varēja nokļūt vienīgi pār biezu paklāju, kas apslāpēja soļu troksni. Ludvigs piesita dažus akordus. Cerams, ka drīz nāks skaņotāji. Nu viņš ar vienu pirkstu ātri sita pa vienu kauliņu. Kraukļa spalva — vai aiz māņticības lieto vienīgi kraukļa spalvas? — pieskārās stīgai, un atskanēja maiga, sīka skaņa. Pašu flīģelis mājās runātu pavisam citu valodu!

Kraukļa spalvas — un šovakar šiem kraukļiem taču jāpārvēršas vismaz par ērgļiem. Vai viņš to panāks? Nekas nelīdzēs, vajadzēs ērgļus atraut šurp no debesīm, lai skroderu pēctecis šo kauju — cik gan kareivīgi un agresīvi viņš domāja! — uzvarētu, kaut arī tā bija tikai nenozīmīga kauja!

Nenozīmīga kauja!

Beigu beigās tā taču bija kauja par kajīti, kurā mātei atceļā būs silti! Un par kaut ko vēl vairāk! Viņš sāka spēlēt. Bez tam — tur no kāda loga varēja tālumā redzēt ostu, un pāri namiem, kas atradās starpā, slējās kuģu masti. Varbūt viņš varēs no spēles atalgojuma čartēt visu lielo kuģi? Viņš jau

zināja pat speciālos terminus! Varbūt pašu Indijas apbraucēju ar dīvaino galiona figūru, šo nāru? . . .

Viņam aizrāvās elpa. Uz kuģa bija ari bronzas lielgabali, — cik tas labi! Bonna nekad vēl nav redzējusi šādu briesmīgu kuģi, un iebraucot viņš liks dārdēt lielgabaliem!

Atliek vienīgi jautājums: vai šis burinieks, šis Indijas apbraucējs, maz aizkļūs līdz Bonnai? Tas gāja pret straumi, un tālab — īstenība arvien vairāk savijās ar sapni — un tālab viļņi pret priekšvadni sitās tik augstu, ka apšļāca pat galiona figūras noslēpumaino, stingo seju . . .

Zināms, tas ies pret straumi, bet tur, lūk, tur, viņa acis atkal izskatījās kā naksnīga, zvaigžņu apmirdzēta jūra, — tur lidoja šurp ērgļi. Tie šāvās lejup no debesīm un tagad — jau aizsedz mastus un galiona figūru. Tie dzina kuģi uz priekšu, — bet kā tie vēcināja spārnus, kuru šalkoņā bija vētras brāzmas un liesmu sprakstoņa . ..

Tā, lūk! Es nāku ar visiem saviem ērgļiem! Par spīti šejienes bagātībai! Es, kam senči bijuši skroderi un ko monsinjors reiz nolamājis par plebeju salašņu. Es neklanīšos kā «vispadevīgaie» tēvs, jo tie ir mani ērgļi! Un tagad lielgabalus!

Viņš ķērcošu balsi kā ekstāzē dziedāja:

—Uz-va-ra!! •

Sāka krēslot, un klavesīna pulētajā virsmā spožāk gailēja kamīna uguns atspīdums. Ienāca krustmāte Anna ar tuklu, ap piecpadsmit gadu vecu zēnu, krietnu galvas tiesu garāku par Ludvigu.

—  Ludvig, šis ir Pīters Hogstrāts, viņš arī spēlē klavieres.

—  Tā? Vai viņš grib kļūt par mūziķi?

Annai Rovantini vajadzēja pārtulkot, un Ludvigs raudzījās uz viņu.

—  Ko viņš teica? Tu vari man visu mierīgi pārtulkot.

—  Viņš saka … — viņa atkal vilcinājās, — … ka viņam tas neesot nepieciešami. Viņš būšot lieltirgotājs, rēderis. Viņa tēvam pieder daudz kuģu.

To Ludvigs arī bez pārtulkošanas jau bija izlasījis šī holandiešu zēna ūdeņainajās acīs: garlaikota augstprātība, nauda, nauda, kura nicināja visu, kas nebija nauda, daudz naudas.

—  Vai Pīters drīkst paklausīties?

—  Viņš drīkst klausīties, ja vien izturēsies klusu.

—   Ludvig … — krustmātes acis brīdināja, — mēs te neesam mājqs.

Ludvigs piesita kādu akordu. Drošības labad viņš vēlreiz gribēja atkārtot Mocarta «Fantāziju». Durvis viegli noklaudzēja, un ārā. klaigāja Koge. Nē, Annas krustmāte šeit nejutās kā mājās un māte, kurai vajadzēja palīdzēt virtuvē, arī tāpat. Jā, īstenībā tikai viņš te kaut ko nozīmēja, un Mi kundze bija viņu ielūgusi un paņēmusi līdz, lai padižotos bagātajiem paziņām. No mūzikas viņa neko nesaprata, taču Ludviga galvureibinošā pirkstu veiklība šķita pārlieku apbrīnojama.

Šis čembalo tiešām bija īstais instruments Mocarta dzidrajai mūzikai, — ar to viņš, protams, negribēja teikt par ŠO mūziku neko peļamu. Jā, un — ko tas lai. . .

Rēdera dēls bija paņēmis no ieroču kolekcijas malajiešu dunci ar izlocītu asmeni, kas atgādināja dzelzs čūsku. Krustmāte Anna jau bija Ludvigam to rādījusi un brīdinājusi no pārlieku noslīpētā asmens.

Tagad pusaudzis ar šo pretīgo ieroci piegāja pie klavesīna sašaurinātā gala un iebāza dunci starp stīgām. Tās tūdaļ pārstāja skanēt, vienīgi vēl klusi džinkstēja.

—  Nedari tā, lūdzu!

Kaut arī holandiešu zēns nesaprata vāciski, tomēr par šo vārdu jēgu tam nevarēja būt ne mazāko šaubu. Taču viņš tikai izbolīja acis un bīdīja dunci vēl dziļāk, lai stīgas džinkstētu stiprāk.

—   Taisies projām!

Zēns palika turpat un arī dunci atstāja iebāztu starp stīgām. Viņš vēroja Ludvigu, ūdeņainajās acīs spīdēja ziņkāre— tik ļoti kārojās redzēt, ko gan darīs tāds kalpotājas radinieks. Varbūt tā bija skaudība vai arī ļaunprātība? . . .

Ludvigs neaizmirsa krustmātes Annas brīdinājumu: «Mēs te neesam mājās». Tomēr šādu rīcību nedrīkstēja pieļaut.

Viņš atņēma rokas no taustiņiem un piecēlās. Klusībā smiedamies, mierīgi apgāja apkārt flīģelim. Garais uzblīdenis alojās, tūliņ tas dabūs just viņa dzelžaino kampienu.

Viņš gribēja dunci satvert, bet tas tūlīt bija laukā no stīgām un jau pārgriezis Ludviga labo roku . . .

Nekādu sāpju Ludvigs nejuta, jo duncis bija bārdas naža asumā, un tāpēc izbrīnījies raudzījās uz savu plaukstu,

ko pāršķēla vaļēja brūce, no kuras tecēja asinis — vispirms smagiem pilieniem, bet nu jau straumēm.

Noplīvoja gaisma. Ienāca krustmāte Anna, turēdama rokā trīsžuburainu lukturi ar degošām svecēm.

—  Ludvig, skaņotājs klāt.

Pīters Hogstrāts paskrēja viņai garām un, dzēlīgi smiedamies, kaul ko noteica:

—       Kas tad tas? Tu šovakar nevarēsi spēlēt, Ludvig? — Anna Rovantini jautāja.

Zēns saviebās aiz sāpēm.

— Nē, — tāpēc jau arī viņš man pārgrieza roku — lūk, te!

Lai nu gan viņi nebrauca atpakaļ uz Bonnu ar tālo austrumu buru kuģi, tomēr mātei bija silta kajīte — par klusēšanas naudu, ko samaksāja holandiešu zēna tēvs. Sie ļaudis visu nolīdzināja ar naudu, tikai diemžēl tādējādi nespēja remdināt arī sāpes.

Brūce strutoja un nedzija. Roka bija satūkusi, un dzīslas līdz pašai padusei izskatījās kā zilas svītras. Ludvigam šķita, ka platajā apsējā viņš nēsā nevis roku, bet smagu svina gabalu, ko ikkatrs pulsa sitiens trāpa kā ar nokaitētu nazi, turklāt viņu vēl kratīja arī drudzis un kaisa sasarkušās acis.

Ārsts jau sāka minēt mierinošus piemērus.

—       Vai esi dzirdējis tādu vārdu kā Johans Volfgangs Gēte? Nē? Viņš sarakstījis teātrim skaistu lugu. Tā saucas — «Gecs no Berlihingas» un stāsta par kādu bruņinieku, kas kaujā zaudējis roku, bet viņam izkaluši dzelzs dūri, un tā atnesusi bruņiniekam nedzirdētu slavu. Vai saproti?

Nu, tik daudz Ludvigs saprata arī ar visu karstumu, drudzi un dūrieniem.

—       Vai viņš ar to dzelzs dūri varēja spēlēt arī klavieres un ērģeles?

—  Tu prasi par daudz, zēn.

Pāris dienu vēlāk mūzikas istabā ienāca māte.

—        Ko lai tagad daru? — Ludvigs pukojās. -— Šonakt ir Ziemsvētku dievkalpojums, un ja ar šo nolāpīto roku … — Viņš uzsita ar pārsēju pa taustiņiem — … nevarēšu spēlēt ērģeles, tas nu gan būs jauki. Bet Nēfes kungs cer, ka

Ziemsvētku dievkalpojuma spēlēšu Baha «Fantāziju un fūgu sol minora» …

Māte sniedza viņam aprakstītu papīra lapu.

—  Tev vēstule — no Nēfes kunga.

—   No Nēfes kunga? Ko viņš raksta? Es taču vēl nevaru •zīmogu — ludzu, ātrāk, māmulīt, izlasi skaļi.

Magdalēnas kundze noplēsa zīmogu un lasīja:

—   «Mīļais Ludvig!

Rakstu steigā, un Tu esi gan ielējis manā kausā vērmeles. Kad nu monsieur beidzot ir tiktāl ticis, ka spēj izdabūt no ērģelēm pāris ciešamu skaņu, viņš ļauj kādam tur muļķa puikam un pie tam vēl ar sarūsējušu vai saindētu dunci pārgriezt sev ķepu tā, ka brūce nedzīst un apdraudēta visa roka.»

—  Vai tu par visu to esi viņam aizrakstījusi? — Ludvigs pārtrauca.

—   Es domāju, Ludvig, ka mēs nedrīkstējām viņam to noklusēt.

Tad viņa turpināja:

—   «Tas, protams, ir neprāts, ka Tu mēģini «Fantāziju» spēlēt vienīgi ar kreiso roku. Lūdzu ievērot godbijību pret nemirstīgo, mans jaunais draugs! Bahs ir pārāk liels, lai viņu degradētu līdz pirkstu vingrinājumiem. Tā tu varēsi kādreiz vēlāk darīt ar saviem nožēlojamiem pliņkšķinājumiem, ja vēl jebkad komponēsi! Bez tam tev jāsaglabā arī roka un plauksta, jeb vai tu domā citādi, stūrabuks tāds?! Man taču vajadzīgs adjunkts, kas mani atslogotu! Tātad, īsi sakot, liec aiz savas nemazgātās auss: parasto mūziku dievkalpojumā spēlēs palīgērģelnieks no Beijeles, un par svinīgo mūziku tik daudz neraizējies, citādi dabūsi sirmus matus, kā es Tevis dēļ jau esmu dabūjis. Monsieur Ludvigam nupat radies aizstājējs.

Man jābeidz. Attiecībā uz aizstājēju nepieciešama citāda izkārtošana, tādēļ pasveicini savu māti, Tev pašam es nesūtu sveicienus! Un veseļojies, Ludvig, dodu Tev labu padomu kā Tavs vienmēr stingrais — Tu taču mani pazīsti —

skolotājs Kristiāns Gotlībs Nēfe.»

Ludvigs sarauca pieri.

—   Vai viņš ir dusmīgs?

Māte pasmaidīja.

—       Ja labsirdība un mīlestība ir tas pats, kas dusmas, tad viņš ir ļoti dusmīgs.

Ludviga domas saistījās tikai ap to, kas viņu visvairāk satrauca.

—       Aizstājējs? … Te taču nav neviena, kas sol minora fantāziju…

Viņš pakustināja apsējā roku.

—  Varbūt es tomēr jau varēšu spēlēt…

—   Ak tā, lai atkal dabūtu iekaisumu?!

—       Aizstājējs? Ja es tikai zinātu, kas tas par aizstājēju? — viņš lauzīja galvu.

Ludvigs klusītiņām lavījās lejā pa kāpnēm. Tieši tagad nodimdēja pirmais zvans, un nu jau skanēja vesels zvanu koris, pavēstīdams Ziemsvētkus. Cerams, ka māte tādēļ nebūs pamodusies…

Laukā vērpās putenis, iela bija ļoti gaiša un baltiņ balta. Aiz sniega mākoņiem droši vien spīdēja pilns mēness.

Beidzot pārslu ņirbā iegailējās sārta gaisma un kļuva dzirdama soļu dipoņa un klaudzieni. Tur baznīcas portālā ļaudis nodauzīja sniegu no apaviem un mēteļiem. Dziļāk baznīcēnu sejas un svēto tēlu zeltītos tērpus svinīgi apmirdzēja trīsuļojoša sveču gaisma.

Ludvigs it kā bēguļojot apgāja apkārt solu rindām līdz kāpnēm, kas veda augšup pie ērģelēm, un viņu pārņēma nomācošas, rūgtas sāpes, kuras tomēr neradīja savainotā roka.

Palīgērģelnieku no Beijeles viņš pazina.

Tas bija patīkams jauns cilvēks, kas jau. sēdēja pie ērģelēm. Viņš pamāja Ludvigam, lai nāk tuvāk, un čukstēja:

—  Nu, kā tava roka?

—  Kas tad vēlāk būs aizstājējs?

—  To es gan nezinu, bet, cerams, viņš drīz būs klāt.

Palīgērģelnieks parādīja uz mēteli un cepuri, kas pa tvērienam atradās turpat blakus.

—       Es sēžu kā uz karstām oglēm. Tiklīdz nospēlēšu pēdējo toni, tā tūlīt prom. Man jāspēlē vēl otrā baznīcā.

Ludvigs pievilka pie ērģelēm saliekamu krēslu. Viņš

negribeja neko redzēt no nefa un jutās labi, ka ari viņu neviens nevarēja redzēt. Pēc atgadījuma Roterdamā viņš bija kļuvis vēl biklāks.

Cik jauki atkal tik tuvu klausīties ērģeļu balsu skanēšanā! Pat roka mitējās sāpēt. Aukstajā baznīcā ērģeles gan bija mazliet noskaņojušās, taču patlaban te nebija neviena stīgu instrumenta, kālab būtu jābaidās, ka ērģeles atkal — bet klau, skaņu reģistri jau iespēlējušies. Tagad tās skan pareizi.

Ludvigs jutās noguris, droši vien no bezmiega un drudža murgu naktīm. Vēl pāris reižu viņš atplēta acis un cieši raudzījās uz vītņu kāpnēm. Pa tām vēl neviens nenāca, un arī te augšā neviena nebija . . .

Kaut kas pieskārās viņam.

—   Ludvig, pagāns tāds, tu taču esi nogulējis Ziemsvētku dievkalpojumu! Bet tagad, lūdzu, atvaino, es taču nevaru kāpt tev pāri, un bez tam tu guli uz mana mēteļa.

Ludvigs pielēca kājās.

—  Un kas ir? …

—   Neviens, un ļaudis tā gaida! Es augstākstāvošajiem ziņošu, ka . . .

Palīgērģelnieks steigšus apmeta mēteli, paņēma notis un cepuri un aizgāja.

Ludvigs palika viens. Vai nopūst arī sveces? Nē, tas izbiedēs veco Kasparu, kurš vēl vienmēr mina plēšas. Viņš gribēja ieiet ērģeļu telpā un tāpēc negribot iznāca iemest acis arī nefā.

Tur apakšā bija arī Eleonora Breininga, ar kuru viņam būtu vajadzējis rotaļāties. Baznīcai pārskrēja šalkoņa, jo tagad visi nometās ceļos, gaidot atskanam «Gloria in exce/s/s» . ..

Taču vienīgi plēšas šņākuļoja, un viņš — viņš rokas dēļ bija kā paralizēts, atstumts! . . .

Vienmēr viņu kāds ienīda — gan liktenis, gan cilvēki!

Viņam pārlija kaut kas kvēlošs un reizē ledaini auksts. Vai tas bija drudzis? Jā, taču — cits drudzis, kas margoja tik zeltaini kā svēto tērpi, pat vēl spožāk. Jeb varbūt viņš maldījas? Nē — !

Šalkoņa kļuva stiprāka un mežonīgāka, un līdz ar vētru lidoja šurp ērgļi! Kā tie īrās uz priekšu, vēcinādami spārnus! Ludvigs smējās, un tur jau arī sprakšķēdamas dejoja liesmas, — bet kur tās gribēja viņu aizvest, dejodamas pa priekšu?

Uz ērģeļu sola? Ar visu — apsēju?! Viņš norāva to un pakustināja roku. Pacēlis galvu, iešķībajā spogulī virs ērģelēm ieraudzīja sāpēs saviebtu seju. Taču vējš brāzmoja un neatlaidīgi aicināja sekot. . .

Viņš ievaidējās, vilkdams laukā pāris reģistru, taču tūlīt sāka spēlēt.

Taustiņi nolāsoja asiņu un strutu pilieniem, roka mēģināja turēties pretī, lai gan tas bija smieklīgi un pilnīgi bezcerīgi …

Ludvigs nemanīja, ka baznīcā ienāca divi nosniguši vīri — kuprītis un tam blakus garš, stalts kungs.

—   Mēs tomēr esam atnākuši par vēlu, — Nēfe čukstēja.

Ērģeles iedūcās varenāk, un staltais, sirmais kungs atrāvās atpakaļ.

—   Kas tur spēlē?

Nēfes sejā atspoguļojās tāda kā līdzjūtība šī muļķīgā jautājuma dēļ.

—       Tā spēlē vienīgi mans skolnieks un adjunkts Ludvigs van Bēthovens! Muļķa zēn! Dakteris jau nāk!

Aiz bažām un nepacietības Kristiāns Gotlībs Nēfe lietoja pat vārdu «dakteris», lai gan daudzi no dievlūdzējiem atkal locīja ceļus — šoreiz monsinjora personīgajam ārstam, galma padomniekam Kēriham.

Ludvigs Jāva pamazām izskanēt beigu akordam un pacēla, gandrīz vai atrāva pirkstus no taustiņiem. Viņš ieraudzīja Nēfi un kūrfirsta ārstu un paskatījās uz klaviatūru.

—  Esmu to — mazliet notraipījis …

Nēfe noskaities pamāja ar galvu.

—       Nūja, monsieur Ludvigam jau vienmēr ir netīras ķepas. Taču nospēlēt tu nospēlēji pieklājīgi, manu zēn, lai arī…

Uzslava Nēfem šķita vēl par daudz izšķērdīga.

—       Es domāju, beigu akordam tev vajadzēja vēl vairāk pievienot spēcīgos basus.

Ludvigs pamodās, jo kāds meistarīgi spēlēja klavieres. Tas taču nevarētu būt Kārlis? Viņš lēnām atvēra acis un pamanīja, ka pašā gultas kājgalī saule iemetusi staru kūļus. Laukā priecīgi mirdzēja un dzirkstīja ar žilbinošu sniega segu klātie jumti. Varbūt šodien bija kāda svinamdiena?

—  Tu nu gan reiz aizgulējies, Ludvig!

—  Es? Cik tad ir pulkstenis?

—  Sen jau pusdienas laiks. Vai neesi izsalcis?

Viņš bridi padomāja un tad pamāja ar galvu.

—        To jau vairs nevar saukt par izsalkumu. Kā vilks varētu drāzties pa Bonnas skārņiem.

—       Bet diemžēl Bonnas skārņi Ziemsvēlkos slēgti arī vilkiem.

Pareizi, šodien taču Ziemsvētki…

—   Nu, un kā klājas tavai rokai, Ludvig?

—       Manai rokai? Es to vairs nemaz nejūtu. Vai tā ir — noņemta?

Māte pakratīja galvu.

—  Nē, tā vēl ir klāt. Nu, ko tu vēlētos ēst?

—  Visu, — bet — kas tur spēlē?

—   Nēfes kungs, viņš šonakt pārgulēja pie mums.

—   Nēfes kungs? …

Atmiņa kļuva arvien skaidrāka. Nēfes kungs taču bija uzteicis viņa spēli! Un tad viņi pa ielām aiztraucās kamanās . ..

Spēlēšana aprāvās, un istabiņā ienāca Nēfe.

—       Tātad esmu pareizi sadzirdējis. Monsieui tiešām labpaticis uzklausīt manu pazemīgi sniegto mūziku par godu savai atmodai. Tad nu vari gan gulēt! Ja tu varētu tā spēlēt vai pat komponēt! …

Viņa dusmas mutuļot mutuļoja.

—        Un piekrāpis arī tu mūs esi! Auļiem atjoņojām šurp no Minsteras! Divreiz apgāzāmies, un kamanas tagad der vairs tikai malkai! Galma padomnieka kungu gan vilināja vienīgi cirkulārais grieziens, ko viņš gribēja pielietot, lai noņemtu tev roku. Bēthovena kundze, vai redzējāt, ar cik bēdīgu skatienu galma padomnieka kungs konstatēja, ka nebija nekas amputējams?

Māte smaidīja.

—  Nē, Nēfes kungs. Viņš priecājās.

Kuprītis acīm redzami izmisis pacēla rokas.

—       Priecājās? Sis nadzīgais kaulu zāģeris, kas spēj parakstīt vienīgi nožēlojamas vannošanas parastajā pumpja ūdenī, — un kāpēc?! …

Viņa mānīgās dusmas atkal pievērsās Ludvigam.

—   Tāpēc, ka monsieui drosmīgi negaidīja operāciju, bet

gan vienkārši ar spēlēšanu kļuva vesels! Pie ērģelēm! Un to šis kungs tagad sauc par ķirurģiju vai terapiju! Brūce vienkārši uztrūka…

Ar maiguma pilnām dusmām Nēfe pārliecās pār gultu.

—       Vai tad es tev vienmēr neesmu teicis, Ludvig, ka mūzika visam palīdz?

Blakusistabā kāds klauvēja pie durvīm, kuras veda uz priekšnamu, un Magdalēnas kundze izgāja atvērt.

—   Vai netraucējam, madame van Bēthoven?

—  Nē, ko jūs! Kāds gods!

—      Mēs šonakt bijām svētku dievkalpojumā. Kā klājas jūsu Ludvigam?

—   Paldies — tagad jau ciešami.

Nēfes seja noskaidrojās.

—       Quel honneur1 — tā taču ir fon Breininga kundze un arī mana mazā draudzene Eleonora.

Meitene kniksēja.

—  Priecīgus svētkus un veselību, galma ērģelnieka kungs.

Nēfe smējās.

—   Bērns, tie i r priecīgi, un veselība arī.

Viņš pa pusei nicīgi, pa pusei pikti norādīja ar īkšķi uz Ludvigu.

Skaistā, laipnā dāma, kas toreiz kapsētā nespēja raudāt, piegāja pie zēna gultas.

—        Mēs nākam tev pateikties, Ludvig. Tu šonakt tik lieliski spēlēji, un to … — Viņa kratīja galvu, jo tas sniedzās pāri viņas saprātam. Tad viņa pievilka klāt krēslu.

—   To taču drīkst, madame van Bēthoven?

—       Protams, galma padomnieka kundze, esiet tik žēlīga, es tikai neiedrošinājos . . .

Fon Breininga kundze uzlika roku meitenei uz pleca.

—   Eleonora, tagad pateicies arī tu par spēlēšanu.

Trauslā meitene kažokā ar ādas kapuci tagad, saules

gaismā, izskatījās vēl piemīlīgāka.

Viņa atkal rātni pakniksēja.

—  Pateicos tev, Ludvig.

—  Un iedod viņam līdzpaņemto sainīti.

Eleonora uzlika to uz segas.

f

—   Te, lūdzu, voilа, а votre service.1

Fon Breininga kundzei likās, ka nepieciešams paskaidrot.

—       Tu droši vien jutīsies vīlies, Ludvig. Tur ir tikai pāris piparkūku un parastie saldumi. Taču tas ir Eleonoras Ziemsvētku šķīvis, ko viņa vēlējās — tā bija viņas iedoma — tev uzdāvināt par skaisto mūziku. Jā, un vēl kas, Ludvig. Kad tu spēlēji, tu būsi jau . . . pardon, es biju to pavisam aizmirsusi.

Viņas brūnajās acīs pēkšņi saplūda asaras.

—        Es domāju, Ludvig, ka vēl kāds klausījās tavā spēlēšanā, — mans mirušais nelaiķis laulātais draugs, ko tu jau labi pazini. Un pēkšņi viņš man saka: «Uzaicini ciemos mazo Ludvigu, ko es tev jau toreiz lūdzu.» Tev jānāk pie mums, tiklīdz atkal būsi vesels, un tu drīz būsi vesels, to man nupat apgalvoja mans tēvs. Tu taču zini, ka monsinjora personīgais ārsts ir mans tēvs?

Fon Breininga kundze neuzkrītoši un tomēr vērīgi raudzījās uz zēnu, kas pussēdus gulēja gultā un neko neatbildēja, tikai it kā nejauši uzmeta Eleonorai biklu, neuzticīgu skatienu.

—        Un Kristofs, — tas ir mans vecākais dēls un gandrīz tāds pats kā tu, Ludvig, — tas arī priecāsies, un tu taču arī, Eleonora, vai ne?

—   Oui, chиre maman.2

Šis eņģelis no gluži citas pasaules! Eņģelis smaidīja, — bet vai tas nebija tikai pieklājības smaids? .. .

—        Un mūsu Stefanam tu paņem līdz savu brāli Kārli. Redzi, es jau zinu tavu brāju vārdus, un mūsu Lencam — Johanu. Kur tad īsti ir jūsu puiši, madame van Bēthoven?

—  Es izlaidu tos ar meiteni saulītē.

Fon Breininga kundze piecēlās.

—       Arī mēs to gribam vēl izmantot. Mums pirmajos Ziemsvētkos vienmēr ir liela vizināšanās ar kamanām, un zēni jau mājās gaida, kad atgriezīsimies ar traоneau.3

—       Jūs lejā gaida kamanas, fon Breininga kundze? — Nēfe vaicāja. — Man vēl jābūt pilī. Vai jūs nepaņemtu mani kādu gabaliņu līdz?

1 Jūsu rīcībā. (Tulk.)

2 Jā, mī|ā māmiņ. (Tulk.)

5 Lielas ragavas. (Tulk.)

-     Labprāt, Nēfes kungs. Tātad — uz drīzu redzēšanos, I .udvig. Au revoir, madame van Bēthoven.

Māte par atbildi tikai klusēdama pakniksēja un pavadīja augstās viešņas līdz durvīm.

Ludvigs lēnām atlaidās guļus. Bezgala saudzīgi viņš paņēma paciņu un pievilka to tik tuvu pie sejas, ka tā gandrīz pieskārās vaigam. Papīrs čaukstēja, un šī vieglā čaukstoņa radīja viņā mežonīgu sajūsmu. Un to panākusi tā mazā drusciņa mūzikas? Cik gan spēcīga bija mūzika! . . .

Bet vai tā būs arī tik spēcīga, ka …

Viņa acu zīlītes kļuva šauras aiz šaubām, kas gandrīz jau izvērtās par pārliecību. Uzaicināt Ludvigu taču bija nolemts jau iepriekš, un nu — viņas bija to redzējušas, zēnu, kam uz ielas sauca nopakaļ «bakurētainais» un «spaniols»-

Atgriezās māte. Viņa vēl vienmēr likās tik svešāda un dīvaina.

—  Cik liels gods! Taču tagad jāpadomā par ēšanu, jo paies krietns brīdis, kamēr Nēfes kungs būs atpakaļ.

—   Es — pagaidīšu.

—  Nē, tu negaidīsi. Tu varēsi kopā ar mums ēst otrreiz, bet tagad es atnesīšu tev šķīvi zupas.

Viņš gribēja mātei pārmest pazemību, taču piemirsa, jo prātā stāvēja vienīgi Eleonora.

Vairākas nedēļas vēlāk Magdalēnas kundze jautāja:

—  Ludvig, vai tu tiešām vairs nemaz nedomā par ielūgumu galma padomnieka ģimenē?

—   Nē! — atskanēja strupa atbilde. Viņš patiesībā arī nekad par šo ielūgumu netika domājis, un likās smieklīgi to atkal tik padevīgi uzsvērt. — Viņš bija gribējis būt labs pret cilvēkiem un atkal vīlies — veca, līdz apnikumam pazīstamā dziesma. Nekad vairs ielūgumu neatkārtoja . . .

Viņš vingrinājās trilleros, bet flīģeļa āmuriņi neklausīja pietiekami ātri.

—  Vai tad man ir laiks? Kad? Varbūt tu būsi korepetitors un aizstāsi mani teātrī? Vai rīt spēlēsi dievkalpojumā? Vai tu maz zini, kā Nēfes kungs mani notrenkā?! No čembalo pie ērģelēm, tad pie flīģeļa un pa starpām vēl jāčīgā vijole, brača un čello. Mācības Tirocinijā, — tā bija latīņu valodas skola, kurā viņš atkal šad un tad gāja, — neiet galvā pašas no sevis.

Vakaros mājas darbi, vai nu tur jāsameklē un jānoslēpj bārdas nazis, lai tēvs sev ko nenodarītu, kad pārnāks no traktiera …

Laukā bija skaista diena. Ludvigs tagad vienīgi nosita laiku, vingrinoties spēlēt trillerus, taču nespēja uzjundīt atmiņā daudzās vilšanās, kuras kavētu iet pie Breiningiem un apvaicāties par Eleonoru.

Klarisa atgrūda vaļā duivis. Viņa, tāda pati īgna kā vienmēr, pašreiz bija mazgājusi traukus un vēl turēja sarkanajās rokās trauku dvieli.

—   Tur prasa pēc Ludviga.

—  Pēc manis?

—  Jā, kāda meitene.

—  Meitene? …

Kāds jau kniksēja uz sliekšņa, un mūzikas istabā ienāca raibā zīda mētelītī tērpta piemīlīga būtne.

—       Sirsnīgs sveiciens no manas māmiņas, madame van Bēthoven, un es gribētu aizvest līdz Ludvigu. Viņam taču jānāk pie mums ciemos, bet viņš nenāk.

Magdalēnas kundze satvēra Eleonoras roku.

—       Tas ir tik jauki no tavas puses un arī no galma padomnieka kundzes.

Galma padomnieka kundze! Ludviga piere jau grasījās saraukties, taču skatienu neatvairāmi saistīja brīnumainā parādība, kas uzticīgi nāca klātāk.

—       Vai tā pieklājas, Ludvig? Es biju ļoti slima un vienmēr tevi gaidīju, bet tu neatnāci, un šis te ir mans pirmais īstais izgājiens. Vai tev ir mazliet laika? Kādu stundiņu?

—       Daudz, daudz vairāk! — Viņš tiepīgi apgriezās apkārt un piesita kādu taustiņu.

—       Ludvig! — māte apsauca viņu. — Ko tu tur plinkšķini?! Tas ir nepieklājīgi, un bez tam tu jau nemaz nezini, vai tevi tik ilgi vēlēsies redzēt!

Eleonora atkal pakniksēja.

—   Mēs tiešām ļoti priecājamies; s'il vous platt.'

Lūk, te! Nu ir rokā! Un tas nekādā ziņā nav nepieklājīgi. Viņš taču gribēja atrast toņkārtu, kādā runā Eleonora, un tā bija Do mažors! No šī brīža Do mažors būs viņa gaviļu toņkārta. Tas nu ir nolemts.

Magdalēnas kundze izbrīnījusies noraudzījās.

—       Paskat tik, piepeši Ludvigam ir laiks. Tu jau esi īsta burve, Eleonora. Nupat viņš dusmīgi paziņoja, ka neesot ne brītiņu brīvs.

Kāpēc māte to pieminēja? Viņam bija sāpīgi to dzirdēt, un viņš noskatīja sevi no galvas līdz kājām.

—   Tā taču es nevaru iet?

—       Protams ne. Es guļamistabā visu nolikšu gatavībā, lai tu varētu pārģērbties. Bet man vēl jāizgludina tīrās kruzuļotās aproces. Brītiņu vēl pagaidiet.

Viņa palika stāvam durvīs.

—       Ko drīkstu tev piedāvāt, Eleonora? Tādu viešņu, kas atnes tik daudz prieka, taču vajag . ..

Pēkšņi viņa kaut ko atcerējās.

—   Kārlis, šis negantelis, vakar apēda pēdējo cepumiņu!

—   Tas taču nekas, madame van Bēthoven.

Kad māte bija atstājusi istabu, Ludvigs vaicāja:

—   Vai e s drīkstu tev ko piedāvāt?

Viņš tūlīt atkal bija atpakaļ, un Eleonora viņu uzlūkoja mulsām acīm.

—       Bet tā jau ir mana paciņa! Vai tu vēl neesi no tās neko ēdis?

Viņš apjucis saprata, ka izdarījis kļūdu, taču vairs nevarēja neko līdzēt. Viņš atraisīja paciņu.

—   Es paglabāju to par piemiņu no tevis.

Meitene kritiski aplūkoja sava Ziemsvētku šķīvja saturu.

—   Piparkūkas pavisam sacietējušas.

Eleonora iekoda piparkūkā un smējās, kad tā kraukšķēdama sadrupa starp viņas mirdzošajiem zobiem.

—   Un tu pats neēdīsi? Vai tev tādas lietas negaršo?

—   Ļoti garšo, bet — vēl labāk garšo, ja tu tās ēd.

Meitene vai aizrijās aiz izbrīna.

—   Ja es tās ēdu? Bet kas tev no tā? To es nesaprotu.

Viņš pats arī to nesaprata.

—   Vai zini, Eleonora …

Viņa nepatikā sarauca uzacis.

—       Nesaki taču vienmēr tik svinīgi E-le-o-no-ra! Esmu izlūgusies mammai un visiem saviem draugiem, lai sauc mani par Lenoru. Man šķiet, ka tā ir daudz jaukāk.

Viņš atkārtoja vārdu «Lenora».

—   Tā noteikti ir jaukāk. Lenora, es labprāt tev ko sakom-

ponētu, — un tad piebilda, — ja tikai prastu komponēt, bet Nēfes kungs grib man to iemācīt. Un ko tu tad gribētu? Vai kvartetu? Varbūt simfoniju? Tu vari izvēlēties.

Viņa sarauca deguntiņu.

—       Simfonijas mani neaizkustina. Vislabāk man patīk uvertīras. Rau, šis cukurkliņģerītis ir ciets kā akmens.

Un viņa turpināja to krimst.

—   Bet pie uvertīras piederas arī opera.

Viņš taču galu galā zināja šīs pašas par sevi saprotamās lietas.

Viņa tūlīt atzina, ka Ludvigs šajā nozarē ir lietpratējs, taču vienmēr mācēja rast izeju un nesamulsa.

—   Zināms, bet operu varam mierīgi atmest.

Viņa uzlūkoja zēnu domīgi un neapzināti arī mazliet vilinoši.

—       Un to tu gribētu veltīt man, tāpat kā dzejnieki un komponisti monsinjoram?

—   Tikai tev vienai.

Taču vēl kaut kas bija apsverams.

—   Vai uz uvertīras būs arī mans vārds?

Ludvigs īgni sarauca izvagoto pieri.

—        Nu kā tad citādi? Tai jāsaucas un tā sauksies vai nu par «Lenoras uvertīru» vai tamlīdzīgi.

Viņas acis staroja, un viņai aizrāvās elpa.

—   Un ja nu tu reiz kļūsti tikpat slavens kā Monsinjī kungs!

Viņai tikko bija atļauts noklausīties kādu Monsinjī operu.

—   Cik es tad varēšu būt lepna! •

Ludvigam nepatika Monsinjī, taču, minēdama šo vārdu, meitene bija zēnu ļoti augstu novērtējusi, un Ludviga dedzība saplaka.

—   Tāds kā Monsinjī?! . ..

Viņai kļuva zēna žēl, un viņa steidzās to mierināt.

—        Nu, ja tu arī nekļūsi slavens, es jau priecāšos un jutīšos ļoti pagodināta, lai arī šo uvertīru komponējis tikai Ludvigs van Bēthovens.

Tas bija ļoti patīkami, un tagad zēna acis atkal mirdzēja kā melni dārgakmeņi.

Nams bija vecs un aristokrātisks. Turpretī majas Reinas ielā, kurās jau arī dzīvoja lielāko tiesu tikai mūziķi .. .

Taču, ja neesi dižciltīgs — un viens ir dzimis, lai dzīvotu mājā, kurā atrodas maiznīca, un otrs — lai dzīvotu pilī, pie kuras, šķiet, vienmēr stāv neredzams sulainis un raida projām neaicinātus viesus …

Te tiešām bija kaut kas līdzīgs īstam sargam — virs parādes durvīm atradās akmenī cirsta garīdznieka cepure.

Iegājusi iekšā, Leonora pielika pirkstu pie lūpām.

—        Cst., Ludvig! Tagad mums jāzogas kā kaķiem! Tāpēc ka tur, — viņa parādīja uz kādām durvīm un izlikās, it kā trīcētu rādītājpirksts, — dzīvo krusttēvs Ābrahams, mammas brālis, garīdznieka kungs.

Meitene godbijīgi kniksēja un reizē pamirkšķināja ar aci.

—        Un te vēl klusāk, Ludvig! Te dzīvo krusttēvs Lorencs, mana nelaiķa tēva brālis, arī garīdznieks. Turklāt viņš ir mūsu aizbildnis un audzinātājs, — bet es audzinu viņu! — un abi garīdznieku kungi vienmēr sasit rokas, kad es tā saku, — Lenora tūlīt to parādīja, — viņi studē cauru dienu un nakti, bet es jau Lorenča krusttēvu esmu bieži pārsteigusi studējam ceptas vistiņas un burgundieti, lai gan mēs ēdam kopā.

Beidzot viņi sasniedza augšstāvu, un Lenora pavēstīja:

—   Tā, nu drīkstam trokšņot!

Un viņa tūlīt sāka virpuļot un dziedāt:

—   Mēs nākam! Un es vedu līdz Ludvigu!

Fon Breininga kundze pacēla acis no rokdarba, un kāds puika, kam ap vidu bija apjozta plata, koši sarkana lenta un cepuri ar nokarenām malām greznoja gaiļa spalva, uzkliedza:

—   La bourse ou la vie/1

Fon Breininga kundze nopūtās:

—       Ko gan lai domā Ludvigs?! Ludvig, kāpēc tu neapciemoji mūs jau agrāk? Kristof! Šis ir Kristofs, Ludvig, kas vēlas kļūt par bandītu. Es ceru, ka tas pāries, un citādi viņš ir gluži miermīlīgs. Droši vien jūs būsiet labi draugi.

Kristofs mēģināja Ludvigu aizraut projām.

—       Es tūlīt uzņemšu tevi savā bandā. Tur ir tikai dižciltīgi laupītāji.

Fon Breininga kundze smaidīdama noraidoši pamāja ar roku:

—   Pasauc labāk Franci, tas varētu pasniegt šokolādi.

—   Jā, šokolāde. — Un arī biklais zēns pasmaidīja.

—   Sis ir Stefans, Ludvig, un tas mazais vīriņš tur stūrī ir Lorencs, mēs viņu saucam par Lencu, — fon Breininga kundze paskaidroja.

Kad viņi bija apsēdušies, fon Breininga kundze paskatījās pāri galdam uz Ludvigu:

—   Ludvig, lai tev tūlīt būtu zināmi mūsu tikumi un parašas: pie mums nevienam neko neuzspiež. Visu dodam mīļu prātu, taču, ja gribi kaut ko dabūt, tev tas jāievēro, — ieteicu likt to aiz auss! Kā tad īsti klājas tavai rokai?

Ludvigs pakustināja pirkstus tā, it kā spēlētu klavieres, un pats izbijās, ka to varētu uzskatīt par mājienu.

—   Roka jau ir kārtībā.

Šķita, ka fon Breininga kundze nav neko manījusi.

—  Tas mani iepriecina. Uzklausieties, bērni! Es nezinu, vai Ludvigs vēlāk mums kaut ko nospēlēs, taču, ja viņš to darīs, tad jums visiem būs jānokaunas un jāņem no viņa piemērs.

Viņa paskatījās uz Ludvigu.

—  Tikai nepārproti mani. Mēs neielūdzām tevi ciemos vienīgi klavierspēles dēļ.

Ludviga sarkanā seja kļuva vēl tumšāka. Viņu pārņēma liels kauns, jo šī skaistā, laipnā dāma bija lasījusi viņa domas. Ko gan tas vispār nozīmēja? Lenora viņam no kreisās puses uzlika uz šķīvja gabalu kūkas, un «laupītājs» sniedza otru gabalu no labās puses, uzdūris to uz sava koka zobena. Stefans bija aplicis Ludvigam roku ap kaklu un atklātu skatienu raudzījās viņam acīs, viņam, kam bērni uz ielām sauca pakaļ .. .

Vēlāk Ludvigs caur plaši atvērtajām durvīm pameta acis uz blakusistabā esošo flīģeli un piecēlās. — Ko pavēlēsiet?

Māte vēl pēdējā mirklī bija piekodinājusi izturēties pieklājīgi; tas viņam padevās grūti, un vienlaikus viņš brīnījās, ka tomēr iznāca tik viegli. Vai tādēļ, ka šī dāma bija tik laipna un visi tik draudzīgi?

Fon Breininga kundze smējās:

—   Ja tu vispār gribi mums sagādāt prieku un kaut ko nospēlēt, tad mēs taču nedrīkstam tev norādīt vēl arī gabalu.

Lenora pielēca kājās.

—  Tomēr es gribu. Es mācos pašlaik ļoti sarežģītu sonāti, ar ko nekādi netieku galā. Nospēlē manto vienu reizi priekšā. Nāc, lūdzu!

Viņa jau pieskrēja pie flīģeļa un uzlika notis.

Ludvigs ielūkojās tajās.

—        Viena no Rusta sonātēm. Es to nezinu, beigu beigās taču nevar zināt visas sonātes. Bet paklau, Lenora, tas taču ir pavisam viegls pičce.1

Kādas muļķīgas un augstprātīgas blēņas viņš nu atkal sarunāja? Viņam ienāca prātā, ka te tagad notiks kaut kas līdzīgs pārbaudījumam, kas vismaz būs tikpat svarīgs un nozīmīgs kā tas pie Nēfes kunga …

Vajadzēja būt drosmīgam, tāpat kā toreiz.

Pirmā daļa bija presto, un viņš brāzmainā tempā to kā joņot nojoņoja pa taustiņiem.

Eleonora iekliedzās.

—   Ludvig! Tik ātri tā jāspēlē? Un to tu sauc par vieglu?

Istabā parādījās fon Breininga kundze.

—   Netraucē viņu, Lenora!

Ludvigs smējās.

—       Demoiselle mani nemaz netraucē. Redzi, Lenora, tikai vienu taustiņu pēc otra, šad un tad arī kādu melno, un reizēm tev vajadzēs lēkt arī pār žogu. — Un viņš tādā veidā piesita dažus akordus. — Nu kas tad tur grūts?

Viņš iesāka adagio. Eleonora atbalstīja elkoņus pret flīģeli, klausījās un raudzījās viņā. Pēkšņi viņa klusām piesteidzās pie mātes, kas bija apsēdusies atzveltnī, un čukstēja:

—   Māmiņ, chere maman …

—   Jā, bērns?

—       Tagad ir tas, par ko es toreiz stāstīju kamanās, ka viņam reizēm acīs mirdz brīnišķīga gaisma.

Fon Breininga kundze pievilka meiteni sev klāt.

—       Bet vai tu arī redzi, cik tā skumja? Un tam netrūkst iemeslu un — tāpēc mums jācenšas, lai viņa acis un to mirdzums kļūtu priecīgs. Vai tu saproti?

—   Jā, mīļo māmiņ.

Kad sonāte bija galā, Eleonora apsēdās Ludvigam blakus uz klavieru soliņa.

—   Kā tu proti spēlēt! Kā tu to panāc?

Ludvigs savieba seju.

—   Vingrinos, vingrinos, un vēlreiz vingrinos.

Arī fon Breininga kundze bija pienākusi pie flīģeļa.

!

—   Vai dzirdi, Lenora?

Meitene rādīja uz notīm.

—   Un šī te nejaukā vieta!

—   Kādēļ nejaukā? Es tev to nospēlēšu.

—       Ludvig, es gribētu tev ko jautāt, — iejaucās fon Breininga kundze. — Lenorai pašreiz nav nekādas īstas klavierstundas. Vai tev nebūtu patika? …

Viņš nesapratnē pacēla acis.

—   Uz ko, madame?

—   Nu, mācīt viņai klavierspēli.

—   Es — Lenorai? …

—        Par stundām es . .. — Viņa gribēja sacīt: maksāšu tikpat, cik iepriekšējiem skolotājiem, taču Ludviga seja brīdinot noraustījās, un viņa turpināja: … būšu no visas sirds pateicīga. Par stundām jau tu maksu neņemsi, bet mūsu draudzību un pateicību taču neatraidīsi. Vai esi tā ar mieru?

Zēns tikai mēmi palocīja galvu.

Viņš nespēja parunāt, jo viņu bija pieveicis karsts jūtu vilnis.

Pēc dažām stundām Ludvigs kļuva nemierīgs.

—   Tagad man jāiet mājās.

Fon Breininga kundze mazliet pavilka sānis logu aizkaru.

Laukā jau bija tā satumsis kā dziļā naktī.

—   Franci!

Ienāca sirmais sulainis un palocījās.

—   Cienītā kundze?

—       Franci, aizdedzini laternu un aizved monsieur Ludvigu mājās.

Ludvigs gribēja iesmieties. Viņš taču vairs nebija nekāds mazais bērns, ko vajadzēja aizvest mājās un pie tam vēl ar laternu. Viņš pazina naksnīgās ielas, jo mazā gaismiņā daudzreiz bija gājis uz agrajiem dievkalpojumiem, un māte viņu bieži sūtīja vēlā stundā meklēt tēvu. Viņš bija apradis ar tumsu ielā, pat mīlēja to, jo tad neviens viņam nesauca nopakaļ lamu vārdus.

Taču pēkšņi — viņš trīcēja par šo laternu, lai tikai fon Breininga kundze neatsauktu pavēli. Jo tā bija dižciltīgo laterna, ko tie lika nest pa priekšu, ejot pa tumšajām ielām!

—   Bija taču jauka pēcpusdiena! Vai tev patika, Ludvig?

—   Jā, ļoti. Liels paldies.

Māte bija cieši likusi pie sirds atvadoties tā skaisti pateikties.

Fon Breininga kundze papurināja galvu.

—   Jāpateicas ir vienīgi mums par tavu apciemojumu un spēlēšanu, Ludvig. Un nākamreiz paņem līdz brāļus. Vai neaizmirsīsi? Un nodod sveicienus savai mātes kundzei.

Kas tad tas? Ko lai tagad atbild?

—   Es tos, kā pieklājas, nodošu.

Kristofs vēl mēģināja ātri un kaut vai simboliski ieskrambāt Ludvigam roku, lai noslēgtu ar viņu asinsbrālības, taču Eleonora to aizbaidīja prom.

—       Tātad — au revoir, Ludvig, līdz parītam, kad tu nāksi dot pirmo stundu.

Viņš bija mazrunīgs, jo gaidīja laternu, un, lūk, — tā jau klāt!

Kādu brīnumainu atspulgu, par spīti daudzajām svecēm, tās gaisma meta uz spožo parketu! Un kā gan tā mirdzēs tur ārā tumsā!

Uz ielas tās zeltainā acs tiešām izskatījās liela, tomēr tā vēl bija pārāk maza. Visai Bonnai tagad vajadzēja redzēt, ka te iet Ludvigs van Bēthovens, spaniols, ar Kaina zīmi apzīmētais, un viņu pavada kungu sulainis ar laternu!

Viņi iegriezās Reinas ielā, un cerams, ka te vismaz meistars Fišers stāvēs pie veikala durvīm. Nē, viss bija tumšs.

—   Liels paldies!

—   Ar labu nakti, jaunais kungs!

Ko teica šis vecais sulainis? . . .

Ludvigs drāzās augšā pa kāpnēm. Tā bija viņa mūža lielākā un skaistākā diena!

Māte vēl bija nomodā, bet brāļi jau gulēja.

—   Nu, Ludvig?

—        Francis, tas ir fon Breiningu vecais sulainis, mani atvadīja mājās ar laternu — un viņi liek tevi sveicināt — un man jāmāca Lenorai klavieres spēlēt — jau parīt būs pirmā stunda . . .

Māte klausījās, taču skatienā jautās mokas un nemiers, un viņš saprata, ko tas liecina.

—   Vai tēvs? . ..

f

Viņas klusēšana pateica pietiekami.

Laterna zēnu bija tā apžilbinājusi, ka bija aizmirsies pat bārdas nazis!

Viņš vecīgi gudri palocīja galvu.

—   Tātad ķersimies pie darba — vispirms noslēpsim bārdas nazi un tad izsūtīsim sargus un gaidīsim . ..

Nākamās nedējas pagāja kā vieni vienīgi svētki. Šīs klavierstundas Lenorai un rotaļas dārzā! Meitenes, Lenora ar draudzenēm, rūpējās par «saimniecību» un auklēja lelles, kamēr «nomocītie vīrieši» darīja savus grūtos darbus.

Tiem patiesībā bandītu virsaiša Kristofa vadībā vajadzēja nodarboties ar laupīšanu, bet, tā kā neviens nezināja, kur un kā, zēni bija sajūsmināti, kad viens no «kanoniķu» kungiem iztaisīja vairogu, kurā viņi tad nu mēģināja sašaut bultas. Vienmēr no jauna klaigājot un trokšņojot uzvilka lokus, taču nebija vis tik vienkārši trāpīt centrā, kurš tad spēji atvērās un izmeta monētu. Šo naudu jau gaidīja sievas, lai varētu ar saldumiem pamielot izsalkušos bērnus, vīrus un arī pašas pamieloties vai arī pabarot visus ar leļļu virtuvē gatavotu prosas biezputru un ābolu biezeni.

Kristofs galvu vien kratīja un sašķieba lūpas.

—  Tā mēs, Ludvig, nekad netiksim uz zaļa zara. Vajadzēs apvest ap stūri krusttēvu Lorenču. Tu nostājies mērķa tuvumā, es šaušu pavisam uz otru pusi, bet tu tikmēr iedur ar šķēpu centrā. Jā, un tu, Stefan, klaigā un lēkā, ka es atkal esmu trāpījis centrā. Mēs šausim pa kārtai, Ludvig.

Garīdznieks Lorencs fon Breinings lapenē lasīja un vēlējās būt netraucēts, tāpēc viņš labāk ziedoja kādu monētu, lai arī dažkārt draudēja:

—   Blēži tādi!

Tagad Ludvigs atkal ieskrēja mājā, piesēdās pie flīģeļa un spēlēja un spēlēja, lai gan neviens viņu netika aicinājis, vienkārši likās nepieciešams tā parādīt savu prieku, kas viņam nozīmēja kaut ko pavisam jaunu.

Un tad bija pēcpusdienas, kad pie fon Breininga kundzes atnāca viesos pazīstamas dāmas, — tad pasniedza tēju, jaukā laikā dārzā, sliktā — telpās, taču tas nebija šo sanāksmju īstais iemesls. Tikko galds bija novākts, fon Breininga kundze atnesa grāmatas, no kurām lasīja priekšā. Viņš dzirdēja

tādus vārdus kā Klopštoks, Lesings, Gēte, Sillers un Matisons un kādu dienu ari Homēra vārdu.

—  «Dziedi man, dievišķā mūza, par manīgo vīru, kas tik ilgi maldījies apkārt…» — lasīja fon Breininga kundze.

Un Ludvigs vēlāk pats nezināja, kāpēc acīs bija sariesušās prieka asaras. Vai dzejojuma dēļ, ko viņas sauca par «Odiseju», vai arī tāpēc, ka viņš visur, it kā būtu šīs ģimenes loceklis, drīkstēja būt klāt un neviens neuzkliedza viņam «spaniols!» un neraidīja ārā no istabas.

Līdz ar ziemas tuvošanos Ludvigam atlika mazāk laika. Nēfes kungs bija viņu nosēdinājis pie čembalo par korepetitoru, viņam pastāvīgi vajadzēja mēģināt kopā ar solistēm un solistiem, protams, Nēfes uzraudzībā. Taču cik jauki bija vēlāk atkal sēdēt pie Breiningiem, sabāzt galvas kopā un dzirdēt satrauktu jautājumu, kādus gabalus, drāmas vai operas labprāt skatītos un klausītos — ar mammas kundzes atļauju.

Izvēle bija bagātīga! Ludvigs jau zināja, ko izrādīs visā nākošajā sezonā.

—  Ludvig, kas tie tādi par Šillera «Laupītājiem»? Tos man gribētos redzēt! — Kristofs izdvesa.

—  Un man «Karali Līru».

—  Mamma runāja par Lesinga kunga «Barnhelmas Minnu» un noteikti minēja arī vēl divus rakstniekus — Moljēru un Goldoni. Un kas būs operā, Ludvig? — Lenora nenocietās.

Viņš lielmanīgi iesmējās.

—  Tur jūs arī varēsiet krietni izmeklēties. Es uzrakstīju uz papīriņa — un arī ne visu. Es jums nolasīšu. Tātad: «Rožu svētki», Volfa mūzika. «Acālija», mūziku sacerējis Kihlera kungs, Bonnas galma kapelas fagotists. Pičini «Verdzene», Gretrija «Zemira un Azors». «Ozolu ielejas meitene». Es domāju, ka mūzika būs militāra, jo to komponējis kāds Ķelnes kūrijas hauptmanis. Fricera «Zīda kurpes». Tas nu gan būs īsti priekš tevis, Lenora.

—  Vēl nezinu, Ludvig. Lasi tālāk.

—   Hillera kunga «Vārpu vainags», «Olimpiskās spēles», «Meli mīlestības dēļ» . . .

Lenora kratīja galvu.

—  Uz to mamma nekādā ziņā neatļaus iet.

—  «Fēlikss jeb atradenis» — tava iemīļotā Monsinjī kunga opera, Lenora.

—   O!

—   Un kur tad Gluks? «Mekas svētceļnieki»? Nēfes kungs teica, ka Gluks esot labs komponists.

Kristofs aplika roku Ludvigam ap kaklu.

—   Cik labi, ka tu tagad vienmēr esi pie mums. Vai ne, Lenora?

Un ari Stefana seja staroja, kad viņš maigi piebalsoja.

Bezdelīgas šaudījās līdz pat ielas bruģim; tik zemu lidodamas, tās vēstīja lietu, taču tagad karstā augusta diena vēl bija jauka.

Ludvigs bija atvēris to baznīcas logu, kas sniedzās augšā līdz ērģelēm, gaiss viņu spirdzināja, un tomēr viņam neizdevās atbrīvot plaušas no saldenajiem un reizē rūgtajiem dūmiem, kas īsi pirms mazā brālīša Franča Georga apbedīšanas piepildīja mūzikas istabu.

Katru reizi tas bija citādi un tomēr vienlīdz drausmi. Kad toreiz, nodzīvojusi tikai dažas dienas, nomira mazā māsiņa Franciska, viņš bija satvēris tās rociņas un viņam šķitis, ka pieskāries šaušalīgam koka gabalam vai baismīgi lipīgam akmenim…

Viņš jutās priecīgs, ka varēja bēgt projām, jo bija jādodas pie Nēfes kunga uz teorijas mācībām. Vajadzēja ņemt līdzi arī Baha «Labi temperētās klavieres», šo dārgo kopiju no Nēfes īpašuma. Šīs notis taču vēl nebija nekur nodrukātas!

Viņš savāca kopā grāmatas. Kas gan tur viss nebija: Ramo «Mācība par apgrieztiem akordiem», Zorges «Pirmie soļi muzikālajā kompozīcijā», Kirnbergera «Ievads elementārajā harmonijā», — bet kur tad palicis I. I. Fuks ar savu «Grādus ad Parnassum»? Re, kur palīdis zem pārējām notīm.

Kāpēc gan sarakstīts tik daudz grāmatu par lietām, kas taču patiesībā ir zināmas bez jebkādas īpašas mācīšanās?

Viņš jau gribēja iet, kad vēl īstā laikā iešāvās prātā: kur tad vingrinājumu burtnīcas?

Ludvigam ienākot, Nēfe stāvēja savā teātra darbistabā pie rakstāmgalda. Viņš pameta ašu mirkli uz augstā stāvpulksteņa ciparnīcu, virs kuras līdzi svārsta vēzieniem šurp un turp kustējās buru kuģis.

—   Labi, ka atnāci, pirms pārējie vēl nav ieradušies. Man šis tas ar tevi jāpārrunā. Tātad — mūsu ērģeļu stundas — jāizbeidz, un es tevi vispār vairs nevarēšu mācīt.

Viņš uzrāva plecus.

—   Varbūt vēlāk būs iespējams. Lučēzi aiziet ilgstošā atvaļinājumā. Man uzspieda arī vēl šo amatu, un tālab tev jāpalīdz, Ludvig. Tu taču man palīdzēsi?

Zēns izdarīja tādu kustību, it kā vēlētos ar abām rokām sniegt pretim savu sirdi.

—   Labi. Tātad no šī brīža tu izrādēs operā vai arī koncertos, kā nu kuro reizi gadīsies, — spēlēsi čembalo, jo es nevaru vienlaikus diriģēt un spēlēt šo instrumentu. Aiz prieka lēkāt par čembalo dienestu varēsi vēlāk ārā! — viņš nošņāca. — Piebilstu, ka uzticu tev vienu no atbildīgākajiem posteņiem orķestrī. Taču badā velns ēd arī mušas, un es sagaidu, ka tu savu pienākumu kārtīgi pildīsi un nedarīsi nedarbus. Man nepieciešams paļauties uz saviem čembalistiem, jo tie ir visā orķestrī vadošie. Tālāk. Ērģeles tu tāpat spēlēsi, un, kas attiecas uz kompozīciju, tad varbūt vēlāk radīsies arī izeja — a propos kompozīcija.

Viņa skatieni durstīja kā šķēpi.

—   Kompozīcijas vingrinājumos tu taču esi sajaucis kopā trīs sonātes, no kurām labākā ir fa minorā, tomēr arī tai kūmās stāvējuši Filcs, Eihners, Edelmanis, Šoberts, mana niecība un pat' dižgari — Rusts un Štamics. Tu apbrīnojami labi atceries citu darbus, Ludvig van Bēthoven, un tev ir neredzēti gari pirksti, lai gan īstenībā tie ir pavisam īsi, un zagt tu zodz aukstasinīgi. Nu, varbūt vēlāk tev iešausies prātā arī kaut kas savs, jā, tā saucamajās sonātēs šur un tur jau kaut kas jūtams. Tas ir apkaunojoši maz, bet monsinjors jau no tā neko nesaprot.

—  Vai monsinjors … — Ludvigs izbijās.

—   Nē, vēl nav, bet būs! Tagad tev mājās rūpīgi jāpārraksta šie trīs nožēlojamie savārstījumi, kuriem vismaz, tāpat kā mūsu paraugkomponista — Fīlipa Emanuēla Baha kompozīcijām, ir trīs daļas, un tad jāveltī monsinjoram kopā ar šo dedikāciju, ko es jau esmu uzmetis. Veltījums gan neskan tā, ka to varētu būt sacerējis tava vecuma zēns, bet monsinjors taču uzsūks sevī vienīgi glaimu saldumu. Nu taisies projām, un rīt lai viss būtu gatavs un bez tauku traipiem, jo nedrīkst velti tērēt laiku.

Nēfes balss pēkšņi kļuva asa.

—   Man tomēr jāsaka tev labāk patiesība. Sajā gadījumā tā gan ir nežēlīga, taču arī tad tā vienmēr ir un paliek tas

labakais. Tu zini vai ari nojaut, ka tavs tēvs nonācis tiktāl, ka pašlaik noslīcina šņabī savas balss pēdējās atliekas. Par to nelīdz gausties, tur neko nevar grozīt, un droši vien ilgi nebūs jāgaida, kad tavam tēvam liks iet pensijā. Un tad tev būs jārūpējas par māti un brāļiem.

—  Man? Kā tad es? . . .

—  Nu, to tu redzēsi, kad būs jau tiktāl, bet tagad pietiek! Pasveicini māti, nesaki viņai vēl neko, — dzirdi, Ludvig? Un tev arī visu labu, manu zēn. Ko, tu vēl vienmēr esi tepat? Arā!!

Uz ielas Ludvigs izlasīja veltījumu:

«Gaišība!

Jau no četru gadu vecuma mūzika bijusi mana pirmā bērnības nodarbošanās. Tik agri iepazinies ar šo cēlo mūzu, kas manu garu ievadīja tīrās harmonijas pasaulē . ..»

Ludvigs dzirdēja mūzu stabulējam …

«… es viņu iemīlēju un, kā man šķita, viņa — mani. Tagad man jau ir vienpadsmit gadu …» Ko, arī Nēfes kungs neizliek bez šiem meliem!

«… un kopš šā laika mana mūza apgarotības brīžos man bieži čukstējusi: «Mēģini reiz uzrakstīt skaņas, kas skan tavā dvēselē!» Man ir tikai vienpadsmit gadu, es domāju, — vai gan man piederēsies autora vārds? Un ko gan teiks īstie mākslinieki? Gandrīz jau sāku kautrēties. Taču mana mūza tā vēlējās — es paklausīju un rakstīju. Un vai tagad drīkstu, Gaišība, uzdrošināties savas bērnības darbu pirmo augli nolikt pie Tava troņa pakāpieniem? Un vai drīkstu cerēt, ka Tu labprāt dāvāsi tam savu maigi tēvišķīgo skatienu, pilnu uzmundrinošas labvēlības? Jā! Jau kopš seniem laikiem zinātnes un mākslas ir atradušas Tevī gudru aizstāvi, augstsirdīgu veicinātāju, un Tavā laipnajā, tēvišķīgajā gādībā uzplaucis ne viens vien tikko uzdīdzis talants. Šādā uzmundrinošā paļāvībā iedrošinos Tev tuvoties ar saviem zēniskajiem mēģinājumiem. Pieņem to kā bērna godbijībā sniegtu skaidru ziedojumu un paraugies lejup uz to ar savu laipno skatienu — ak Gaišība! — un arī uz jauno autoru

Ludvigu van Bēthovenu.»

Tas tiešām bija gaužām smieklīgi, — un ko gan Nēfes kungs ar to domāja panākt? Un tēvs . . .

Tēvam būs jāiet pensijā, turpretim viņš drīkstēs sēdēt orķestrī pie čembalo, vietā, kura piederējusi Nēfes kungam un pat diženajam Saljeri un kuras dēļ Hendelis duelējies ar Matesonu! Visus šos nostāstus par mūziķiem Ludvigs zināja no krusttēva Franča Rovantini, un pat viņam ar savu vijoli bija jāvadās pēc čembalo!

Māte vēl neko nedrīkstēja zināt par tēvu? Šī Nēfes kunga pamācība gan bija pilnīgi lieka …

Viņš aplēsa: pāris guldeņu mēnesī ienesīs ērģeļu spēlēšana dievkalpojumos. Fon Breininga kundze taču slepus maksā mātei par stundām, ko viņš dod Lenorai, un tagad viņš būs vēl čembalists orķestrī.

Un kā viņš spēlēs!

Viņa druknais augums apņēmībā saspringa.

Dažus menešus vēlāk pie monsinjora ierādās augsti viesi, un viņš gribēja Nacionālajā teātrī tiem parādīt svinīgu operu.

Visu priekšpusdienu turpinājās mēģinājums, bet Nēfes kungs vēl nebija apmierināts. Primadonna madame Salomona jau bija ar kliegšanas krampjiem noskrējusi no skatuves, un pat Frīderikai Flitnerei pār vaigiem tecēja asaru urdziņas. Vienu vienīgu bungu piesitienu viņš lika atkārtot trīsdesmit vai četrdesmit reižu un beidzot noskaities pārtrauca mēģinājumu, bet trīs stundas pirms izrādes sāka atkal no jauna.

Pa to laiku viņa oma nebija uzlabojusies, turklāt aktieriem klabēja zobi. Operas darbība norisa kādā saulainā dienvidu dārzā tam atbilstošos tērpos, taču pār skatuvi pūta ledains caurvējš, jo ārā bija februāra vidus un svelošs aukstums.

Ludvigs priecājās, ka varēja sadudzis aizslēpties aiz čembalo.

Viņš vēl nebija dabūjis rājienu, tāpēc viss likās jautrs un saistošs, kā visa šī mūzikas, vizuļu un mirdzumu pilnā pasaule. Mazākais uz pāris stundām varēja aizmirst nomācošo puskrēslu mājās, lai gan viņš tur — vai tiešām sakarā ar monsinjoram veltītajām sonātēm? — bija sapņojis, ka notiks brīnums, taču tas jau sen sen pagājis.. .

Viņa acis lasīja notis un pirksti pārvērta tās akordos un pasāžās. Viņš tikai spēlēja un spēlēja.

Orķestri paradljas galvenais galma ceremonijmeistars grāfs Zalms-Reiferšeids.

—       JurAs jāpārtrauc, Nēfes kungs. Publika ārā gaida, lai ielaiž, un kungi jau ari tūlīt celsies no galda.

Viņš vicināja kādu papīru, un Nēfe jautāja:

—  Jā?

Grāfs Zaims palocīja galvu.

—      Atļauts, vietējā kancelejas valodā tātad: pieņemts. Tikai monsinjora ar tinti rakstītais paraksts vēl nav nožuvis.

Ludvigs spēlēja un spēlēja. Protams, čembalo neapstrīdami bija orķestra sirds, — bet ja nu tas būtu daudz lielāks un varētu spēlēt tiešām lielas simfonijas?

Viņš dzirdēja dārdam timpānus — bungas, un nu laimīgi pievienojās obojas un fagoti. Ragi taurēja. Pie velna, kas tad vijolēm? Tagad tikai timpāni — taču klusi, klusītiņām, kā no viņpasaules, un nu — lortissimo!! Jā, ko te iesākt ar čembalo, lai arī pats par sevi tas tiešām bija jauks instruments?

Nēfes sejā izpaudās bezcerīga padevība.

—        Es sen būtu pārtraucis mēģinājumu, grāf Zalm, un arī esmu jau četras reizes ar takts zizli piesitis. Diemžēl monsieur Ludvigs to neievēro. Diriģents viņam ir tukšs gaiss. Vai beidzot viņš būs tik laipns un pieņems zināšanai, ka esmu ar takts zizli pārtraucis spēli? Van Bēthoven!

Ludvigs atrāva rokas no tastatūras. Tikai viņš viens pats vēl bija spēlējis, un nu jau pār viņa galvu brāzās Nēfes kunga dusmu pērkons un zibens.

—  Piecelies! '*

Ludvigs bailīgi piecēlās.

Kristiāns Gotlībs Nēfe samiedza acis.

—        Kāds tad viņš vispār izskatās? Vai tad viņam nav zināms, ka visiem galma mūziķiem šodien jābūt galā tērpos? Un kā' viņš uzdrīkstējies tāds te parādīties? Kur viņa zilganzaļā fraka un zobens? Viņam taču tāds ir, pat īsta zelta zobens.

Ludvigs nesaprata ne vārda.

—       Grāf Zalm, vai drīkstu palūgt šo rakstu? Padevīgi pateicos.

Kuprītis saritināja papīru un iesita zēnam pa vienu un otru ausi.

—   Vai zini, kas tas bija?

Ludvigs trīcēja.

—   Tā bija tava uzņemšana bruņinieku kārtā, Ludvig van Bēthoven. Vēl vienmēr nesaproti? Un ar tādu biezgalvi esmu veltīgi nositis laiku! Ha, beidzot, liekas, viņam ataust gaisma. Tātad tev šodien, tūlīt pat, izrādē čembalo jāspēlē jau kā galma mūziķim. Te ir raksts par tavu iecelšanu. Tu esi kļuvis par galma mūziķi — palīgērģelnieku. Pateicies grāfam Zaima kungam, kas tevis dēļ pirkstus īsākus norakstījis sakarā ar tām pašām — sonātēm. Grāf Zalm! Redziet, īsti spožs izklaidības iemiesojums! Tātad neviens nezina, ko ar tevi iesākt, vējagrābsli tāds!

—  Nēfes kungs, cik laika vēl atlicis līdz sākumam?

—  Divdesmit minūtes. Vai tu tiešām? . . .

—  Es skrienu ātri.

—  Labi, bet, ja atgriezīsies par vēlu, galma mūziķa kungs, es tevi noteikti atkal aiztriekšu ratā!

Ludvigs joņoja pa tumšajām ielām.

Ko Fišera kundze vēl šorīt bija teikusi mātei?

—  Jums vajadzētu dabūt kādas spēcinošas zāles.

Nu, vai tad šīs nebija īsti spēcinošas zāles!

Trīspadsmit gadu vecumā jau galma mūziķis! Tikai trīspadsmit gadu…

Sajā pavasarī viss mirdzēt mirdzēja, gluži tāpat kā zelta rokturis zobenam, ar ko Ludvigs zem vectēva portreta, krūtis izriezis, staigāja šurp un turp.

Viņš skatījās uz ģīmetni, kuras izteiksme tik dzīvi spēja mainīties, un jutās vīlies. Ap vectēva muti nebija vis prieka vai lepnuma vaibsts, bet — jā, ko gan tas varēja nozīmēt? — vēss miers.

Vai vectēvam nepatika, ka viņš pagaidām vēl nesaņēma galma mūziķa algu? Jeb ka Nēfes kungs bija viņam pagādājis galā tērpu? Glezna gribēja kaut ko sacīt, — bet ko gan?

Ludvigs aplūkoja sevi spogulī. Viņam, protams, attēls nepatika, arī zilganzaļā fraka un baltā zīda veste tur neko nespēja grozīt. Viņš nu reiz bija pārāk mazs un pārāk neveikls.

Gadus četrus jaunākais brālis Kārlis arī jau taisījās viņu augumā pārsniegt, un, kad viņš iedomājās Franci Vegeleru, kurš tagad apciemoja Breiningus, nu, tas gan bija vecāks, toties arī galvas tiesu garāks, slaids, lokans un izstaroja tādu

'

kā mirdzumu, kas arī Lenoras acīs vienmēr iededza spožas uguntiņas…

Bet nu viņš ieradīsies kā galma mūziķis!

Ienāca māte ar brāļiem.

—  Ludvig!

Viņš gaidu pilns lēnām apgriezās.

—  Kārli un Johan, kā viņš jums patīk? — viņa vaicāja.

Kārlis nicīgi paraustīja plecus.

—  Tāds es kurā katrā laikā varu kļūt.

Magdalēnas kundze pakratīja galvu.

—       Nekā nebija. Tas nekrīt vis no debesīm, — vai ne, Ludvig?

Ludvigs laimīgi smejas.

—        Reizēm man jādomā par to, ka ikviens adatas dūriens šajā galā tērpā šūts ar niedres spieķi. Bet bija jau labi arī tā, un to es gribētu pateikt tēva kungam.

—  Pasaki gan, Ludvig. Tas viņu iepriecinās.

—  Bet tēvs — jau vairs nerunā ar mani.

Tā bija taisnība. Kopš Ludvigs iecelts par galma mūziķi, Johans viņam izrādīja neslēptu naidu.

—       Bez tam es nekādā ziņā negribētu kļūt par gorillu zilganzaļā frakā un ar zelta zobenu pie sāniem, — Kārlis spītīgi teica.

Māte sastinga, bet tad iesita Kārlim pa muti.

—   Laukā no istabas!

Taču Ludvigs sapņaini smaidīja.

—       Un pie tam galma mūziķis būs map tikai tāds pieticīgs sākums. Paskaties taču uz Dodu, — vai tu redzi?

Magdalēnas kundze bija pārsteigta.

—  Es neko neredzu.

—  Viņš taču man kaut ko pavēl, pavisam skaidri. Tikai. ..

—  Ko tad, Ludvig?

Zēna acis kļuva šauras, nojautu un reizē šaubu pilnas.

—  Šķiet, ka tas nebūs nekas patīkams, par ko viņš domā …

Diemžēl katru dienu nevarēja rādīties uz ielas galma parādes tērpā, un gaidīšana bija neizturama. Tikai pa Lieldienām paredzama pirmā izdevība.

Taču arī svētki atnesa vilšanos. Monsinjors bija saslimis, tādēļ atsauca galā tērpus. Tagad atkal vajadzēja gaidīt tikai

13. maiju — monsinjora dzimšanas dienu. Un beidzot, beidzot iedegās sveču liesmiņas un māte varēja sagatavot galā tērpu. Kamēr Ludvigs spodrināja kurpēm sidraba sprādzes, viņa gludināja kruzuļotās aproces.

Viņš nostājās blakus mātei pie gludināmā dēļa.

—   Es drīz likšos gultā, jo rīt man grūta diena.

Viņš nožāvājās, un tas izklausījās kā padevīga nopūta liktenim, kas cilvēka pleciem nav panesams.

—       Zini, kad tā labi apdomāju, — pēc rīta dievkalpojuma taču nemaz īsti neatmaksājas nākt mājās.

—  Uz trim stundām?

Viņš sapūties izgāja no virtuves.

Kad Ludvigs nākamajā dienā iegriezās pie Nēfes, tas pašlaik sarunāļās ar Zimroka kungu.

—  Tātad jūs tiešām tā domājat, Nēfes kungs?

—       Protams. Jūs taču te aiz brīvas gribas vienmēr esat rūpējies par notīm. Ir izdevniecības «Artaria», Breitkopfs un Hertelis un vēl šādas un tādas, — kāpēc tad nevarētu blakus pastāvēt arī Zimroka muzikāliju izdevniecība? Es uzskatu, ka jūsu ideja ir lieliska.

—  Tas mani iepriecina. Jā gan, vēl visos sīkumos . . .

—       Tos mēs tagad nevarēsim pārspriest. Tur mums kādreiz vienā mierā vajadzēs salikt galvas kopā.

Zimroka kungs vēl kaut ko noburkšķēja un tad promiedams aizvēra durvis.

Tikai tagad Nēfe pamanīja Ludviga klātbūtni.

Zēns sasveicinoties pievilka kāju.

—       Paskat vien, galma mūziķa kungs! Viņš atnācis ar ieganstu, it kā lai parādītu man godu, taču īstenībā šis gailēns grib vienīgi stādīties priekšā savā galma parādes tērpā. Galma mūziķa kungs taču būs vismaz nomazgājis savas ķepas? Parādīt!

Nēfe dzalkstīgi smējās.

—       Nu galma mūziķis gailēna kungs ir ķezā, jo spožā saule šodien visu bez žēlastības ceļ gaismā. Tātad lai galma mūziķa kungs papūlas nekavējoties ieiet mazgājamā telpā un ķeras pie ziepēm un ūdens. Dvielis arī tur karājas.

Šī pavēle Ludvigam likās pilnīgi nesaprotama, jo viņa rokas bija tīri noberztas ar suku, taču viņš paklausīgi devās pie mazgājamās bļodas.

Nēfe jau atkal izsmējīgi turpināja:

—   Un ko es redzu, aplūkojot galma mūziķa kungu no mugurpuses? Gailēna kungam taču trūkst piešu! Tātad viņam jādabū piēši. Paldies, mazgāts būs pietiekami.

Kas tad nu atkal? Ludvigs taču vēl nemaz nebija iemērcis rokas ūdenī.

—   Tagad galma mūziķa kungs var būt tik laipns un atkal pieiet pie mana rakstāmgalda un uzmanīgi paņemt un apskatīt pašas virsējās notis te uz tās kaudzes.

Zēns tā izdarīja un paraustīja plecus.

—   Manas zināšanas franču valodā …

—   Tad lai viņš padod šurp. Es izlasīšu viņam to priekšā un pārtulkošu.

Nēfe lasīja:

—   Variations pour le clavecin sur une marche de Mr. Dressler, composйes et dйdiйes, а son exellence madame la comtesse de Wolfmetternich, nйe baronne d‘Assebourg, par un jeune amateur Louis van Beethoven, вge de dix ans.» Un tagad vāciski: «Variācijas klavierēm par Dreslera maršu, ko viņas ekselencei grāfienei Volfmeterniha kundzei, dzimušai baronesei fon Aseburgai, komponējis un veltījis kāds jauns — tikai desmit gadus vecs cienītājs.»

—   Kas ir šī grāfiene Volfmeterniha? — Ludvigs jautāja.

—   Veca, dižciltīga grabaža. Vīrs tai miris, un tā dzīvo kopā ar trīs runčiem. Tagad es šai menažērijai esmu pievienojis vēl arī gailēnu, un jeune amateur, desmit gadu vecu, un te tā aizkustinājumā dāvina šim gailēnam par katru dzīves gadu vienu guldeni. Es biju par gadu rēķinājis vismaz vienu dukātu un uzskatu to par skopulību.

—   Bet man — man taču vairs nav desmit gadu, Nēfes kungs.

—  Tas neapstrīdami ir taisnība, tikai — tikai desmit gadu izklausās aizkustinošāk nekā trīspadsmit. Diemžēl šī skopā grabaža ļāvusi aizkustināties tikai par desmit guldeņiem, bet arī tie nav zemē metami. Vai esi priecīgs, ka tava pirmā kompozīcija nodrukāta? Tā vis nav nekāda kopija, tu stulbeni, bet gan iespieddarbs, dzirdi — iespieddarbs! Redzi, tie visi ir tava savārstījuma eksemplāri!

—   Jā …

Tas vēl vienmēr likās pārāk neticami.

Nēfe berzēja rokas.

—  Tātad tas ir tavs «Opuss 1», Ludvig van Bēthoven. Es

gan neesmu to atzīmējis, jo gribu taču cerēt, ka tu kādreiz vēlāk spēsi parādīties atklātībā ar cienījamāku opusu nekā šis «Opuss 1».

Viņa acīs spīdēja tas pats vecais piktums, ar ko viņš aizslēpa labvēlību pret savu skolnieku.

—   Nekad nedrīkst zaudēt cerības, pat par to ne, ka no tevis kas iznāks, Ludvig van Bēthoven.

Viņš atšķīra vienu no nošu lapām.

—  Izvēlējos labākās no tavām toreizējām variācijām, lai gan arī tās nekam neder. Taču es domāju: «Gailēnam vajadzīgi pieši,» — un šis te, — Nēfe uzlika roku uz burtnīcas, — ir pieši, kas tev pašam sev jāpieliek. Protams, jaunais draugs, mēs tagad vis neatdusēsimies uz lauriem, tāpēc ka to lapas vēl nav nedz tik labas, nedz stipras, lai savircotu pat pavisam vienkāršu zupu. Pievērsies nu šobrīd ērģelēm, dzimumdienas bērns! Jo mums jāķeras klāt svētku mūzikai otram dzimumdienas bērnam — monsinjoram!

Fon Breininga kundze un garīdznieku kungi bija ielūgti pie kūrfirsta galda jeb, kā to mēdza apzīmēt, tiem pavēlēts ierasties, un tā bērni izrādījās mājās vieni paši. Viņi jau bija arī paēduši, tāpēc Ludvigam vajadzēja pusdienot vienam.

Kristofs, kas šodien vairs neizskatījās pēc laupītāja, bet bija svinīgi un lepni apģērbts, kā jau tas pieklājas augstākās kārtas bērnam, nespēja ne acis novērst no zelta zobena. Stefans un Lenčs raudzījās uz Ludvigu mēmā, apskaidrotā sajūsmā.

Lenoras baltie zobi mirdzēja un mazā mēle šķita kā zibeņātra ķirzaka, kad viņa pārlaida to pār sārtajām lūpām.

—  Vai tagad man jākniksē, Ludvig? Es domāju, jā.

Viņa pakniksēja gluži bez jebkāda izsmiekla, tomēr Ludvigam kaut kas nepatika, lai gan viņš patlaban nezināja, kā to vārdos izteikt. Vai Lenora tāpat izturētos arī pret lielāko zēnu — Franci Vegeleru? Nē, no tā viņa kautrējās. Vai tikai kautrējās? Tas vēl nebija viss. Reizēm Ludvigs juta pret šo Franci Vegeleru drūmu, svelošu naidu, tas bija neizprotams un dīvains, jo naidu taču viņš pazina! Viņš bija ienīdis Mocartu un līdz neprātam ienīda puikas, kas uz ielas viņam sauca nopakaļ «spaniols», bet šis naids bija pavisam citāds. . .

—  Kristof, man vajadzētu tinti, spalvu un kaisāmās smiltis.

—   Kālab?

—   Atnes, ludzu, ko tev sacīju, un uzliec visu uz flīģeļa.

Tad Ludvigs aizgāja pēc kaut kā, ko pirmīt bija atstājis

gaitenī.*

—  Kas tev tur ir? — vaicāja Kristofs.

—  Notis, tikai notis.

Viņš attina vaļā tīstokli uz flīģeļa, iemērca zoss spalvu tintnīcā un beidzot sāka rakstīt, kamēr Kristofs pār viņa plecu lasīja līdz: — «Manai — draudzenei — Eleonorai fon Breiningai — Ludvigs van Bēthovens.»

Viņš aplūkoja uzrakstītos burtus, bet tie viņam nepatika, jo šķita neveikli un zēniski. Taču vairs neatlika nekas cits kā uzkaisīt smiltis mitrajai tintei, kura negribēja vis tik lēti nožūt.

Tad viņš spēji apsviedās apkārt un pasniedza meitenei lapu.

Lenoras acis plati iepletās.

—        Man, Ludvig? Un kas tās par notīm? Vai man no tām jāvingrinās?

—       Nē, no šīm notīm tev nav jāvingrinās. Tā ir tikai mana pirmā kompozīcija, kas tagad iespiesta.

—  Ludvig! . , .

Viņš nicīgi atmeta ar roku.

—       Tikai pāris mazas variācijas par kādu Dreslera kunga maršu. Viņš bija operdziedonis Kaselē un tagad jau ir miris. Es uzgāju šo maršu starp Nēfes kunga notīm, un šīs variācijas man iepatikās, arī Nēfes kungam tās patīk labāk nekā pats maršs. 7

Eleonora aplūkoja notis.

—   Te taču pat rakstīts: «… par Louis van Beethoven.»

Viņai aizžņaudzās elpa.

—       Sirsnīgs paldies, Ludvig! Zvēru, ka šīs notis … — Viņa piespieda tās pie krūtīm, it kā negribēdama, lai kāds cits veltītu tām kaut tikai vienu skatienu — … šīs notis es vienmēr, vienmēr turēšu godā. «Par Louis van Beethoven.» Tavs pirmais iespiestais darbs, Ludvig. Vai tu man to tūlīt nenospēlētu?

—  To es varu.

Viņš vienaldzīgi pamāja ar galvu, apsēdās uz klavieru soliņa, pašķirstīja notis un pēkšņi uzmeta tās uz flīģeļa.

—  Varbūt tagad variēt maršu vēl savādāk?

Viņš iesāka, un visi bija sastājušies ap viņu. Flīģeļa ielokā

_ t

stāvēja Eleonora, nolikusi priekša notis, lai varētu salīdzinat, un blakus viņai — protams, atkal viņas tuvumā! — Francis Vegelers.

Ludvigs smējās naidpilnus, izaicinošus smieklus.

—      Nepūlies, Lenora! Tu neatradīsi tās vietas, ko es spēlēju, es improvizēju, piemēram . . .

Kreisās rokas akordos skanēja marša melodija, kamēr labā skaldīja brāzmainas staccato oktāvas. Pēkšņi viņš atskārta, ka jācīnās, tikai vēl nezināja, par ko un kālab, taču jau bija ierauts pašā kaujas mutulī.

—   Traki, vai ne? — viņš ķērca. — Un vēl var arī tā . ..

Raganu dejā ieskanējās žēlabas, lūgums, skumju un ilgu

pilns sauciens. Zēna platās, biezās lūpas kvēlā lūgumā pastiepās pretī pirkstiem un taustiņiem . . .

Bet kas tad tas?

Viņa skatiens noskaidrojās un saspringa. Par spīti aizmirstībai, viņš tomēr bija ko pamanījis, kas tagad pilnīgi saistīja viņa uzmanību.

Šis lielais zēns — Francis Vegelers bija sakauts, iznīcināts. Francis pakratīja galvu:

—   Ludvig, nekas taču nav vērsts pret tevi.

Eleonora pameta uz viņu ātru mirkli, it kā būtu pārsteigta un gribētu teikt, kādu mierinošu vārdu, taču šis vārds palika neizteikts. Kā patvērumu meklēdama, viņa tikai vēl dziļāk pārliecās pār notīm. Bet viņas acis!! . . .

Pēc brīža pārnāca fon Breininga kundze.

—       Kas Ludvigam gadījies? Viņš pārvērstu seju paskrēja man garām. Kas te noticis?

Kristofs uzņēmās runātāja lomu:

—       Nekas, chere maman. Ludvigs Lenorai atnesa un uzdāvināja savu pirmo iespiesto kompozīciju. Tur uz flīģeļa tā ir. Lenora lūdza viņu to nospēlēt, bet nepabeidzis viņš aizcirta vāku, uzlēca kājās un . ..

—       Varbūt kāds no jums viņu sarūgtināja ar neapdomātu vārdu?

—   Tieši otrādi, mamma. Francis vēl par viņu teica labu.

—  Jā, tā bija, — Eleonora apstiprināja.

—   Un — tu, Lenora?

— Es vispār neko neteicu, māmiņ. Esmu, tāpat kā mēs visi, gluži bez vainas.

Pagāja vasara un rudens, un dienas bija pelēcīgas kā zvirbuļi, kas, uz palodzes salaidušies, čiepstēja pēc drupatām. Darbs pie ērģelēm baznīcā, darbs pie čembalo teātrī, darbs pie klavierēm mājās un pa starpām vēl jāmācās spēlēt vijoli, alta vijoli un čello. Bez stundām Lenorai viņš pēc fon Breininga kundzes ieteikuma bija dabūjis klāt vēl stundas ari citās ģimenēs, un neko nedrīkstēja atteikt, jo mātei vajadzēja naudu, ikvienu stīberu. Dzirnavas mala rūkdamas: darbs, darbs.

Gandrīz vai katru dienu vienas un tās pašas sarunas:

—  Vai viņš atkal kaut ko . ..

—       Jā, Ludvig, kāds ienāca, un es acumirkli biju atstājusi atslēgu uz kumodes.

—       Tad jau man rīt atkal jāiet pie krāmu bodnieka atpirkt mantas, ja tikai tās vēl tur būs, un — no tā mazumiņa naudas, kas mums ir . . .

Tēvs tagad zaga mātei visu, kas vien gadījās pa rokai. Arī agrāk viņš jau šad tad tā mēdza darīt, bet nu tas bija kļuvis par ieradumu. Visu viņš nesa uz sīkumtirgu, lai pārvērstu lētajā degvīnā. Viņš ne tikai slīdēja lejup, bet šķita, ka pats kārotu paātrināt šo gāšanos bezdibenī. . .

Kādu dienu Nēfe teica:

—       Ludvig, tu taču vakar izrādē spēlēji Gretriju, «Lucillu», bet es neesmu manījis, ka tu kādreiz būtu paņēmis līdz čembalo partiju, lai tajā ieskatītos.

Ludvigs vainīgi ierāva galvu plecos.

—   Zinu, ka dažas vietas nopūdelēju.

—       Tāpēc jau arī neiet. Es gribu zināt patiesību. Vai tu pirms tam iemeti acis čembalo partijā?

Zēns novērsās.

—  Man jāskrien no stundas uz stundu . . .

—        Tātad tev pieticis bezkaunības nospēlēt operas izrādē šo sarežģīto klavieru partiju prima vista? Jo mēģinājumos es sēdēju pie čembalo.

—  Kas tad cits man atliek?

—       Debesu brīnumi! Nospēlēt «Lucillu» no lapas! Tas tik ir sasniegums!

—   Iemaņa, Nēfes kungs; tikai es biju …

—        Nerunā niekus! Iedrošinos apšaubīt, vai tā kā vakar pat Mocarts būtu spējis.

—   Mocarts? …

—  Jā, Volfgangs Amadejs Mocarts. Tā — es saprotu, nied

res spieķis tev agrāk ir pamatīgi iezilinājis, ka tu pret Mocartu esi vienīgi mēsls. Tātad šajā punktā, — un es gan pazīstu Mocartu, — tu esi par viņu pārāks. Turpretim citā punktā Mocarts par tevi ir vēl krietnu sprīdi pārāks. Saki man, — kas tas par draņķi, ko tu atkal esi «komponējis»? Vai ar to gribi bagātināt klavieru vai dziesmu repertuāru? Jau šis muļķīgais teksts vien! Kas to uzrakstījis?

—  Kas to lai zin.

—   Kaut arī par tavām kompozīcijām neviens neko nezinātu! Reizēm man vēl bija vājas cerības, ka arī no šī Ludviga van Bēthovena varētu iznākt kaut kas līdzīgs komponistam, bet, redzot šo savārstījumu, esmu tās apracis.

Nēfe parodēdams sāka dziedāt:

«Ko, mans draugs, tev pateikt gan Par Elīzi?

Uc, tu savas spējas man Dodi drīzi!»

Kuprītis sātaniski ņirdza:

—  «Elīzi — drīzi»! Un tam klāt klavieru pavadījums: blimblim un blam-blam!

Viņš sajūsmīgi turpināja aurot:

«Un kā naktī zvaigžņu bars Spoži kvēlo,

Tāds būs viņas acu stars,

Ko Ozers tēlos.»

Mīļo Ludvig, nejauc te iekšā nedz apgabaltiesas direktoru Uca kungu, šo jautro dzejnieku, nedz arī akadēmijas direktoru Ozera kungu. Es vispār domāju, ka tu gribētu aizsniegt vēl spožākas zvaigznes nekā Ozera un Uca kungi. Tava zvaigzne tagad ir — «Izlase klavierspēlētājiem». Skaties!

Viņš pameta Ludvigam kādu nedēļas žurnālu.

—  Aiz diviem iemesliem esmu licis tavus maldus iespiest. Pirmkārt, — Nēfe pārvilka ar labās rokas rādītājpirkstu pār kreisās īkšķi, — tev vēlāk būs kauns par šīm blēņām un, otrkārt, to panākumi tev parādīs, ka vienmēr tāds sameistarots, nekam nederīgs draņķis vispirmām kārtām patīk publikai un arī lielākajai daļai tā saucamo lietpratēju. Paturi to prātā visam mūžam, Ludvig, bet es tevi brīdinu: «Herkules, Herkules,» — šo teiku taču tu zini, — «tu stāvi krustcelēs!»

Ziema pagāja sniegpārslu un svētku virpuli.

Sniegi sniga un sniga, tāda snigšana vēl nebija pieredzēta. Bija aizmirsies, kāda izskatās skaidra saule, vienmēr sijājās tikai šis smalkais, baltais pulveris, kas dienā kūpēja kā viegli gaistoši tvaiki un naktis ietina vizošā plivurā.

Tas sākās it kā pa jokam, bet tad gājēji izbrīnā uzlūkoja cits citu, jo ielās slējās veseli sniega kalni. Birstošās miglas blīvā apņēmīgi švīkstēja sniega lāpstas un aprima tikai vēlā naktī, bet, kad Ludvigs no rīta gribēja nokļūt baznīcā, lai sēstos pie ērģelēm, viņam jau atkal bija jābrien cauri baltām sniega putām, kas sniedzās līdz pat krūtīm.

Taču Reina palika melna, kā bijusi, un likās tik savādi, ka tā rūca. Ar pērkonīgiem pazemes dārdiem tā bija uzlauzusi ledus vāku, kas to klāja līdz pašiem krastiem, un, apkārt griezdama, aizdzinusi jūrā pēdējo ledus gabalu. Cauri sniega aizvērptajai puskrēslai zem pārslu spieta ūdens saniknoti mutuļoja pretim jūrai, nesot līdzi izkusušās sniegpārsliņas.

—   Tas man nepatīk, — teica Fišera kungs, kopā ar Ludvigu atrakdams sniegu, lai pircēji varētu iekjūt veikalā un iemītnieki — mājā. — Šveicē jau notikušas katastrofas.

—  Šveice ir tālu, — Ludvigs atbildēja.

Meistars Fišers atgaiņājās no uzmācīgajiem, baltajiem odiem, kas ņirbēja viņam ap degunu un iekļuva arī acīs.

—   Bet mūs ar Šveici savieno Reina, un, ja sāks kust. . .

—   Reina taču spēj norīt vēl kādas pāris lavīnas un aiznest tās Ziemeļjūrā.

—  Cerēsim, cerēsim.

Ludvigs atspiedās pret lāpstu.

—  Bet kas tad cits varētu notikt?

—  Tā varētu atnākt pie mums ciemos.

—   Reina?

—   Ludvig, pēc vecvecām baznīcas grāmatām — bet nepiesauksim nelabo, tad viņš vēl var arī atnākt. Toreiz jau mēs iepazināmies ar uguns velnu, un es pašlaik nemaz nekāroju iepazīties arī ar ūdens velnu. Pēc baznīcas grainatam spriežot, tam jābūt vēl krietni ļaunākam.

Kad Ludvigs bija beidzis spēlēt ērģeles mesās, viņu tūlīt aizrāva jauns virpulis: tāpat kā sniegs, birtin bira arī svētki. No šīs puses kūrfirstu neviens nepavisam nepazina. Šķita atkal atgriezušies bavāriešu izšķērdētāja trakulīgie laiki, un tiešām, vēl trūka tikai pastētes, no kuras lec laukā rūķītis.

Grāfs Belderbušs jeb «Kaķis» bija grūti slims. Vai «Pele» izmantoja izdevību, lai padancotu pa galdu galdiem?

Aizjoņoja balle pēc balles, un ielās neapklusa kamanu zvaniņi, galma zirgiem atvedot viesus uz pili vai aizvedot tos atpakaļ mājās. Pār saputināto sniegu ap pili caurām naktīm lija sārtena vizma no daudzajām svecēm, kas dega zālēs. Kad nebija balles, nolika koncerti, un pēc operām un lugām, pēc trik-trak spēles, dejām un mielastiem monsinjors varbūt reizēm sajuta ari tādu kā nožēlu. Tad arhibīskaps, kas viņā mita, reizēm iedomājās arī mūžību, kur noliks neredzēti spoži un svinīgi dievkalpojumi.

Muziķi un visi pārējie mākslinieki aiz noguruma tikko turējās kājās. Pēc priekšpusdienas mesām un mēģinājumiem vēl bija pavēlēts sniegt plašu koncertu pie viesību galda. Mēģinājumi turpinājās, līdz zālēs aizdedza tūkstošiem sveču.

Reina bija pārplūdusi, lai gan sniega un ledus kušanas laiks vēl tālu aiz kalniem, un to pašu varēja sacīt arī par ballēm. Karnevāla laiks arī vēl īstenibā nebija klāt, un tomēr karnevāla princis vecā kūrfirsta un arhibīskapa izskatā jau ieradies Bonnā.

Kādu nakti ejot mājup, Nēfe, ko pavadīja Ludvigs, ieklausījās torņa pulksteņa sitienos.

—   Četri. Pēc divām stundām tev atkal jau jāsēžas pie ērģelēm.

Ludvigs smējās.

—  Man tas nav nekas. Es tūlīt iešu baznīcā un, kamēr tur vēl neviena nav, uzturēšu sevi modru, kaut vai minot harmonija plēšas. Citādi, ja likšos gulēt un aizmigšu, mani neviens vairs nespēs pamodināt. Bet — kas noticis ar monsinjoru?

Nēfe atbalstījās pret zēna plecu.

—   Vai turēsi mēli aiz zobiem? Monsinjors ir kā trīsoša sveces liesma. Tādas vismaz ir manas domas.

—  Kā trīsoša sveces liesma? …

—  Vai jāizsakās vēl skaidrāk? Svece, kas vēl pēdējo reizi uzliesmo.

—   Un tad? . . .

—  To es neesmu teicis, — Nēfe noņurdēja, — un te jau ari klāt mana māja.

Tad viņš pārlika:

—  Baznīcā taču auksts. Vai tu neuznāktu augšā pie manis? Es varētu tev nolasīt interesantu lekciju.

Viņš atslēdza durvis.

—  Tagad klusiņām, Ludvig. Mana sieva guļ.

Kuprītis aizdedza gaismekli, iededzināja svečturī sveces un iztīstījās no mēteļa, uz kura jau kusa sniegs un kurš īstenībā bija apmetnis.

—   Sēdies, Ludvig, un nebaidies no šīm kaudžu kaudzēm uz rakstāmgalda. Tās neapgāzīsies. Kas tevi tur interesē? Sī miniatūra? Skaists zēns, vai ne? Un nemaz nav kuprains kā tēvs. Tas ir mans mirušais dēls.

Ludvigam tiešām vēl nekad nebija ienācis prātā, ka viņa skolotājam varētu būt arī sava paša dzīve, varbūt pat ciešanu pilna, — bet Nēfe jau berzēja rokas, it kā nupat teiktais uz viņu vairs neattiektos.

—   Ir gan te auksts! Cilvēks var paciest izsalkumu, bet aukstumu ne. Tas tūlīt atņem visus spēkus. Tāpēc padarīsim mūsu lekciju patīkamu ar siltu krāsni.

Viņš aizdedzināja pie sveces liesmas kādu papīra lapu, iemeta to dzelzs krāsniņā, tad izplēsa jaunu un arī iemeta turpat.

—  Tās dos liesmu! Ha, tagad šis papīrs dabūs uguni, kuras tam trūka! Vai dzirdi, kā sprēgā? Tā taču tomēr ir mūzika, vai ne? Ar šo mūziku var pat mirušu koku aizdedzināt. — Un viņš iemeta krāsnī dažas šķilas. — Tātad tomēr ir iznākusi vēl īsta Prometeja uguns. Manu mīļo Ludvig, tu pašreiz sildies pie pāris manām kompozīcijām. Un tagad es gribu piebāzt savu pīpi.

Kamēr viņš sameklēja porcelāna tabakdozi, Ludvigs paraudzījās apkārt. Cik maza istabiņa, — čembalo, rakstāmgalds, skapis un plaukti, nekas vairāk, un tomēr nebija gandrīz vai kur apgriezties.

Nēfe izpūta dūmu mākuli pret kādu ierāmētu gravīru, kas karājās pie sienas.

—   Tas ir nikns vīrs.

—  Johans Sebastians Bahs?

—   Jā, Bahs.

Viņš pakšķināja pīpi.

—   Es jau arī protu tik mudīgi komponēt kā vecais Telemanis. Tas jau uzraksta kantāti vai operu tikpat ātri kā cits vēstuli. Arī man ir piešķirts, — viņš sašķieba muti, — šāds

talants. Tikai, ja pēc tam tas tur ar savu rāmo seju no augšas noraugās uz manu opusu, tad man tas jāmet krāsnī. Bahs jau man ir maksājis saiņiem nošu papīra, kublu tintes un veselu kaudzi zoss spalvu. Izlasi šo te.

Viņš piebīdīja Ludvigam kādu rakstāmpapīra loksni, kas bija sanumurēta un aprakstīta ķeburainā, stāvā rokrakstā.

—   Kas tas ir, Nēfes kungs?

—   Slepens ziņojums, ko man kāds labs draugs no galma paslepus iedeva.

Ludvigs lasīja:

—  «Pazemīgs priekšlikums galma kapelas uzlabošanai

Lučēzi — ar atvaļinājumu ietaupīti 400 guldeņi Neirins — pavisam slikta balss, Varētu maksāt tikai pusalgu, tā ietaupot 300 guldeņu N ē f e — nav ne mazāko nopelnu, trūkst pieredzes gan ērģeļu spēlē, gan vispār kādā mūzikas nozarē, pie tam viņš ir svešinieks, arī vēl ķecerīgas reliģijas piekritējs — kalvinists, viņu tūlīt varētu atbrīvot, tā ietaupot 400 guldeņus.

—  Nēfes kungs?

—   Kas ir? Skauģiem un mēlnešiem vienmēr ir plašs vēriens.

Nēfe cieši raudzījās uz svecēm, kuru liesmas augstu jo augstu pasvieda zilpelēkos pīpes dūmus.

—   Varbūt viņiem arī tiešām taisnība? Kur tad ir mani nopelni? Nu jā, par spīti atlaišanai, es ērģeļu spēlē esmu tik pieredzējis kā reti kāds, — taču ko tas dos?

Ludvigs atkal uzlēca kājās, un Nēfe ņēmās viņu nomierināt.

—   Tu esi krietns zēns, to es zinu. Labi, iespējams, ka pat manī ir kaut kas no tā, ko sauc par dievišķo dzirksti, tikai — man tad jāņem palielināmais stikls, lai to sevī saskatītu.

Viņš smējās.

—   Redzi, un tomēr šīs nožēlojami mazās dzirksteles pietiek, lai citi aiz skaudības un zemiskuma degtu dzeltenām liesmām, jā, un šai sakarā es gribētu runāt par tevi, Ludvig. Memorandā izteikts priekšlikums iecelt tevi par manu pēcteci, un, ja vien tev būtu nodoms papūlēties tikt šajā amatā, tad droši vien pietiktu ar vienu vienīgu iesniegumu.

Ludvigam trīcēja lūpas.

—       Lai jus, Nēfes kungs, kā pateicību par visu, ko esat manā labā darijis . ..

—   Atstāsim pateicību pie malas. Tātad tu negribi?

—   Nē!!

Kuprītis berzēja rokas.

—       Es jau iepriekš zināju, kāds būs tavs lēmums, stūrgalvi, un tas mani iepriecina. Tu, protams, domā, ka priecājos sevis dēļ, bet tur ir pavisam citi apsvērumi un atziņas.

Nēfe izaicinoši izstiepa zodu.

—        Kā redzi no šī raksta, tad memorandā tu esi pārpārēm saslavēts, — un ko tas pierāda? Tas pierāda tieši to, ka tev vēl nav pietiekamas prasmes! Nemākuļi ieteic vienīgi nemākuļus, jo tie neliekas bīstami un tos nav vērts apskaust. Vai tevi tas apbēdina?

Nēfe tā savādi paskatījās uz Ludvigu.

—        Ceru, ka spēšu tevi nomierināt, zēn, ja vien tas ir — mierinājums. Strādā, neatlaidīgi strādā. Ērģeles un klavieres tu spēlē arvien labāk. Tavas pirmās kompozīcijas — nu, tās vēl ir gandrīz nenozīmīgas, un tas pats sakāms ari par fūgu, ko tu nesen sameistaroji. Taču tavā klavierkoncertā, kur tu pašreiz izmēģini roku, — jā, tajā ir daži toņi, kas nav radušies nedz no manis, nedz tevis. Vai saproti?

Ludvigs pakratīja galvu.

—      Vēl jo labāk. Citādi tu vēl varētu kļūt iedomīgs, tāpat kā es. Jo es sāku kļūt iedomīgs un pat lepns, — un kāpēc? Tāpēc, ka es, es drīkstu mācīt Ludvigu van Bēthovenu.

Brīdi vēlāk Ludvigs baznīcas priekštelpā nodauzīja sniegu no kājām un devās pa kāpnēm augšā pie ērģelēm. Bija laiks sākt. Solos jau locīja ceļus daži lūdzēji, un baznīcas kalpotājs deva mājienu.

Ludvigs ātri saberzēja rokas, izvilka reģistrus un iesāka. Ko Nēfe pirmīt bija domājis, sacīdams, ka viņa klavierkoncertā, kas lāgā negribēja izdoties, esot pāris toņu . . .

Pēkšņi acu priekšā sāka lēkāt skaitlis: 400!

Četrsimt guldeņu mēnesī!

Aiz sašutuma par ļaunprātīgo «pazemīgo priekšlikumu, kā būtu uzlabojama un pārkārtojama galma kapela» vai kā nu to sauca, viņš nebija tam pievērsis uzmanību.. .

Četrsimt guldeņu — tas taču tikai simt guldeņu vairak, nekā tēvs saņem pēdējā laikā! Un no šiem četrsimt guldeņiem Nēfe viņam tik daudz bija devis! Un šādam cilvēkam,

kas neko nav žēlojis no savas milzīgās prasmes, grib nodarīt ļaunu!

Viņš spēlēja prelūdiju, ko šobrīd pats improvizēja, likdams ērģelēm dusmīgi iedūkties un tad atkal sūdzēties par cilvēci, kas, acīm redzot, tieši pašiem labākajiem darīja pāri…

Saniknotā Reina krāca, un sniegs sniga un sniga. Piepeši apdzisa sārtenā vizma, kas cauri sniegpārslu ņirbai naktīs spokaini spīdēja apkārt pilij. Grāfs Belderbušs bija nomiris, un tika rīkota krāšņa apbedīšana, kā jau pienākas kancleram.

Visi pilsētas zvani skanēja, kad pēc dvēseles aizlūguma svinīgais bēru gājiens virzījās pa ielām, kuras ieskāva milzum augsti sniega vaļņi, aizslēpdami skatienam ne vien uz kamanām uzlikto grezno zārku, bet arī goda sardzē stāvošo pils gvardes bruņinieku parādes kaskas.

Taču sniegi vēl sniga un sniga, un arī pili atkal ieskāva sārtais, naksnīgais mirdzums.

Tad sniegs kļuva savādāks. Lielās pārslas šķita kā balti, noguruši tauriņi.

«Meiteņu pirmdienā» lielajā deju zālē virs Nacionālā teātra notika masku bālie, kas darīja godu iesaukai «meteņu pirmdiena», ko laikam kāds salda vīna pilns mīlētājs bija pārdēvējis par «meiteņu pirmdienu».

Monsinjors sēdēja vienā no nišām un spēlēja savu mūžīgo trik-trak spēli. Viņš bija bez maskas. Viņa seja izskatījās uzblīdusi un reizē arī sakritusi. No spējiem elpas ievilcieniem uz krūtīm brīžiem cilājās firsta zvaigzne. Dāmām, ar kurām viņš spēlēja, sejas līdz pusei sedza maskas, un kāda iereibusi pjerete noglāstīja monsinjora sirmos matus, iesēdās viņam klēpī, izdzēra viņa šampanieša glāzi un viņu noskūpstīja. Monsinjors tusnīdams atgaiņājās, un, kad pjerete lēca nost no viņa klēpja, Ludvigam ienāca prātā doma: «Tagad arī viņam ir maska — nāves maska …»

Bungas dārdēja, obojisti pūta, cik spēja, vijolnieki bija cieši savilkuši lociņus un ar visu spēku spieda tos pret stīgām. Vajadzēja taču pārspēt smieklus, spiedzienus un kāju švīkoņu. Diriģents Nēfes kungs likās esam vairs vienīgi lēkājošs ķipars, kas kustināja rokas augšup un lejup, un ap Ludviga čembalo arvien no jauna tinās pārgalvīgās serpentīna spirāles.

Pusnakts bija pāri. Arlekīni dejoja ar mūķenēm, skrandaini ubagi — ar pārspīlētām modes dāmām, ugunīgi sarkans velns šūpoja rokās maigu meiteni maskā kā viņam nolemtu lidojošu dvēseli. Un Ludvigs atkal iemeta šajā barā veselu kaskādi griezīgu akordu …

Cik labi, ka tagad vismaz bija vaļā logi, jo sakarsušo, trakojošo ķermeņu izgarojumi un sveču liesmu svelme padarīja gaisu neciešami smacīgu. Vai monsinjors vēl vienmēr nedomāja iet projām, tā pavēstot beigas šiem mežonīgajiem svētkiem?

Ludvigs paskatījās uz kādu no atvērtajiem logiem, aiz kura bija melna nakts. Vai tās pie debesīm nebija zvaigznes? Tik sen nav redzēta neviena zvaigzne!

Pie monsinjora galda piegāja viens no sulaiņiem. Visā šajā vakarā tā bija noticis desmitiem reižu, taču varēja manīt, ka tagad kalpotājs, par spīti iemācītai šķietamai aukstasinībai, atnesis satraucošu ziņu. Pēkšņi pārstāja mūzika un dejas.

Kūrfirsta balss likās vēl čerkstošāka nekā citkārt.

—   Ko tu gribi?

—   Monsinjor, Reina . . .

—   Kas ir ar Reinu?

—    Kā tas bija? Ko atbildēja sulainis? «Tā nāk šurp?» Un ko viņš saka tagad? «Reinas iela . . .»? Nevarēja lāgā saprast, jo sacīts tika čukstus.

Kūrfirsts pārtrauca ziņojumu ar vienaldzīgu galvas mājienu.

—   Būs jau labi.

Taču tagad iejaucās ugunssārtais velns. Ar savu dāmu — psihi viņš bija dejojis tieši blakus monsinjora galdam, dzirdējis sarunu un vienlaikus arī rūkoņu un smieklus, kas dārdot plūda iekšā pa atvērtajiem logiem. Krākšanai līdzi skanēja guldzieni, kas izklausījās kā smiekli.

Velns noņēma masku. Tas izrādījās jaunais pulkvedis fon Kleists.

Viņš smaidīja pieklājīgi iztapīgu smaidu, un viņa seja šķita kā otra maska, ko šajā masku ballē viņš bija nēsājis zem pirmās.

—    Monsinjors atvainos, bet es baidos, ka man jāpilda savs pienākums. Vai drīkstu izdalīt pavēles?

Kūrfirsts tieši bija pacēlis roku. Acīm redzot, gribēja dot mājienu mūziķiem, lai spēlē. Viņš ļāva rokai noslīgt.

fcon Kleista kungs zemu palocījās pret monsinjoru un tad pret savu dāmu. Kad tas atkal izslējās, Ludvigs nodomāja: «Un tagad tam ir trešā seja.»

Jaunais pulkvedis skaļi sauca, pagriezies pret zāli:

—   Visi klātesošie virsnieku kungi — savos posteņos! Apsardzes pulkam trauksmi!

Pils pagalmā rībēja bungas, un tagad sāka spalgi skanēt arī torņa zvani.

Bija tāpat kā toreiz, trūka vienīgi spožās uguns, un nupat apdzisa arī sārtais mirdzums, ko izstaroja deju zāle. Pils slējās naktī pilnīgi tumša.

Taču aiz māju logiem atkal šaudījās nemierīgas ugunis, un bungas tagad jau pierībināja arī ielas. Dimdēja ierindas soļi, un skanēja saraustīti teikumi.

—   Jā, tā ir jau . . .

Kur, kur, velns parāvis? Sulainis pirmīt bija tikai čukstējis, un tagad vārdi saplūda kopā ar bungu dārdiem un zvanu dunoņu.

Drēgnā nakts bija skaidra un tomēr tumša. Pie debesīm gan spīdēja zvaigznes, taču tās laiskā gurdenumā mirkšķināja savas mazās, miegainās acis. Pāri jumtiem uzlēca dilstošā mēness šaurais sirpis. Aizdegtās lāpas kūpēja, virzīdamās pretim Reinai.

Viss tiešām bija tāpat kā toreiz, tikai otrādi apvērsts. Toreiz pret uguni nesa ūdeni, tagad līdzīgi nes uguni pret ūdeni. Toreiz panika attālinājās no Reinas, tiecās uz pilsētu, uz pili, turpretim šodien . . .

Ludvigs aizsteidzās garām Nēfem, kas skrēja pa priekšu, un pirmo reizi tā īsti pamanīja, ka tam bija ne vien kupris, bet arī līkas kājas, droši vien mantotas no saviem skroderu senčiem, kam sakrustotām kājām augu dienu vajadzēja tupēt uz galda. — Kādas trakas domas gan var iešauties cilvēkam prātā šādā brīdī! Kūrfirsta ģīmis, kuru fon Kleista kunga pavēle taču bija negaidīti pārsteigusi! Piedodiet — monsinjora seja, jo, runājot par tik augstu kungu, diez vai vispār drīkst lietot vārdu «ģīmis», kā vienkāršiem pavalstniekiem. Šī seja bija centusies izskatīties vienaldzīga, lai gan nevarēja apslēpt, ka arhibīskapa kungs bija aizskarts. Ja domā kaut ko par galmu, tad taču jālieto pārspīlēti vārdi, lai gan monsinjors bija

kampis gaisu kā zivs uz sauszemes. Uz sauszemes? Salīdzinājums nebija izdevies. Un mūziķi! Kā stīdzinieki meklēja savas instrumentu kastes! Nēfes kungs, šis kalvinists, bija vairākkārt aizgrūdis taktszizli garām zilganzaļās frakas pakaļējai kabatai, līdz izdevās šo nevērtīgo koka gabalu paslēpt un pēc cilvēka prāta tādējādi izglābt no katastrofas . ..

Daudz kas likās neaptverams. Viņš taču vēl nesen bija Reinas ielā, bet tagad jau pretim pletās ūdens, lavīdamies aizvien tuvāk. Tas bija melns kā tinte, kaut arī tajā atspoguļojās šaurais mēness sirpis, šļakstošajos viļņos izlocīdamies kā čūska. No kādas šķērsielas pieplūda klāt melna, mirgujojoša straume, uz muguras nesdama līdz dažādas lēkājošas mantas. Tās šķita esam gultas un skapji, kas gluži kā neprātīgi griezās apkārt, un — vai tā tikai nebija roka, kura pavēcināja, laikam gribēdama pamāt vai kaut kur pietverties, un tad nogrima? . . .

Ludvigam vajadzēja atlēkt atpakaļ. Blakus stāvēja vēl citi, taču ar roku lauzīšanu un vaimanām vien te neko nevarēja līdzēt.

—   Kur laivas? — Ludvigs jautāja.

—   Laivas? — kāds vīrietis smējās. — Cejā uz Holandi, ja vien nav nogrimušas. Prāmji droši vien karājas starp kokiem, tas ir, ja koki vēl tur atrodas.

Viņš paskatījās uz Ludviga galma parādes tērpu, kas tumsā vizuļoja.

—   Kur jūs gribat tikt?

—   Uz Reinas ielu.

—   Uz — Reinas ielu? '•

Vīrs rādīja tādu seju, it kā būtu dzirdējis kādu izsakām nodomu ceļot uz mēnesi, un kāda sieviete vaimanāja:

—   Reinas iela jau tūlīt bija zem ūdens, tūlīt līdz pirmajiem stāviem, cilvēki nepaguva ne īsti atmosties. No Reinas ielas nav izsprucis pat kaķis.

Vīrietis atkal smējās:

—   Nu, nu, pat kaķis ne? Vai tad pār jumtiem nevarēja?

Ludvigs apņēmīgi devās ūdenī, taču tas bija stindzinoši

auksts, galu galā sniega ūdens, kas atplūdis šurp no Šveices kalniem un pa ceļam no Reinas pietekām vēl saņēmis klāt ledainas piedevas. Būtu neprāts domāt par peldēšanu. . .

Šis nodoms jau izrādījās aplams, pirms Ludvigs mēģināja to izpildīt, un viņš brida atpakaļ. Viņš lēkāja un sita kājas pret gludenajām lavas plāksnēm, it kā būtu uz dejas grīdas.

Lēnām,'sprīdi pa sprīdim kājas atguva dzīvību un siltumu, un pēkšņi viņš pazuda ap tuvāko stūri, aiz kura pašlaik tuvojās bungu rīboņa.

Brīdi vēlāk viņš jau brāzās lejā pa Fišeru mājas bēniņu kāpnēm. Pa atslēgas caurumu spīdēja gaisma. Tā bija mūzikas istaba, un viņš atvēra durvis.

—   Ludvig!!

Viņš norūpējies aplaida mazās, aizdomu pilnās acis apkārt istabai, un tad viņa biezajās lūpās aiz prieka iegula plats smaids.

—   Labvakar, lai gan pareizāk būtu jāsaka «labrīt». Kur cienījamais tēvs?

Māte tikko manāmi paraustīja plecus. Tad vaicāja:

—   Bet kā tu atnāci?

Ludvigs notrauca no rokām pāris pilienu asiņu. Lai varētu tikt iekšā bēniņos, viņam vajadzēja noplēst pret baložiem un zvirbuļiem piestiprināto stiepļu režģi. Tātad degvīns šodien izrādījās tēvam glābējs eņģelis, jo krogi atradās iekšpilsētā.

Ludvigs aiz prieka ķērcoši smējās:

—   Es atnācu kā kaķis pār jumtiem.

Te bija arī Fišeri, un meistars stāstīja, ko piedzīvojis.

Viņš jau bijis maiznīcā un strādājis, rullējis mīklu, kad pēkšņi dzirdējis tādu kā pērkona rūkoņu. Vienlaikus kāds klaudzinājis pie veikala durvīm un jau sācis tās kratīt. Viņš paņēmis lukturi, lai paskatītos, kas tas tāds par neatlaidīgu apmeklētāju, kad jau pāri slieksnim un tūlīt arī augstāk, pāri pirmajam aizbīdnim, plūdis iekšā ūdens, — no kurienes gan ūdens? — tas strūklām šļācies veikalā un tūlīt ar joni sities pret skatloga rūtīm.

Nē, nē, arī tad vēl viņam neesot ienākusi prātā Reina. Viņš meties projām, un, lai arī bēdzis, tomēr, pēc viņa domām, visu skaidrāk par skaidru aptvēris. Vēl tagad pašam grīni jāsmejas par šo loģiku. Durvis, kas veda uz veikalu, viņš ne tikvien bija aizvēris, bet arī noslēdzis, pie kam atslēgu apgriezis divas reizes. Tālāk turpināja Fišera kundze:

—   Mans vīrs pēkšņi ieskrēja istabā un sauca: «Ūdens! Ūdens! Jau pie guļamistabas durvīm! Ņem zēnusj Cecīlij, Cecīlij, kur tu esi? Mums jāiet pie Bēthoveniem! Atri! Atri!»

Es vispār nevaru atcereties, ka butu paņēmusi Gotfrīdu, bet viņš ir te.

Viņa piespieda vīstokli ar savu pastarīti ciešāk pie krūtīm.

—       Cecīlija skrēja, un es arī skrēju, un, kad pārskrējām mazo gabaliņu pāri pagalmam, mans vīrs sauca: «Re, tas jau nāk arī no Alku ielas!» Izskatījās, it kā — man vismaz tā šķita — pāri pagalmam bariem vien veltos peles.

Bet māte! Cik lepns Ludvigs tagad bija uz savu māti! Protams, viņš arī neko citu nebija gaidījis. Viņš pazina māti un zināja, kā tā izturas šādos draudošos apstākļos. Viņa bija apģērbusi Cecīliju un Fišera kundzi, kuras tagad sēdēja mātes drānās, kas apaļīgajai Fišera kundzei bija par šauru un drusciņ mazākajai Cecīlijai par garu, un arī Gotfrīdam sameklējusi kādu Johana kamzoli, ko tas jau pāraudzis.

Johans burtodams lasīja kādu grāmatu. Viņš īstenībā bija jau pietiekami paaudzies, lai saprastu, ko tas viss nozīmē, bet nebija apveltīts ar sevišķi dzīvu fantāziju, tāpēc arī tagad izturējās diezgan vienaldzīgi un gandrīz aukstasinīgi darīja savu darāmo.

Turpretī Kārlis pastāvīgi skrēja pie mātes un uzmācās ar jautājumiem, uz kuriem viņa kādu laiciņu pacietīgi atbildēja, līdz beidzot enerģiski aizraidīja zēnu gulēt.

Viņai atkal bija desmitiem roku, un visur viņa paspēja būt vienlaikus, lika krāsnī malku un jau nāca no virtuves, kur bija uzvārījusi kaut ko siltu, tad, mierīgi apsvērdama, vāca kopā pa skapjiem lietas, kuras vajadzētu ņemt līdz, ja būtu jādodas projām. Viņa uzsmaidīja Ludvigam:

—   Mēs jau to reiz esam izmēģinājuši. Vai ne?

Viņš pamāja ar galvu. Taču māte maldījās. Šoreiz bija citādi.

Meistars Fišers priekšnamā vēroja kāpjošo ūdeni. Viņš ienāca istabā.

—   Tūliņ tas būs te augšā — un ko tad, Bēthovena kundze?

Cecīlija iešņukstējās. Fišera kundze piespieda dūres pie

mutes, un Kārlis sāka skaļi raudāt.

Magdalēnas kundzei pierē vilkās īgnuma krunka.

—       Klusu, Kārli! Kaunies! Gļēvuļi ir vispretīgākie. Braši, Johan, ka tu esi mierīgs!

Ludvigs nostājās brālim aiz muguras.

—       Ko tu lasi? Manu «Robinsonu». Tas ir pašā laikā, jo mēs te arī esam uz īstas salas, un tas ir tik lieliski un uzjautri

noši, ka tu gan varētu iedziedāties kā gailis. Bez tam, ja ūdens vēl celsies, mums tā kā tā būs jāuzlido vienu kāpienu augstāk uz bēniņiem.

Johans nelikās lūgties, jo gaiļa dziedāšana bija viņa specialitāte. Pēc tam viņš glaimīgi sauca vistas: «Kluk, kluk, kluk.»

Magdalēnas kundze aizspieda ausis.

—  Jel beidziet!

—        Kāpēc? — Ludvigs smējās. —Nav taču īstenībā nekādu briesmu.

Brīdi vēlāk māte viņu sauca no blakusistabas. Tam vajadzēja izklausīties neuzkrītoši.

Viņš iegāja, un māte rādīja, lai aizver durvis.

—       Ko mēs iesāksim, ja ūdens — tu taču mani saproti, Ludvig?

Tas bija kaut kas pilnīgi jauns. Pils ugunsgrēka laika mate viņam bija uzticējusi tikai pāris uzdevumu, tagad viņa vaicāja pēc padoma un nodeva atbildību viņa rokās. Māte akli paļāvās uz viņu, kā to apstiprināja viņas tālākie vārdi:

—       Ludvig, tev taču jāzina kāda izeja. Vai viņi sūtīs šurp laivas?

Nebija jēgas kāut ko noklusēt.

—       Nekādu laivu nebūs. Plūdi aiznesuši tās prom. Taisīšot plostus, bet tas prasīs savu laiku .. .

Viņa saprata.

—   Tātad — ko iesākt, ja ūdens kāps?

—       Tad mums patiešām jādodas uz bēniņiem, kā es jau Johanam teicu.

—    Jā, un ja .. .

Viņš tikai paraustīja plecus.

Mātes balss skanēja stingri:

—   Ludvig! …

—       Tad atliek vienīgi ceļš, pa kuru es tikko atnācu. Ka kaķi pāri jumtiem.

—       Nē!! — Viņa trīcēja jau no šīs iedomas vien. —Es tur neko nevaru darīt, bet man no bailēm vien jau metas slikta dūša, redzot kādu uz jumta un kaut vai tikai kokā.

—        Es arī to pirmīt pamanīju. Tu jau kļuvi pavisam pelēka sejā, kad es stāstīju, ka atnācu šurp pār jumtiem.

Viņa aizvēra acis no briesmīgās iedomas, ka ari viņai tas būtu jādara.

—   To es nemūžam nespētu, nemūžam. Drīzāk tad nomirtu.

Ludvigs pacēla galvu.

—   Mums ir laiks atgriezties pie citiem.

Viņš saklausīja kaut ko jaunu un cerēja, ka māte tā nozīmi īsti neizpratīs. Tas bija kā vaimanu pilns taures sauciens, kas atslāba, lai par jaunu pieņemtos spēkā.

Tikai vētra, uzbrāzdamās jumtu korēm, spēja izraisīt tik teatrālus efektus, kādus redzam uz provinces skatuves. Tas bija siltais vējš, kas pūta no Alpiem. Tas pieteica savu ierašanos ar pāris karotītēm ūdens, bet tagad brāzmoja pāri visai Reinas ielejai.

—   Vai tas ir fēns, Ludvig?

—       Kas to lai zin? Es sadrīvēšu bēniņos logu, un varbūt pēc tam mums jau vajadzētu pārvākties tur. Man katrā ziņā vispirms tur jāuzskrien, citādi mums augšā būs pārāk vējaini.

Kad būšu logu aizdrīvējis, es jums pateikšu.

Viņi iegāja atpakaļ mūzikas istabā, kurā pa priekšnama durvīm ienāca arī Fišera kungs.

—       Tagad lai dievs ir mums žēlīgs! Uznācis paisums! Tur! Tur!

Viņš rādīja uz durvīm, kur pāri slieksnim un nu jau arī te augšā lavījās ūdens.

Māte bija uzticējusi Ludvigam vadību, un viņš arī to uzņēmās.

—       Visi uz bēniņiem! Uz priekšu, Cecīlij! Fišera kungs, palīdziet savai sievai ar Gotfrīdu! Nāc, Johan! Māmiņ, tu nes Kārli un paņem līdz arī svečturi! Bet noliec to ārpusē pie bēniņu durvīm, citādi vējš liesmu nopūtīs.

Viņš pats paķēra otru svečturi un uzmeta vēl pēdējo skatienu vectēva portretam.

Sveces tomēr nodzisa, un Ludvigs vēlreiz kāpa lejup. Viņš zināja, kur virtuvē viss atrodams, gan šķiltavas, gan laterna, par to vajadzēja tūlīt padomāt, gan arī papildu sveces.

Viņš skaitīja tumšo kāpņu pakāpienus. Uz priekšpēdējā jau plakšķēja ūdens. Viņš aizbrida līdz virtuvei, nocēla no āķa laternu, paņēma šķiltavas no pavarda, iededza gaismu un pielika sīko liesmiņu pie laternas sveces. Cik dārgs bija šis gaišums, kas lēnām pletās lielāks!

Ejot atpakaļ, viņš apgaismoja ūdeni, kas no Fišeru dzīvokļa plūda šurp augšup pa kāpnēm. Tas meta pelēcīgus, nespodrus burbuļus. Viņš pieliecās, pasmēla ūdeni un saberza starp pirkstiem plaukstā palikušās nogulsnes. Tie nebija milti, bet kaut kas cietāks, graudaināks.

Ļoti gausi viņš kāpa augšā pa bēniņu kāpnēm.

Aiz veselas grēdas nederīgu grabažu atradās izņemts logs, ko vajadzēja ielikt. Kamēr meistars Fišers pūlējās ap sarūsējušajām eņģēm, Ludvigs paskatījās laukā.

Melnais, blāvi vizošais ūdens klājs pretim un visapkārt bija savus krastus atstājusī Reina. Izliecoties ārā, vienīgi tālu labajā pusē varēja saskatīt virkni sarkanu uguntiņu un punktiņu, kas bija dīvaini nekustīgi. Glābšanas komandas droši vien nespēja neko vairāk kā turēt rokās augstu paceltas lāpas.

Spēlēja vētras ērģeles, un pēkšņi atskanēja pilnīgi jauns akords. Kaut kas nobrakšķēja un apslāpēti norībēja, izklausījās pat, ka vētra ko saplosītu, un it kā par apstiprinājumu pēc brīža atkal nodārdēja jauns grāviens.

Ludvigs atgāja no lūkas, lai Fišers varētu redzēt abus robus, kas bija radušies māju rindā.

—   Kas noticis? — kliedza Fišera kundze.

Viņas vīrs ievilka atpakaļ galvu.

—   Divām mājām izskaloti pamati, un tās iebrukušas.

—   Žēlīgais dievs, ja mums tā . . .

Fišers galīgi salauzts slābi apsēdās uz miltu maisa.

—       Ludvig! — Mātes balss skanēja spalgi. — Vai šī māja izturēs?

Ludvigs paraustīja plecus. — Kā lai es to zinu?

—   Saki taisnību!

Ludvigs nezināja, vai tik daudz drīkstēja noklusēt.

—       Kad pirmīt biju lejā pēc laternas, ūdens izskatījās pelēks?

—   Pelēks? No kā? — Māte bija nepielūdzama.

—        No javas, bet — akmeņi jau var būt arī bez javas jeb — ja ūdens…

—   Nerunā aplinkus, Ludvig. Tātad mājai draud briesmas?

—   Es taču esmu mūziķis, nevis mūrnieks.

Nu mātes pacietības mērs bija pilns.

—       Labi. Jautāšu ko citu. Ko tu darītu, ja — būtu viens pats?

Tas bija bezcerīgi. Mate, protams, spēja lasīt viņa sirdi.

—   Drošības labad es . . .

Viņš cieši raudzījās uz laternas liesmiņu, kas apspīdēja viņa sarkano seju, un lūpas viņam raižu pilnas notrīsēja.

—   Tu taču zini to, māmulīt.

Madgalēnas kundze piecēlās.

—   Tātad mēs iesim pār jumtiem.

—   Mums jāiet pār jumtiem? — Fišera kundze iekliedzās.

Magdalēna maigi, bet apņēmīgi viņu norāja:

—   Ja tā ir vienīgā izeja? Un Ludvigs tā saka.

Tad viņa uzkliedza Kārlim:

—        Vai būsi mierīgs?! Kas mums jādara, Ludvig? Vai tu spēsi panest Johanu? Es ņemšu uz rokas Kārli.

Ludvigs tik tikko nesāka smieties.

—        Tev taču būs jāiet gar jumtu korēm un ar abām rokām jāturas, un vēl tādā vētrā, tā gan mums ari palīdzēs, jo nāk no mugurpuses. Es uzsiešu tev Kārli uz muguras.

—   Tikai labi cieši, ka viņš nenogāžas.

Ludvigam dauzījās sirds. «Ja vien tu nenogāzīsies kopā ar viņu,» viņš domāja. Taču māte nebažījās par sevi, bet gan tikai par Kārli, Johanu un viņu. Tikai tādēļ viņa tagad bija gatava uzņemties šo neiedomājamo ceļu pāri jumtiem.

Uz koka tapas, kas bija iedzīta sijā, karājās virvju saišķis, Ludvigs tās izmēģināja.

—        Tās taču vēl nav satrunējušas, vai ne, Cecīlij? Mēs jau agrāk ar tām vienmēr vilkām augšā tavas lelles, kam bija slimas sirdis un kāpšana nebija pa spēkam.

Tad viņš izmērīja lūkas augstumu.

—        Protams, lienot ārā, būs jāsaliecas. Cecīlij, piesien Gotfrīdu labi cieši tēvam uz muguras. Kārli, tev jābūt mierīgam. Vai Kārlis tev ērti turas, māmulīt?

—   Jā, bet vai arī Kārlis ir . ..

—        Esi bez rūpēm, — Johan, hop — man mugurā! Vai jūs tagad man, Fišera kungs . . .? Liels paldies. Vai baidies, Johan! Tas tik būs jautrs ceļojums. Mēs rāpsimies pa priekšu, jo es ceļu jau zinu.

Ludvigs paņēma laternas rokturi zobos un sāka dūkt kādu strauju melodiju. «Tā var būt kaut kas līdzīgs polkai. . .» viņš iedomājās.

Fišera kundze atkal sāka vaimanāt, taču par atbildi atskanēja jauns grāviens, un pa to laiku Ludvigs izlēca ārā.

—   Tagad tu, māmulīt!

Tad viņa ēna un laternas atspīdums pazuda no lūkas.

Nebija grūti uzkāpt uz jumta kores un doties pa to tālāk, un vētra tiešām nāca palīgos.

Ludvigs atskatījās, lai pārliecinātos: māte sekoja, un Kārlis arī izturējās klusi. Acīm redzot, aiz bailēm viņš nevarēja ne pirkstiņa pakustināt, un tas bija labi. Taču tagad vajadzēja tikt garām skurstenim. Zināms, viņam pašam, kā jau īstam gorillam, tas nesagādāja nekādas grūtības. Mazliet akrobātikas — un pāri.

Ludvigs piesardzīgi izslējās, cieši satvēra skursteņa malu un pastiepās uz augšu. Nu vajadzēja vēl tikai apmesties tam apkārt, taču šajā mirklī viņu pārņēma bailes. Māte šeit nogāzīsies, ja viņam neizdosies novērst tās uzmanību no šiem bīstamajiem šķērš]iem.

—   Johan, dziedi kā gailis!

—   Ko lai es daru?

—       Tev jādzied kā gailim par signālu citiem, ka tieši šī daļa no visas kāpelēšanas ir pati jautrākā. Vēl, Johan! Par veselu guldeni, rīt tev to uzdāvināšu!

Ludvigs bija izņēmis laternas rokturi no zobiem un priecīgi vēcināja gaismekli.

—   Turklāt es arī dziedāšu.

Vienlaikus viņš domāja vēl daudz ko citu: «Man jāpatur prātā šī — polka … Tā varētu noderēt kvartetam vai trio . . . Tā, tagad māte ir klāt un nezina, ko darīt! Tikai neļaut apdomāties.

—   Dziedi gaiļa balsī, Johan!!

Aiz muguras kāds elsa:

—       Beidz taču reiz savu dumjo «kikerikū», Johan, un tu ari savu dziedāšanu, Ludvig! Tāda izprieca taču šis ceļojums nav.

Vai māte cauri vētras brāzieniem nedzirdēja, kā aiz prieka viņam sitās sirds! Viņš bija to piemānījis un ķērcošā balsī iesaucās:

—       En avartl! Hoplā, kā zaķi! Tūlīt būs lēzens jumts, tad vēl tikai tāds mazs jumta čukuriņš, kas jau ir tik zems, ka no tā tev galva nemaz nespēs noreibt. Nu jau mēs esam uz lēzenā jumta.

Viņš nolēca zemē.

—       Māmiņ, es pasniegšu tev pretī roku. Augšā jau ir arī Fišeri. Tūlīt viss būs garām. Tā-ā . ..

Viņš palīdzēja mātei.

—       Pati pēdējā zemūdens klints vispār ir tikai tāds nieks, un tad vēl atliek divas mazas nojumes, īsti pakāpieni. Rau, viņi jau mūs ieraudzījuši! Māj mums pretim ar lāpām!

Viņš pavicināja savu laternu.

—   Mēs esam glābti!

Ludvigs pielēca klāt.

—   Kārli jau varu tev noraisīt.

Arī Johanu viņš atbrīvoja no virves.

—   Kāp nost, jātniek!

Tad viņš mierināja māti:

—       Vairs tiešām nedraud nekādas briesmas. Es ņemšu Kārli un Johanu pie rokas un vedīšu, lai gan tas ir pilnīgi lieki.

Pāri viņiem plosījās vētra, taču viņi atradās aizvēnī. Ludvigs atļāva Johanam nest laternu. Ūdens, kas spīdēja ap nojumēm, izskatījās mierīgs un nelikās arī dziļš. Glābšanas komandas jau bija pieslējušas kāpnes; lāpas, tuvodamās augšup, apgaismoja kāpsli, kas pacēlās virs nojumes malas.

Tagad vairs nekas nevarēja atgadīties. Bet viņš maldījās . . .

Mātei bija noņemta fiziskā nasta, taču līdz ar to arī garīgā piepūle, kas bija padarījusi viņu aklu pret visām briesmām, sasprindzinājusi viņas pēdējos spēkus un bērnu dēļ neapvaldīti dzinusi uz priekšu.

Bērni bija izglābti, un viņai šķita pilnīgi vienalga, kas notiek ar viņu pašu.

Ludvigs nejauši atskatījās. Pēkšņā vājumā māte sagrīļojās un nokrita.

Viņš pagrūda brāļus uz priekšu.

—   Skriešus, tur uz kāpnēm, pretī lāpām!

Tad jau viņš bija pie mātes ūdenī, kura ledainais aukstums viņu satvēra kā sveloša uguns. Un ko šāds ūdens nozīmēja mātes plaušām! …

Apkārt sastāja vīri, un Ludvigs izdzirda pazīstamu balsi. Tas taču bija Filiparta kungs, galma mūziķis, ar kuru kopā viņš pirms veselas mūžības vai ari tikai pirms stundas bija spēlējis maskuballē deju mūziku.

—   Ātri pie manis, Ludvig. Es dzīvoju tepat tuvumā.

Lāpas apgaismoja mātes stingo seju. Viņa bija bez samaņas, taču tagad atvēra acis.

Viņa mirkšķināja acis lāpu gaismā un, mazliet pacēlusies, izmisīgi raudzījās apkārt.

—   Ludvig .. . Kārli. . . Johan . . .

Tad viņa atslīga atpakaj, bet tūdaļ atkal, jaunu šausmu pārņemta, pietrūkās sēdus.

—   Ludvig, tā tu iegrūdīsi sevi kapā! Met tūlīt nost slapjās drēbes!

Nēfe jau bija augšā pie ērģelēm un, atbalstījies pret margām, raudzījās lejup nefā. Dzirdēdams Ludviga soļus, viņš lēnām pagriezās apkārt un, galvu tāpat kuprī ierāvis, savilka piktā smīnā savu garo seju.

—   Mani katram gadījumam atveda šurp, jo pie manis varēja pietikt klāt. Un kā iet pie jums? Dzirdēju, ka esat piemetušies pie Filipartiem. Viņi taču dzīvo ļoti nabadzīgi, vai ne?

—   Ļoti nabadzīgi. Tiem ir divas gultas, galds, pāris krēslu, skapis . . .

—   … un divas dukātu pilnas sirdis, kurus tie gribētu izdāvāt. Jā, šī ir neparasta nakts. Daži spaiņi Reinas ūdens ir atmiekšķējuši papes maskas, un parādās cilvēku īstās sejas.

Viņš tagad atkal vēroja, kas notiek nefā, un viņa izsmiekls jau izvērtās sajūsmā.

—   Daudz ļaužu, neparasti daudz rīta dievkalpojumam. Vai redzi, kā zem dažiem mēteļiem mirdz un vizuļo? Tie taču vēl ir masku tērpi.

Baznīcas kalpotājs skraidīja apkārt, aizdedzinādams uz altāriem sveces. Tagad viņš ar garu kārti iededza sveces arī kroņlukturi.

—   Tā jau ir visai iespaidīga aina, Ludvig, aizlūguma mesa, ar kuru grib novērst paisuma tālāku laušanos uz priekšu, taču nepieciešams arī ārējs ierāmējums, jo citādi tā varbūt zaudētu iedarbību.

Kaut kas nodārdēja, un Ludvigs satrūkās.

—   Nervi, Ludvig? Tie ir miermīlīgi lielgabalu šāvieni, tikai obligātais pomps, kā stāv rakstīts desmit baušļos, galma ceremoniāls, ko krustā sistais bija noteicis. Ierodas monsinjors. Viņš pats noturēs aizlūgumu. Masku balles dēļ jau viņam tāpat ir izjaukta nakts.

Ludvigs gribēja steigties pie ērģelēm, taču vilcinājās.

—   Sādā gadījumā jūs jau droši vien labāk pats…

—   Es? .Tev jāatpelna sava nauda. Es būtu varējis tev darīt to zināmu jau šonakt, bet man vajadzēja ākstīties galma kapelas priekšā, un pēc tam tu skrēji pārāk ātri. Grāfs Zaims man to pasacīja. Tev uzreiz noteikti simt piecdesmit guldeņi mēnesī. Bez tam arī tavs tēvs no šī «pazemīgā priekšlikuma galma kapelas uzlabošanai» ir ieguvis labumu. Viņam arī uz priekšu apstiprināti trīssimt guldeņi. Nē, tagad es pie ērģelēm sēdēšu tikai tev blakus, jo esmu kritis nežēlastībā. Pēc šī pazemīgā memoranda man alga par simt piecdesmit guldeņiem samazināta. Ja kaut kur ar plašu vērienu ko pieliek, tad taču galu galā ar tikpat plašu vērienu kaut kur jāatņem.

—   Nēfes kungs!

Kuprītis aplika roku ap zēna pleciem.

—   Tāpēc mēs paliksim tie paši vecie draugi. Bez skaudības novēlu tev un tavai mātei šos simt piecdesmit guldeņus. Un tagad žigli velc laukā reģistrus! Ļaudis jau loka ceļus. Tas ir aizkustinoši un arī — lēti. Maksā tikai pāris lielgabala šāvienu, mazliet vaska, vīraka, un nevienam neienāks prātā doma no monsinjora prasīt vēl ko vairāk vai arī viņu traucēt trik-trak spēlē.

Viņš spogulī virs ērģelēm vēroja zēnu.

—   Tu brīnies par mani? Lūdzu neaizmirsti, ka esmu — svešinieks, ķeceris! Uzmanību! Monsinjors ir ienācis baznīcā. Karnevāls turpinās. Vai dzirdi, kā Reina dejo un smejas! — Sākt!

Pēc dievkalpojuma Ludvigs gribēja tēlot «kāpelējošu Noasa šķirsta balodi». Viņš bija skatījies no baznīcas torņa, kā spīguļo milzīgais, tumši pelēkais ūdens klājs, kas bangoja ap dīvainām salām un rifiem — ap mājām un veselām rindām ielu. Saltajā saulē naidīgi mirguļo tuksnešainā jūra. Ludvigs vēlreiz devās pāri jumtiem. Kopš nakts Reinas ielā vairs nebija radušies klāt jauni robi.

Pagalmā peldēja beigtas vistas. Tās bija iedzītas kādā stūrī un šūpojās viļņu šļakstos. Likās, it kā tās steigšus mātu pretim dedzīgus sveicienus.

Vai ūdens vēl sūcās un grauzās iekšā? Kāpjot lejā pa bēniņu kāpnēm, viņš satrūkās. Nē, neknikšķēja sijas, tikai no kaut kurienes pakšķēdamas pilēja ūdens lāses.

Ūdens vispār bija krities. Grīda priekšnamā un istabās vēl tikai mitri spīdēja. Divi trīs pakāpieni lejāk pie Fišeriem arī bija brīvi.

Laukā vēl varēja maldīties, taču te mājā ūdens plaka it kā traukā, kam izsists caurums.

Vectēvs mierīgi raudzījās uz savu mazdēlu, kas viņam pameta ar galvu: «Es atkal esmu te, un citi arī drīz būs klāt.»

Nē, ūdens istabām nebija neko kaitējis. Tas vēl nemaz netika sniedzies tik augstu, ka plūstu iekšā skapjos, un arī flīģelim nekas nebija noticis. Viņš attaisīja vāku.

Akustika bija pārsteidzoši laba un īpatnēja. Viņš taču spēlēja uz ūdens paaugstinājuma, tikai nepatika paša klavierkoncerts. Viņš vispār nesaprata, kā Nēfe varēja to slavēt. Viņš aizsita vāku. Vai to visu pārlabot? Bija vieglāk uzrakstīt kaut ko jaunu …

Ludvigs pārģērbās un sasaiņoja kopā arī kādus apģērba gabalus mātei. «Noasa kunga balodim» taču jānes līdz arī olīvas zars.

No bēniņu lūkas, savas vecās, iemīļotās vietas, viņš vēlreiz paskatījās uz Reinu. Bet kur bija Reina un kur pārplūdums? Tomēr ūdens kustējās . . .

Reina plūda tālā"k.

Tā aiznesa projām ūdeni, ko bija atnesusi līdzi. Tā cītīgi strādāja, atbrīvodama Fišeru un visu citu cietušo namdurvis un sliekšņus.

Viņi atkal dzīvoja Reinas ielā, un reiz aprīļa naktī Franciskāņu baznīcā sāka žēlabaini skanēt kāds mazs zvans. Tātad priesteri vakarā tomēr nebija pāragri devušies uz pili ar pēdējo sakramentu.

Monsinjora dvēsele tagad stāvēja, kā mēdz teikt, dieva tā soģa krēsla priekšā, kur tiks izsvērta arhibīskapa trik-trak spēle, masku balles, mīlas dēkas un dievkalpojumi.

Bēthoveniem logi bija atvērti. Kad beidzot apklusa mazās, steidzīgās skārda mēles vēstījums, pat nakts klusums likās nomākts. Tad atskanēja pakavu dipoņa, un likās dīvaini, ka to varēja dzirdēt tik tālu un tā it kā atbalsojās visā pilsētā. Dzelzs atsitās pret lavu, taču tikpat ātri, cik dzirksteles uzšķīlās un nodzisa, apklusa arī pakavu dima.

Johans van Bēthovens ieklausījās.

—   Tas bija kurjers, kas auļo uz Vīni.

Viņa seja izskatījās uzburbusi, balss kļuvusi klusāka un rokas nemitīgi trīcēja.

Magdalēna nopūtās.

—   Un kas tagad būs?

Māte vienmēr tā raizējās. Viņa spēja būt drosmīga, tomēr vienlaikus atkal visu redzēja pārāk drūmās krāsās.

—   Nacionālo teātri likvidēs, bet citādi viss paliks pa vecam, — Ludvigs atbildēja. — Grāfs Zaims man pats to teica. Dekrēts jau sen parakstīts. Galma kapelā nekas nemainīsies vai… — Ludvigs uzrāva plecus, — augstākais tā varētu kļūt vēl labāka. Jaunais kūrfirsts esot liels greznuma mīlētājs, tāpat kā viņa māsa, Francijas karaliene Marija Antuanete, jā, arī. .. ; ,

—  Ludvig, vai tu tiešam neko nezini par pārgrozībām galma kapelā? — Johans van Bēthovens aizdomu pilns naidīgi piebilda.

—   Neko, cienījamais tēv.

Johans van Bēthovens staigāja šurp un turp.

—   Tas jau varētu tā būt. Bet vispirms mēs gan noslīksim mūzikas plūdos, kas pavadīs aizlūguma dievkalpojumus un jaunā arhibīskapa svinīgo iecelšanu, un kas tik tur vēl nebūs, — un tad, Magdalēna .. .

—   Jā? Ko tu domā, Johan?

—   Tad nāks jauns kungs, un ari viss cits, kas bijis pirms tā, iegrims kapā.

Ap pili plīvoja sēru lentas, un tādas pašas viļņojās arī gar sienām Franciskāņu baznīcā, kur uz krāšņa katafalka atradās kūrfirsta mirstīgās atliekas. Sajā pēdējā izrādē kūrfirsts bija tērpts arhibīskapa — galminieka un garīdznieka — svinīgajā tērpā. No mitras bija izspraukusies sirmu matu sproga, sakrustotajās, vaska dzeltenajās rokās mirdzēja dimanta krusts, un cauri pirkstu starpām vizēja tērpa krūšu rotājums.

Pa labi un kreisi no katafalka pie lūgšanu pultīm locīja ceļus franciskāņu mūki, un pils gvardisti stāvēja goda sardzē kā pārakmeņoti. Garas sveces trīsuļoja liesmiņas, un dienu un nakti garām virzījās milzums ļaužu, kas bija atbraukuši no Ķelnes arhibīskapijas visdažādākajām vietām.

Žēlabaini un klusi bez mitas skanēja ērģeles, un Nēfe mijās ar savu skolnieku.

Ludvigs mainīja voix cйleste un voix angelicax . Viņš tikai nejauši izvilka gaviļu reģistri, lai it kā parādītu arī mazu daļiņu no tās līksmes, ar kādu nelaiķa kūrfirsta dvēseli sveiks citā, noslēpumainā un dievišķā sfērā, no kurienes vēl neviens nav atgriezies. Taču, kad viņš spogulī virs ērģelēm paskatījās lejup uz mirušo, tā seja nepauda vis piekrišanu gaviļu reģistram, bet drīzāk gan nemieru. Jeb vai trīsuļojošā sveču gaisma liedza šai vaska sejai zem mitras gulēt mierīgā miegā?

Kādu laiciņu pils bija klusa, vienīgi saule apstaigāja tukšās zāles. Taču maija beigās izkāra raibus paklājus, un arī pilsoņi uzposa un pārkrāsoja savas mājas.

Pāri ielām stiepās vītnes, pilsētā sabrauca vezumi ar maija zaļumiem, plīvoja karogi.

Kurjeri, kas ar telegrammām aulekšoja šurp un turp, jau atnesa ziņas par ceļojumu, un beidzot pilsētā ieauļoja jātnieks:

—   Monsinjors seko man cieši pa pēdām!

Tad jau arī norībēja vaļēja ceļojuma kariete, no kuras pa labi un kreisi gavilējošajam pūlim laipni māja resnīgs kungs. Tātad tas bija jaunais kūrfirsts, Austrijas ķeizarienes Marijas Terēzes dēls. Kā dzirdēja, tad viņam bija tikai divdesmit astoņi gadi.

Svētki un sarīkojumi neaprima. Ķelnes garīdznieku apvienība nepārtraukti noturēja sēdes, notika arhibīskapa iecelšanas ceremonijas mēģinājums, svinīgi rauti sekoja cits citam, kuros monsinjors bāztin piebāza sev vaigus, kā lielais rīma Gargantija, par kuru Ludvigs, kas galda mūzikas ansamblī spēlēja čembalo, nupat bija lasījis Rablē grāmatā. Šalcot uzdzirkstīja dārza svētki, un jaunais arhibīskapa kungs dejoja un cildināja Hīskota kundzi, angļu sūtņa Bonnā jauno, skaisto dzīves biedri, kuru asas mēles dēvēja vienīgi par «arhibīskapa kundzi»; tas bija tituls, kas agrāk piederēja klostera priekšniecei Bilihai, Karolīnei fon Zacenhofenai, no kuras Kārlis mantojis savu vārdu.

Johans van Bēthovens tiešām vairs nemaz nedzēra, un tik ilgi viņš vēl nekad nebija ievērojis atturību.

Magdalēnas kundze īstenībā pirmo reizi jutās pilnīgi laimīga.

Tēva un Ludviga attiecības arī pēkšņi bija kļuvušas citādas.

Abi kopā gāja uz darbu un kopā atgriezās mājās, ja vien Ludvigam nevajadzēja iet ātrāk un palikt ilgāk. Taču par zēnu nebija ko raizēties, kaut arī viņš bieži nepārnāca līdz rītam. Viņš tad bija strādājis kopā ar Nēfi, izskatījis partitūras vai transponējis balsis.

Un kādu vakaru viņa atkal noņēmās ar šūšanu. Ak šie vīrieši! Nekad nesaruka zeķu un veļas kalni, ko lāpīt.

Abi zēni gulēja, un Johans ar Ludvigu kavējās pilī, kur notika liels koncerts. Ludvigs pārnāks tikai pēc pusnakts, kā jau iepriekš bija teicis; bet kāpēc Johans vēl nenāk?

Viņa juta savādu nemieru, lai gan par Johanu bija pilnīgi droša. Beidzot taču viņam jānāk, un — cik gan lēnām un smagnēji tikšķēja pulkstenis! Viņa atkal un atkal skatījās uz rādītājiem, un šūšana nemaz neveicās. Vai viņai bija karstums? … Kā visa miesa dega, un kā dauzījās deniņos!

—   Johanam jānāk. Jānāk! . . .

Tikko svīda rīts, kad Ludvigs pavadīja ārstu lejup pa kāpnēm līdz namdurvīm, kur doktors iedeva viņam paturēt somu, lai varētu uzvilkt cimdus.

—   Vai slimība ir smaga?

Vecais doktors Rērigs, kas bija slavens ar savu skarbumu, taču arī ar atklātību, noņurdēja:

—   Koma! Dziļa bezsamaņa! Zinot, kādas tavai mātei ir plaušas, to nevarētu saukt par sevišķi vieglu. Vai tas tiešām bija tā, kā stāstīja tavs tēvs?

—  Patiešām tā. Mēs kopā pārnācām mājās un atradām māti nesamaņā guļam mūzikas istabā.

—   Dīvaini. . . Neizprotami… Un viņa taču nežēlojās par kaut kādām sāpēm?

—   Māte vispār nekad nežēlojas.

Ludviga vārdi skanēja mazliet pamācoši.

—   Ak tu muļķa zēn! Parclon, patiesībā jau man jāsaka «galma mūziķa kungs». Tā taču tas nebija domāts. Protams, ka māte nekad nav žēlojusies. Tāpēc arī, ja tas tevi iepriecina, viņai Bonnā ir tik laba slava, un tādēļ ikviens uzskata par godu, ja, viņu satiekot, drīkst pacelt cepuri. Bet saki man, — vai tava mātes kundze nav pārdzīvojusi vai izdarījusi kaut ko tādu, kas varētu būt par iemeslu šai citādi man nesaprotamai un pēkšņai saslimšanai?

Ludvigs pārdomāja.

—   Toreiz, plūdu laikā, viņa iekrita ledainajā ūdenī.

—   Tas jau ir pārāk sen, Ludvig — un citādi? . ..

—   Es tiešām nezinu, goda vārds, ārsta kungs.

—   Vai viņu varbūt nemāca kādas lielas rūpes?

—   Nē, ārsta kungs, arī goda vārds, viņai jau ilgi nav bijis nekādu raižu, īstenībā vienīgi prieks. Pat vēl vakar…

—   Kas bija vakar?

—   Man paaugstināja algu līdz divsimt guldeņiem mēnesī.

—   Pats par sevi saprotams, ka tas arī nav iemesls, taču tagad — viņa balansē uz bārdas naža asmens. Mana gudrība izsmelta. Ar labu nakti, Ludvig.

Zēns pavadīja ārstu ar acīm, līdz tas pazuda aiz nākamā stūra. Pēkšņi Ludvigs atskārta slimības iemeslu. Šie viņa divsimt guldeņi! Tas šķita neiedomājami, taču viņš to jau bija pieredzējis toreiz, pēc briesmīgā gājiena pār jumtiem. Zinādama, ka viņš, Johans un Kārlis nu ir drošībā, māte sabruka.

Tagad bija tāpat. Māte zināja, ka viņš, Kārlis un Johans ar šiem divsimt guldeņiem atkal ir nodrošināti un nav atkarīgi no tēva. Vai tas nevarētu tā būt? Toreiz pēc kritiena aukstajā ūdenī viņai vienkārši nebija laika un iespējas slimot, bet tikai tagad, kad viņa drīkstēja atļauties šo greznību, — atpūtu slimības gultā …

—  Un — tēvs? Doktors neviļus bija pieminējis arī viņu, runādams par bārdas naža asmeni.

Tēvs taču vēl vienmēr balansēja uz — bārdas naža asmens…

Viņš neizturēja, un, tā kā šoreiz bija sevišķi ilgi gavējis, nelietodams degvīnu, atkritiens bija sevišķi smags. Turklāt viņš krita pāri vairākiem pakāpieniem, atsizdamies pret tiem un pārmezdams kūleni. Sākumā viņš vēl vārgi mēģināja saņemt sevi grožos. Viņš turējās pie svētiem zvērestiem un labiem nodomiem, taču degvīns atlieca pirkstu pēc pirksta, un tā viņš beidzot ļāva sevi ievilkt bezdibenī.

Un kā tas gadījās? Mātes slimība bija pārvērtusies dīvainā drudzī, kas katru vakaru atkārtojās ar velnišķīgu noteiktību. Tāpēc doktors šo slimību bija nosaucis par «morbus diabolicus», un māte acīm redzami novājēja arvien vairāk.

Tēvam tas drīz vien apnika. Viņš tikai uz mazu brītiņu ienāca slimnieces istabā.

Ludvigs gulēja pie mātes, lai būtu pa rokai, ja viņai ko ievajadzētos. Pārnākušam mājās, viņam tūlīt vajadzēja izstāstīt, ko dienā piedzīvojis, un nekā nedrīkstēja izlaist, un tā viņš kādu nakti atkal sēdēja uz mātes gultas malas.

—        Grāfs Valdšteins Vīnē tagad ļoti drīz liks aizjūgt savu karieti.

Pēc gara klusuma brīža māte vaicāja:

—   Kas tas par grāfu Valdšteinu?

—   Es taču tev jau stāstīju par viņu.

Viņa apdomīgi un tomēr jautājoši palocīja galvu.

—        Tas ir kūrfirsta jaunais koadjutors, kam jāatbild par kārtību. Monsinjors taču pārāk nejauki apietas ar Hislcota kundzi — un arī citādi. Viņš beigu beigās ir arhibīskaps, un tāpēc grāfam Valdšteinam jāuzmana, grāfs jau arī ir ievācis slepenas ziņas par galma mūziķiem. Un kas, pēc tavām domām, tās sniedzis? Tu jau, protams, par to klusēsi.

Vaska dzeltenajā sejā pakustējās lūpas.

—   Kā kaps …

—       Tās snieguši mūsu draugi, fon Breininga kundze un garīdznieku kungi, kas ir arī grāfa Valdšteina draugi, — un Nēfes kungs tagad tiešām dabūs tūkstoš guldeņu mēnesī — un es trīssimt. Trīssimt guldeņu!

Māte centās kaut ko saklausīt.

—   Vai gan tēvam — šodien tik vēlu — jāstrādā . . .

Ludvigs padomāja tikai acumirklīti.

—       Dziedātājiem šodien vēl jāmēģina a capella. Tas var ilgt pat vēl dažas stundas.

Viņš mākslotā bezrūpībā nožāvājās.

—   Esmu gan noguris! Iesim drīz gulēt.

Atri un neuzkrītoši vēl vajadzēja noslēpt bārdas nazi.

Tā tas sākās, un tagad jau bija 1785. gada marta pēdējās dienas.

Kad Ludvigs pēcpusdienā no kādas privātstundas uz īsu brītiņu iegriezās mājās, viņš izdzirda ārkārtīgi dusmīgo doktora Rēriga balsi:

—       Viņš jau ir galīgi piedzēries, šis paklīdenis, un tas vēl pēc visa tā, ko viņam vakar teicu. Arā!!

Tēvs guldzoši smējās.

—       Tas jau ari bi-bija mans no-nodoms, jo es gribēju — iedzert vēl vienu glāzīti — uz manas sievas veselību.

Tēvs streipuļoja lejā pa kāpnēm, un Ludvigs ienāca iekšā.

Ārsts staigāja šurpu turpu, šurpu turpu.

—   Kā klājas mātei, doktora kungs?

Ārsts apstājās Ludvigam pretī un viņu uzlūkoja jeb varbūt arī nemaz neuzlūkoja, lai gan skatiens bija vērsts uz zēnu. Pēkšņi viņš ļoti tēvišķīgi aplika roku Ludvigam ap pleciem.

Zēns tūlīt saprata, kāda būs atbilde, viņa sarkanbrūnā seja kļuva bālgani pelēcīga, un baku rētas tajā iezīmēja tumšus punktus un plankumus.

—       Ludvig, es — es būtu slikts ārsts, ja uzdotu cīņu, bet — ar māti nav labi.

Ludvigam pārskrēja trīsas. Tad viņš atkal stāvēja stīvi un nekustīgi.

—       Es jau varu maldīties, manu zēn, jo uz visu raugos pārāk drūmi; bet tagad katram gadījumam . ..

Zēns pacēla galvu.

—   Man — jāsauc priesteris?

—   Jā, Ludvig. Pēdējai svaidīšanai.

—   Garīdznieka kunga nav mājās. Bet viņš drīz pārnāks.

Kas par vajadzību, mesjē Ludvig?

—   Pēdējais sakraments.

Sulainis savilka augšup uzacis.

—   Ak, — vai atļauts jautāt, — kam?

—       Manai mātei — Magdalēnai van Bēthovenai. Garīdznieka kungs jau zina, kur mēs dzīvojam, Reinas ielā, Fišera mājā. Lai viņš tikai neuztrauc fon Breininga kundzi.

—        Nē, mesjē Ludvig, — sulainis čukstus nozvērējās. — Bez tam — stundas laikā jau garīdznieka kungs droši varēs būt Reinas ielā. Pa to laiku es ataicināšu arī ministrantu.

Un Ludvigs atkal aizgāja. Mehāniski viņš lika soli pēc soļa, un viņu neatstāja sajūta, it kā to nedarītu viņš pats, bet gan kāds gandrīz vienaldzīgs vērotājs, kas gāja viņam blakus. Galvā urbās vienīgi vārdi: pēdējais sakraments manai mātei Magdalēnai van Bēthovenai, — pēdējais sakraments manai mātei Magdalēnai van Bēthovenai…

Viņš nesteidzās. Viņš neskrēja, kā toreiz bija skrējis, kad Nēfe pastāstīja, ka viņš ieskaitīts galma mūziķos un līdz

ar to jau tik jauns ieņēma augstu amatu. Augstu amatu? Paaugstināšana par galma mūziķi toreiz jau kā nekā bija iemesls, Jai skrietu pie mātes un steigšus paziņotu viņai priecīgo vēsti. ..

Viņa kājas bija kā svina pielietas. Ko gan viņš varēja atnest? Neko. Kas viņu sagaidīja? Nekas — vai tikai vientulība, kas jau bija iestājusies, jo māte viņu vairs nepazina.

Kur viņš pēkšņi bija nokļuvis? Sis taču bija sīkumtirgus, rau, kur būda, izkārtas preces . ..

Tās taču bija mātes drānas! Viņas skaistā, jaunā rītakleita, viņas svētdienas tērps?!

Zēns satrūcies paslīdēja garām būdai. Tās taču nevarēja, tās nedrīkstēja būt mātes drēbes! Te tik nekautrīgi atklāti izliktas pārdošanā, un pie sīkumtirgol.āja! Viņš griezās atpakaļ. Un tomēr tās bija un palika mātes drānas. Viņai taču nebija tāda tērpu pārpilnība, ka būtu iespējama maldīšanās. Tas bija viņas svētdienas tērps, kuru viņa vienmēr tā taupīja, un tā bija rītakleita, ko tēvs viņai. . .

Tēvs! Protams, ka tēvs!

Kā tas bija, ko viņš dzirdēja, kādus vārdus pirmīt sacīja doktors? «Un tas vēl pēc visa tā, ko viņam vakar teicu?»

Te varēja saskatīt sakarību, kaut arī galvā bija tikai tumša, smacējoša migla. Tēvs jau to zināja kopš vakardienas un izmantoja savā labā. Grābiens skapi un . . .

Ludvigs aptaustīja zīda rītakleitu. Tēvs bija uzskatījis, ka māte to nekad vairs … un svētdienas tērpu arī ne . . . un šo rītakleitu, par kuru viņa toreiz tā priecājās, un viņas vienīgo svētdienas tērpu …

No būdas iznāca tirgonis, resns, nosmulējies vīrs.

—   Skaista rītakleita, jaunais cilvēk.

Ludvigs savilka platu muti:

—   Zinu jau, zinu . ..

—   Varbūt noderīga dāvana mātes kundzei?

—   Zināms, un arī kleita.

—   Kas par kleitiņu!

Tirgonis noskūpstīja pirkstu galus. Viņam bija netīri nagi un rokas, jo viņš pašreiz šķiroja lupatas un atkritumus. Tas, protams, bija gluži nesvarīgi, ka šim vīram netīras rokas un pirksti, tomēr nez kādēļ šķita arī briesmīgi svarīgi.

—       Jaunais cilvēk, tik labas mantas reti atrodamas sīkumtirgū. Tas ir izņēmums, tikai gadījums . ..

Ludvigs palocīja galvu.

—   Saprotu, — un cik maksā šīs abas mantas?

—   Divdesmit guldeņu.

—   Desmit.

Sīkumtirgū vajadzēja spekulēt, pat ar mātes drēbēm. Netīrā kaulēšanās piederējās netīrajiem pirkstiem un — lupatām. Tagad būdas īpašnieks liekuļos šausmas.

'— Jaunais cilvēk, es pats astoņpadsmit. . .

—        Piecpadsmit! Tas ir mans pēdējais vārds! Sapratāt? Labi, iesaiņot un atsūtīt man visu!

Ludvigam vajadzēja parēķināt: stunda un vēl viena stunda, kaut arī pēdējā svaidīšana, protams, nevilksies tik ilgi, — tomēr ar varbūtējo novilcināšanos?

—        Nosūtīt man visu pēc divām stundām, ne ātrāk, uz maizniekmeistara Fišera māju Reinas ielā.

Tirgonis jau tina drānas papīrā:

—   Vai jaunais kungs kaut ko iemaksās?

Ludvigs parakņājās kabatās un uzsvieda pāris monētas uz kāda lupatu saiņa.

—   Divus stīberus un savu vārdu: Ludvigs van Bēthovens.

Vīrs acis vien ieplēta:

—   Dēls . ..

—   … šo mantu pārdevējam.

Ludvigs gāja tālāk un domāja: piecpadsmit guldeņu. Tātad tēvs par tām būs dabūjis augstākais piecus guldeņus. Taču viņš jau nerēķina pēc guldeņiem, bet pēc šņabja. Un cik pārsteigti mani uzlūkoja šis lupatu tirgonis, gandrīz vai godbijīgi, it kā es būtu kāda slavenība, debesu brīnums! Man jau arī netrūkst slavas, es taču tiešām esmu īsts debesu brīnums kā tāda tēva dēls, kas . . .

Cik dziļi gan cilvēks var grimt, un šis cilvēks, kurš bija tik dziļi grimis, ka pārdeva savas sievas drēbes, mātes, kas vēl nebija mirusi, un kurš slāptin slāpa pēc degvīna, — šis cilvēks bija viņa tēvs — un šā tēva dēlu sagaidīja šī slava …

Pēc divām stundām maizniekmeistara Fišera mājā Reinas ielā!

' Kur viņš jau bija atstājis šo adresi?

Pareizi, namā, kurā dzīvoja arī Eleonora un kurā viņš bija pavadījis tik daudz jauku stundu, virs kuras

parādes durvīm atradās akmenī cirsta garīdzniekā kapuce . . . virs parādes durvīm, kas tagad drīz atvērsies . . .

Tā, un tagad viņš bija pienācis pie pils. Tur slējās Franciskāņu baznīca ar ērģelēm, uz kurām viņš vienmēr dusmojās, jo ar tām tik maz ko varēja iesākt, un tā bija pils.

Nacionālais teātris vairs nepastāvēja, un apakšā bija deju zāle. Jeb vai pa šo laiku, no vakardienas līdz šim brīdim, kaut kas mainījies? Nē, un — tomēr vajadzēja būt kādām pārmaiņām. Protams, palika vēl brāļi, par kuriem rūpēties, bet — brāļi taču nebija māte.

Viņam tagad bija bezgala daudz laika. Tad zem mācītāja kapuces atvērsies durvis un izlaidīs priesteri un ministrantu. Viņam vēl bija jāpavada kāds drausmīgi tukšs laika sprīdis, tāpēc varēja visu lēnā garā aplūkot.

Tur bija lielgabali, ap kuriem rosījās artilēristi. Vai tās bija apmācības, tagad, tik neparastā stundā? Jeb vai viņi taisījās šaut?

Ko tas varētu nozīmēt?

Viņš varēja to mierīgi nogaidīt un noskatīties. Māte jau viņu vairs nepazina, tātad nebija nekā ko zaudēt.

Nekā?…

—   Un — viņas pēdējie elpas vilcieni, kurus viņa izdvesa kā lēnas nopūtas? Mātes pēdējie elpas vilcieni, kurus viņš nekad vairs nedzirdēs, pat ar savām pārāk jutīgajām mūziķa ausīm ne, kas arī jau tika* uzskatītas par debesu brīnumu?

Viņš jau tik daudz bija zaudējis* un tagad vajadzēja skriet, un vēl ātrāk nekā toreiz aiz prieka, kad viņš nesa mātei priecīgo vēsti!

Viņš sāka skriet, bet viņu atstūma atpakaļ.

No apaļajām lielgabalu mutēm izšāvās zibšņi. Pērkonīgos dārdos nošķindēja pils un apkārtējo māju logi, un Ludvigs juta krūtīs spiedienu. Drebēja zeme, un tagad atbildēja arī lielgabali uz vaļņiem.

Salūts! Bet kam par godu? Monsinjors taču pašlaik negāja baznīcā, tam nebija arī dzimšanas diena, un turklāt viņš, Ludvigs, jau zināja atbildi, ka visā ir mūzika, mūzika, mūzika.

Lielgabali grandēja, un artilērija no vaļņiem atbildēja. Ar mātes nāvi tam visam nevarēja būt nekāda sakara.

Nešaus jau sēru salūtu, kad mirst kāda Ludviga van Bēthovena māte.

Kā lielgabalnieki pēc katra šāviena izslaucīja stobrus! Un virsnieki vēl vienmēr strauji nolaida zobenus, kam sekoja jaunas zalves . . .

Un šāvienu taču bija vairāk, nekā varēja prasīt pat arhibīskaps un kūrfirsts. Tas taču bija karaļa salūts!

Karaļa salūts! Kā gan te Bonnā pēkšņi gadījies karalis? Un bez tam viņš taču par to būtu zinājis, jo tieši karaļa sagaidīšanai mūzika būtu bijusi nepieciešama.

Viņš apgriezās apkārt. Te tomēr bija karalis. Nē, tur nāca vienīgi jukušais Stumpfs, ko nesatrauca itin nekas, nedz karaļa salūts, nedz mātes nāve. Viņš rādīja takti ar savu spieķi un dziedāja, bļaustījās, — un ko viņš tur bļaustījās? . . .

Starp dārdošajām zalvēm pa reizei kaut kas saraustīti noplīvoja, kaut kas tikpat nodilis un skrandains kā Stumpfa mētelis. Neliela kompozīcija, ko Ludvigs viņam bija rakstījis un uzdāvājis. Stumpfs lepni nesa nošu rituli padusē un diriģēja, un bļaustīdamies dziedāja šo kompozīciju pat lielgabalu dārdoņā.

Beidzot stobri izsvieda pēdējo karaļa salūta šāvienu, un pēkšņā klusumā kāda balss, kas pēc rībošajiem dārdiem skanēja ļoti smalki un reizē arī dīvaini skaļi, sacīja:

—   Tas bija — ir ieradies kurjers no Versaļas. Monsinjora māsa karaliene Marija Anluanete dāvājusi dzīvību dēlam. Tas bija salūts Francijas troņmantniekam.

Stumpfs nicīgi un īgni atmeta ar roku. Viņš šodien izskatījās sevišķi panīcis.

—   Slikta aplikatūra. Par maz lielgabalu! Par maz šāvienu!

Kāds iesmējās.

—   Stumpf, tu neesi pareizi skaitījis. Tas jau nu gan bija troņmantnieka cienīgs salūts.

Stumpfs saviebās. Viņam likās neizprotami, ka ļaudis to nespēja saprast.

—  Francijas troņmantniekam! Suniska aplikatūra! Bet tas nebija salūts …

Viņš vispirms uzlika pirkstu uz lūpām, it kā tas butu noslēpums, ko viņš gan tūlīt izpaudis, bet tad atkal cieši noglabās. Tagad viņš lēnām noņēma nosmulēto cepuri un dziļi un svinīgi paklanījās pret Ludvigu.

—       Taču tas nebija nekāds karaliskais salūts te par godu Ludvigam.

Zēna sarkanā, baku rētu izvagotā, neglītā seja noraustījās, kad ļaudis iesmējās, jo par to jau arī bija tikai jāsmejas. Stumpfs bija viņa draugs, taču plānprātīgs. Viņš gribēja Ludvigam labu, bet iznāca izsmiekls, un Ludvigam patlaban prāts nenesās uz jokiem.

Viņš vilka to projām.

—       Stumpf, beidz muļķoties. Panāc gabaliņu līdz. Mājās uz nāves gultas guļ mana māte.

Vājprātīgais paskatījās uz viņu no sāniem.

—   Tava māte guļ uz nāves gultas?

Štumpfs pulējās aptvert, ko tas nozīmēja.

Pēkšņi viņš parādīja uz kaut ko ar spieķi.

—   Slikta aplikatūra. Pavisam slikta aplikatūra!

Ludvigs ievaidējās.

Māte mirst — un priesteris, skatīdamies uz maku, kas jau bija nolikts gatavībā, patlaban vilka nost balto pārvalku un stolu, — un tēvs bija pārdevis krāmu tirgū mātes labākos apģērba gabalus, lai pārvērstu tos šņabī. ..

Un viņš bija tos pārvērtis degvīnā, un tur. ..

Tur policists saņēma ciet līdz nesamaņai piedzērušos tēvu!

Nedaudz vēlāk Ludvigs stāvēja mātes guļamistabā pie loga un pārvilka ar roku pār nelīdzeno pieri. Tajā bija radušās jaunas rētas un puni, un tā degtin dega.

Viņš bija kāvies ar policistiem, taču. beigās viņam izdevās tēvu paglābt no aresta telpām. Tas tagad krāca mūzikas istabā uz dīvāna.

Ludvigs aptaustīja visgarām savus svārkus, kas bija saplēsti. Vajadzēs palūgt Cecīliju vai Fišera kundzi, lai salāpa. Māte jau …

Pagalmā brāļi spēlējās ar Fišeru Gotfrīdu. Tie šūpojās, tāpat kā viņš bija agrāk šūpojies, un skaļi klaigāja, ja kādam laimējās ar kāju aizķert vistu kūts jumtu. Viņi jau bija aizmirsuši, ka Ludvigs aiz rokas pārveda mājās streipuļojošo tēvu; un par viešņu, kas drīz ieradīsies, Kārlim un Johanam vēl nebija ne jausmas. Pietiks, ja tos vēlāk pasauks augšā, jo tiem būs jāskaita lūgšana, kamēr priesteris izdarīs pēdējo svaidīšanu. Lai viņi vēl papriecājas, izsmējās.

Zēnu gaviles viņu traucēja un reizē arī netraucēja. Viņam bija labākā dzirde orķestrī, viņu tur uzskatīja par fenomenu, un tāpēc viņš tagad varēja pilnīgi skaidri saklausīt mātes pēdējos elpas vilcienus, lai arī tie bija tikko dzirdami.

Viņa gulēja. Miegā jau viņa ieslīdēja mūžībā un varbūt — viņš gandrīz to vēlējās — būs uz visiem laikiem iemigusi, kad ieradīsies garīdznieks ar ministrantu, bet — kā tad īsti bija? Veselu stundu pēc nāves pēdējā svaidīšana taču vēl esot spēkā.

Viņam sala, viņš trīcēja no aukstuma. Viņš jutās tik vientuļš, un vientulība bija pārāk salta. Viņš stāvēja pilnā saules gaismā, kura šķiroties vēl gribēja atdot savu pēdējo, bagātīgo kvēli, bet viņam sala.

Ko tas viss tagad līdzēja? Kāda nozīme tam, ka tēvs viņu ar niedres spieķi bija dzinis vingrināties? Un pat nodarbības ar Nēfi, visa klavieru un ērģeļu spēle, — ko tas viss deva? Vai nav vienalga, ka viņš tik jauns bija ticis par galma mūziķi un pat par galma ērģelnieka palīgu? Ko līdzēja zelta zobens?

Viss bija bezjēdzīgi un velti. Viņš tur neko vairs nevarēja grozīt, neko nevarēja aizkavēt, viņš bija dzērāja dēls, jau augumā un sejā'apzīmēts, viņš bija Kains' — Ludvigs van Bēthovens.

—   Jā?…

Viņu taču kāds sauca, lai gan istabā neviena nebija. Tikai māte lēni elpoja, viņš droši vien bija maldījies — un tagad saule jau slīga aiz apvāršņa.

Tūlīt tā pieskarsies pakalniem aiz mirdzošās upes, un tās spožums šķita neredzēti varens. Koku zaros iešalcās vakarvējš, — bet vai tas bija vakarvējš? Tas taču būtu, kaut arī pavisam lēns, tomēr pakustinājis koku zarus.

—   Jā, te!

Viņš atkal pagriezās. Sauciens domāts viņam, par to nebija nekādu šaubu, tikai. . . Beidzot viņš saprata.

Tas bija tas pats noslēpumainais sauciens, ko viņš jau pazina, gan bezgala kluss, taču arī tik savādi pavēlošs, ka viņam aiz sajūsmas un bijības mati sacēlās stāvus.

Bija ienācis — neizprotamais un smaidošu un reizē nepielūdzamu seju stāvēja viņam aiz muguras. Tas kaut ko teica, vārdi likās vēl klusāki par vakarvēju un mātes pēdējo elpas vilcienu, tāpēc nevarēja saprast, vai tā bija pavēle vai vēsts,

vai arī kas cits: visam taču ir sava jēga, — arī tam, ka tu esi dzērāja dēls, — un arī bēdām, kuras tu jau tagad gribi nosaukt, par bēdām, — labi padomā par šīm bēdām! — un arī tavai sarkanajai, bakurētainajai sejai, — un arī Kaina zīmei! Tekulis un bēgulis tu būsi zemes virsū! Tu esi izstumts, bet tev ir arī sava sūtība.

Vakarvējš — un tas nebija vakarvējš! — sāka šalkt stiprāk, un tagad tas šķita kā uguns, kas strūklām šāvās laukā no liesmojošās saules, un nu jau tas brāzmoja kā vētra, ar kuru, spārnus vēcinot, laidās šurp ērgli! Un vētra un ugunīgās strūklas skanēja, — vai tā bija — mūzika?

Tā bija mūzika un tik bēdīga, ka viņam acīs sariesās asaras, taču arī veldzējoša mierinājuma pārpilna — bet tā vēl skanēja tā kā par tālu, kā no pārāk lielas tālienes. Viņš labi ieklausījās un skatījās, jo tas likās arī kā vīzija — šie tumšie un arī zeltainie pavedieni, kas gāja pāri visām saprāta un tiešamības robežām un tur izgaisa, bet viņš nespēja tos aizsniegt, satvert un paturēt.

Mūzika! .. .

Dobji skanēja bungu piesitieni, šķita, ka klaudzināja pie vārtiem, aiz kuriem mita pats dzīvības un nāves noslēpums. Vai durvīs nepavērsies kaut maza spraudziņa? Kļuva dzirdamas arī klarnetes un fagoti, pūta ragi, un beidzot vientulīgi, majestātiski vientulīgi sāka skanēt vijole . .. Viņš ieslēpa seju rokās, jo viņu bija pieveicis šis skanošais mirdzums.

—   Ludvig . . .

Balss arī skanēja no šī neapjaušamā tāluma, bija tikko dzirdama un tomēr tik nomācoši tieša.

Viņš nokrita ceļos pie gultas.

—   Māmiņ!

Viņa gribēja noglāstīt Ludviga matus.

—   Tu pazīsti mani? …

Vai viņas acis nebija tapušas skaidrākas? Viņa izbrīnījusies to uzlūkoja.

—   Kāpēc — lai es — tevi nepazītu?

Viņš nelikās mierā, kamēr sirds norima.

—   Nu — kas es esmu?

Tagad viņa gan lēnām, taču acīm redzami nosodoši sarauca pieri.

—   Kas tas par jautājumu, tu muļķīti? Tu taču esi Ludvigs.

Doktors Rērigs laikam bija nemanot ienācis istabā. Viņš atbīdīja Ludvigu nost, noliecās pār Magdalēnas kundzi, palika tā ilgi ilgi un beidzot izslējās.

—   Ludvig, vai tu jau? …

Tas tūliņ saprata.

—• Skrien turp, atsauc! Māte vēl paliks pie jums — un, cerams, ilgu laiku.

Viņa balsij atkal bija vecā, agresīvā trompetes skaņa.

—        īsts brīnums! Un te nu es stāvu visā savā godībā — medicīnas doktora kungs Johans Nepomuks Rērigs!

II Varoņsimfonija

UZSVĒRTA nevērībā viņš sēdēja dīvāna stūrī un, pārlicis vienu kāju pār otru, šūpoja to. Labās rokas īsie, strupie pirksti garlaikoti bungoja pa dīvāna sānu atzveltnes dellīna galvu, un viņš pārmaiņus aplūkoja gan griestu ģipša rotājumus, gan klavierspēlētāju, gan atkal nogrima attēla pētīšanā, ko redzēja iepretim spogulī.

Biezas lūpas un bakurētaina, sarkana seja. Melni, pinkaini mati un izvagota piere. Mazās, zilpelēkās acis asas un dzēlīgas, augums patiešām nav liels un impozants, un, lai neglītuma mērs būtu pilns, priekšējie zobi izlīduši uz āru kā riekstkodim. Salonos viņu uzskatīja par tādu kā plēsīgu zvēru. Salonos!

Mūzikas vakars, liela suareja pie firsta Lihnovska! Dāmas greznos ģērbos kustināja vēdekļus, jo tveicīgā laika dēļ sveces radīja neizturamu karstumu. Kungi, kavalieri, svīda zem parūkām un stīvajos viesību tērpos.

Ludvigs tīksmi sagrozījās. Viņam bija mugurā veci, nonēsāti, bet ērti svārki. Protams, Bonnā viņš ceļa somā iebāza arī parūku, — bet kāpēc gan lai neparādītu savus dabiskos matus? Vienīgi pusgarās zīda zeķes bija iegādātas jau Vīnē, toreiz, kad viņš gāja deju kursos. Traka iedoma — viņa locekļi šajā mākslā galīgi neiederējās.

Abats Gelineka kungs spēlēja un spēlēja. Kad pasāžas aizvirpuļoja uz basa stīgām, šķita, ka viņu pārņēmušas aizkustinājuma trīsas. Viņš saguma un sapurināja galvu. Kad pārgāja diskantā, Gelineka kungs sajūsmā saslējās.

Māžošanās — tāpat kā visa abata kunga tā saucamā sonāte, jo abatu uzskatīja ne vien par Vīnes labāko klaviervirtuozu, viņu ietvēra arī slavas oreols kā jau bijušo Mocarta draugu, kas pārņēmis lielā komponista garīgo mantojumu klavierspēlē.

Blēņas. Mocarts spēlēja citādi; zināms, izsmalcināti, rotaļīgi un skaldoši, kā Gelineks mēģināja ērmoties pakaļ, tikai.. .

Vēl viens atkārtojums. īsts variāciju štiķētājs!

Bez tam tur atzveltnī sēdēja cits vīrs, augumā tāpat ne visai padevies. Viņam bija uzkrītoši liels deguns un arī bakurētaina dīvainas krāsas seja. Tālab firsts Esterhāzi viņu, pirmoreiz tiekoties, noturēja par mori. Mati zem baltās parūkas jau sen bija nosirmojuši, un tumšā seja izskatījās ļoti labsirdīga. Tas bija Jozefs Haidns.

Blakus viņam Albrehtsbergera kungs. Ja vien kontrapunkta skelets kompozīcijai bija pareizs, šis slavenais teorētiķis un Stefana katedrāles kapelmeistars neko vairāk nevēlējās. Un galma kapelmeistars Saljēri kungs? Itāliešu belcanto viņam bija alfa, beta un omega, — taču vai bez šī alfabēta mūzikai nevarētu būt iespējami arī vēl kādi jauni alfabēti? Monsinjors Antons Eberls! Lai gan viņa muzikālie sacerējumi bija tikpat muļķīgi kā viņš pats, taču panākumi birtin bira. Un Vanhals? Pie Breitkopfa un Hertela vien atradās piecdesmit simfonijas. Vispār ja šos mūzikas milžus te tā tuvumā apskata . . .

Kaut kas lika viņam pagriezt galvu sāņus. Pie viņa kavējās jaunās, apburoši skaistās firstienes Lihnovskas skatiens. Tā pārmetoši smaidīja, un viņš tūlīt saprata: «Jūs jau atkal lolojat ķecerīgas domas!»

Izrādīdams nožēlu, viņš pastiepa uz priekšu biezās lūpas.

Beidzot! Nošalca aplausi, un abats piecēlās. Zīda sutana aizķērās aiz klavieru krēsla.

—   Vivant sequentes!] Eberla kungs? .

Tas nobijies pacēla rokas:

—   Pēc tāda meistara?!

—   Nu, un jūs, van Bēthovena kungs?

Poza, kādā Ludvigs sēdēja dīvāna stūrī, pauda vēl lielāku nevērību.

—   Pateicos.

Abats salocīja savu kabatas lakatiņu.

—       Jūs vēl esat jauns, Bēthoven, tālab uz šo to varu skatīties caur pirkstiem vai piedot.

—   Ļoti laipni. Tomēr . . .

Situācija sagādāja Gelinekam baudu. Jaunais cilvēks, ko

viņš jau bieži bija izaicinājis uz sacensībām, — Lihnovski, kuri šeit Alzeras priekšpilsētā dzīvoja ar to vienā mājā, grāmatu iespiedēja Strausa namā, apgalvoja, ka Bēthovens arī esot lielisks klavierspēlētājs, — šis Bēthovens ir atkal sakauts un, tā kā tas notika šādā sabiedrībā, uz visiem laikiem iznīcināts.

Ludvigs izdzirda sev blakus čukstam:

—   Kāpēc? . . .

—   Pret šiem — mūzikas pērtiķiem?

Viņš uzlūkoja firstiem Mariju Kristīni.

—   Jeb vai jūs vēlaties, lai spēlēju?

Pakustējās vēdeklis.

—   Mani iepriecinātu, ja jūs kā mans bruņinieks . . .

Ludvigs pielēca kājās un liekulīgā pieticībā jau stāvēja

pie flīģeļa.

—        Abata kungs, vai jūs nebūtu tik laipns un neuzdotu man kādu tēmu improvizācijai?

Gelineks pagriezās pret viņu.

—        Tātad tomēr, un es priecājos. Ja grib iemācīties peldēt, jaunais cilvēk, tad jau nu reiz jāsaņem dūša un jālec aukstā ūdenī. Vai vēlaties vieglu vai grūtu tēmu?

Ludviga mazās, dzēlīgās acis nozibsnīja.

—   Labāk būtu — tāda vieglāka.

Abats tēloja visžēlīgu pretimnākšanu.

—   Labi, ņemsim Do mažora toņkārtu, pirmos toņus.

Viņš tos piesita.

Firsta Lihnovska skanīgā balss, kas bija slavena visā Vīnē, protestējot nobazunēja:

—   Gelinek, un jūs to saucat par vieglu?!

Ludvigs sēdēja pie flīģeļa, un viņa varenās krūtis cilājās. Elpa izklausījās kā nopūta.

Apkārt bija stāvi, sejas — Haidna «papus», kuru skolnieki viņa labsirdības dēļ tā dēvēja, Albrehtsbergera seja šķita kā nošu līniju izvagota, un Saljēri izskatījās kā viena vienīga ģenerālpauze. Eberla ļaunais prieks neinteresēja, bet viņa dāma, kad tās bruņinieks . . .

Turklāt viņš jau spēlēja. Labās rokas pirksti cits pakaļ citam piesita pliekanos tēmas toņus, un tagad tāpat atbildēja kreisā. Viņu pārņēma mežonīgas dusmas. Cik nevīžīgi un augstprātīgi izturas šis glumais abats un klaviermeistars! Tehnika! Viņš dižojas ar tehniku. Protams, tehnika ir

vajadzīga, — bel ko līdz tikai tehnika? Kā viņš tagad, piemēram, šīm tercām lika auļot vienai pret otru un krustiski garām, šo skrējienu varēja vēl vairāk sarežģīt, lūdzu, ar akordiem un hromatiskam pasāžām un citādām komplicētām kapriolām, vivant sequerites, vienmēr ap šo nožēlojamo tēmu! Tā bija tehnika, jā gan, abata kungs! Taču īstenībā tas viss bija tikai skanīgs zvārgulis …

Kāpēc firsts Lihnovskis sarauca uzacis, viņš taču, bez šaubām, arī vēlējās, lai Ludvigs šai turnīrā uzvarētu. Cik smieklīgi, firsts baiļojās par savu jauno, labo Zilbermaņa flīģeli. No instrumenta jau var kaut ko prasīt, un beigu beigās taču nav arī jāievēro pārāk liela saudzība. Tagad spēlēja viņš, Ludvigs van Bēthovens, un tas nebija Gelineka kunga blimblim, lai gan viņš, Ludvigs van Bēthovens, ar savām spējām arī netaisīja neko citu kā tikai blim-blim.

Šis abata kungs zīda sutanā! Vai Kristus augstākās sabiedrības viesībās arī tērpās zīdā? Blim-blim un blam-blam.

Ar zināmu niknumu viņš no šīs nodrāztās tēmas bez tam izveidoja arī to gabalu, ko pirmīt spēlēja Gelineks, tā saucamo lielo sonāti. Tas bija pat uzjautrinoši, un tagad varēja to parādīt visā tās uzpūstajā tukšumā.

Viņam ienāca prātā vēl kas. Gelineks bija spēlējis smalki un skaldoši, it kā a la Mocarts, un, tā kā viņš pats spēlēja citādi, pārējiem šķita, ka viņš nemaz nespēlēja labāk. Tie taču vienmēr sacīja, ka ērģeles kaitējušas viņa klavierspēlei, šie nerri, kas nespēja aptvert, ka viņš meklēja klavierēm kaut ko pilnīgi jaunu.

Katrā ziņā viņš tagad arī tuvosies tiem smalki un skaldoši, vēl smalkāk un skaldošāk par Gelineka kungu, tā, ar abata zīda sutanas čaukstoņu, un diskantā viņš spēlēs smalki un skaldoši, bet basā dūcoši legālo, vispār nedaudz labāk, nekā spēlē Ludvigs van Bēthovens, un tad . .. Tad viņš spēlēs tieši tā kā Ludvigs van Bēthovens, kā savas dāmas bruņinieks. Jau no pirmās pazīšanās dienas viņš dievināja firstieni Mariju Kristīni, nesa sirdī viņas krāsas, viņas daiļumu, pievilcību un arī skumjas, ka laulības dzīvē viņa bija tik nelaimīga . ..

Nelaimīga firsta Kārļa dēļ, lai gan tas . . .

Tur šis firsts stāvēja pilnīgi vienaldzīgs, un tomēr šis cilvēks viņam neapstrīdami vēlēja uzvaru un neatteicās palīdzēt jebkuros apstākļos, kā to jau bieži tika pierādījis.

Tas mulsināja un norāva plīvuru no Ludviga acīm, kurš nupat vēl Marijas Kristīnes dēļ bija gatavs izdarīt slepkavību … Ko viņam nozīmēja šis — klaviermeistars, kuru viņš firstienei par godu bija gribējis nolīdzināt līdz ar zemi, lai noliktu trofejas viņai pie kājām. Pēkšņi viņam sava spēlēšana derdzās. Vajadzēja piespiesties, lai veiktu pēdējās vētrainās, spožās pasāžas, ja nu reiz bija tās iesācis. Viņš pabeidza ar žilbinošu figūru un turklāt disonansi, kā pats to izjuta.

Noplīvoja vēdeklis.

—   Abats izlavījās laukā.

—   Ko viņš? …

Marija Kristīne mīklaini smaidīja.

—   Viņš teica, ka ar jums neviens nespējot mēroties. Jūs esot īsts velns.

—   Ludvig, man šodien tomēr vēl vajadzētu dzirdēt jūsu — mūziku, — pēc brīža sacīja Haidna kungs.

Šī jautri blēdīgā vilcināšanās pirms vārda «mūzika» bija vienīgā kritika par spēlēšanas sacensībām, bet tā trāpīja tieši mērķī, kā ikviena piezīme, kas nāca pār šo mazliet atkārušos apakšlūpu. Vienmēr dziļa gudrība un izpratne, taču Haidns nekad nevēlējās kādu aizvainot.

Haidnā viss bija cienīšanas vērts, pat viņa parūkas bizīte, kas tieši frakas augstās, atlocītās apkakles vidū bija pārsieta ar melnu zīda lentiņu. Un šīs trīs glītās parūkas sprodziņas abpus deniņiem, žabo, kas vienmēr tik svaigi smaržoja, —tas viss bija jauks ietvars labsirdīgajai, tumšajai sejai.

—   Nu, kas ir, Lielmogul?

Tā bija zobgalīga un asprātīga iesauka, ko Haidns viņam bija piedēvējis, vārda «lielmutis» izsmalcināts pārveidojums, taču Haidns arī to domāja laipni un draudzīgi.

—   Citādi es vispār nebūtu nācis, Lielmogul. Londona atkal gaida sešas simfonijas, un esmu ticis tikai līdz trešajai. Es gribētu arī jūs ņemt līdz uz Londonu. Vai jūsu opuss derēs arī angļiem? Kas tas vispār ir? Jūs izdarāties tīk noslēpumini, Lielmogul.

—   Tas sastāv no trim klavieru trio, meistar.

—   Klavieru trio? Tā? Un kur tad ir mūziķi, kas spēlēs stīgu instrumentus?

Ludvigs smējās.

—  Tie jau gaida, un, ja vien drīkstētu, mani parādes zirgi aiz nepacietības zviegtu. Tie ir skolas zēni.

Arī firsts Lihnovskis bija nepacietīgs, jo Bēthovens beigu beigās skaitījās viņa protйgй, vienīgi pats Ludvigs vilcinājās. Viņš samanīja tādu kā iekšēju brīdinājumu. No kā? Viņš taču jutās drošs par saviem trio, jau par abiem pirmajiem, kurus vēl Bonnā bija uzmetis. Tie izturēs pārbaudi, un tad — vēl taču bija trešais!

—   Ignac un Niklas, nāciet!

Sešpadsmit gadus vecais Ignacs bija Vīnes reālskolas profesora Šupanciga dēls; pie šī profesora Ludvigs domāja griezties, lai vēl kaut ko darītu savu pārāk niecīgo skolas zināšanu labā. Ignacs bija tukls, liela auguma zēns, taču neapšaubāmi apdāvināts vijolnieks.

Mazajam un kalsnējam Nikolajam Kraftam nebija vēl pilni četrpadsmit gadi, un izskatījās jocīgi, kā viņš tagad stiepa iekšā savu čello. Firsts Kārlis pats nolika pareizā vietā nošu pulti un uzdeva toni, kamēr Ludvigs piesita trīsskani.

—   Kas tev šodien lēcies, Falstaf? Tu taču parasti nekad nezaudē mieru. Un tagad tu, Niklas! Es spēlēšu no galvas, lai notis mani netraucētu, ja jūs …

Ignacs Šupancigs jau bija pāri krīzei.

—   Esi bez rūpēm, Ludvig. Es ne . . .

—  Es arī ne, — atbalsoja Niklass.

Kā trompete atskanēja firsta Lihnovska varenā balss:

—  Mesdames et messieurs! Mēs stāvam pie vēsturiskas stundas sliekšņa.

Vārdos slēpās labvēlīga zobgalība.

—   Proti, šeit, šajā pilsētā, kura pazinusi Mocartu un paklanās meistaram Haidnam, — viņš palocījās pret Haidnu, tas laipni pateicās, — un pār kuru staro vēl citas slavenības, kas ir te klāt, — mēs šeit kristām jaunu komponistu, kas arī gados ir jauns, viņš nupat jau stādījās priekšā kā lielisks klaviervirtuozs, — firsts norādīja uz flīģeli, — Ludvigu van Bēthovenu. Jūs dzirdēsiet opusu, kuru komponists nosaucis par pirmo, — iepriekš rakstītos viņš nevēlas numurēt, — ar to pieteikdams savas pretenzijas citiem komponistiem un vēlēdamies uzsākt slavas ceļu: «Trois trios pour le pianoforte, violon et violoncelle par Louis van Beethoven.»

Jaunais cilvēks rauca pieri, jo šāds pieteikums viņam ne visai patika. Un tagad lai runā trio . . .

Vēl tikai jautājošs mirklis Ignacam un Niklasam.

Tie jau turēja lociņus virs instrumentiem.

Ludvigs apsviedās apkārt. Kas tur vēl iedrošinājās sačukstēties?!

Lēnām viņš atkal pagriezās pret flīģeli.

Tātad —?

Mēs gaidām.

Mieru — jums taču trīc lociņi. Mieru. Uzmanību! Sākt!

Plati ieplestām acīm abi zēni urbās notīs. Neviens tonis nedrīkstēja misēties, jo sava pielūgtā, dievinātā Ludviga dēļ viņiem vajadzēja . . .

Tas tik bija meistars! Kā viņš šīs figūras un pasāžas … un daļa figūru un pasāžu bija improvizētas, taču to viņi zināja, tas viņus nesamulsināja. Viņš īstenībā katru reizi spēlēja citādi — kā viņš tagad tās bārstīt bārstīja! Un temps viņu vēl neapmierināja, viņš traucās vēl ātrāk. Viņš pats sev vienmēr atradās pustoni priekšā, kā to bija reiz zēniem teicis. Tas no aizrautības, bet tagad viņiem vajadzēja tikt līdzi. Viņi taču nedrīkstēja savu skolotāju atstāt vienu tik izšķirošā stundā!

Niklass bija pārlīcis pār čello, it kā būtu sagatavojies palēcienam. Tagad taču nāca grūtā vieta . . .

Garām, saskanēja. Tālāk.

Spēlējot kopā ar Ludvigu, viss kļūst viegls.

Kas tā bija par traukšanos, protams, gan apvaldīta traukšanās!

Tagad jau varēja uzdrīkstēties atraut skatienu no notīm, kuras cieši bija iegūlušas galvā un pirkstos, un pamest to uz Ludvigu.

Kas noticis viņa acīm? Par spīti trauksmei, tās bija pelēkas, saltas un mazas.

Vai šie paša radītie trio bija viņam tik vienaldzīgi, ka acis …?

—   Kā, — pirmais trio jau garām un tagad arī jau otrs?

Stīgu instrumentus vajadzēja uzskaņot, un šajā starpbrīdī

Jozefs Haidns, kura domas visi tik godbijīgi gaidīja, teica:

—   Ludvig . ..

Balsī skanēja aizkustinājums.

—   Ludvig, man jādomā par vārdiem, ko grāfs Valdšteins jums Bonnā šķiroties ierakstīja albumā: «Neatlaidīgi cenšoties, jūs Vīnē no Haidna rokām saņemsiet Mocarta garu.» No manām rokām? …

Neticīgi un gandrīz vai nokaunējies viņš aplūkoja savas rokas, kurās dzīslas aiz vecuma jau iezīmējās redzamāk.

—   Taču, vēlreiz runājot Valdšteina vārdiem un pēc tam, kad esmu dzirdējis tikai šos abus pirmos trio, jāsaka: Mocarta ģēnijs vairs neskumst. Tam vairs nav jāskumst, jo jūsos, — sekoja laipns smaids, — tas tiešām ir atradis sev mājokli, Lielmogul.

Ludvigs pārtrauca aplausus ar spalgu akordu. Vai tie ar savu sasodito skaņošanu vēl nebija galā? Beidzot!

Uzmanību!

Viņa skatiens meta zibšņus, draudēja: un tagad neesat nekādi tizli kleperi! Niekošanās izbeigta!

Sākt!

Zēni skaidri zināja, kas tagad notika viņa galvā, un arī to, ka šis trio bija gluži citāds nekā iepriekšējie. Reiz mēģinājumos Ludvigs bija teicis: «Šis patiesībā ir pirmais gabals, ko es pats esmu komponējis.»

Klau! Un tagad bija piepildījies arī dīvainais brīnums. Tagad Ludviga acis vairs nebija saltas, mazas un pelēcīgi zilas, bet gan lielas un tumšas!

Ignacs rāva, nē, kāds reizēm rāva viņa lociņu pār stīgām tā, ka vijole aiz sāpēm iekliedzās. Vijole iekliedzās? . . . Ludvigam bija pilnīga taisnība, viņš devis vijolei vienīgi jaunu izpausmes veidu, šos kliedzienus, no kuriem aizrāvās elpa. Un Niklass? Tas elsoja, un pār seju, likās, šaudījās liesmas …

Ludvigs veltīja viņiem vieglu smaidu: braši, mani zēni. Vijoli vēl mazliet dzirdamāki Jā, tā! …

Tad viņam vairs neatlika laika pievērst uzmanību saviem mūziķiem …

Nu jau krietns brīdis pagājis, kopš trio beidzies, — bet kāpēc Haidna kungs nekā nesaka, lai gan visi atkal tā gaida viņa domas un spriedumu?

Viņš bija sagumis mīkstajā krēslā, un rokas berzejās gar tā atzveltnēm.

Beidzot! Tā bija atpestīšana:

—   Ludvig, — jūs taču gribat šos trio izdot?

Ludvigs vēl nebija pilnīgi pārvarējis savas kompozīcijas un spēles radīto satraukumu.

—   Tāds ir mans nodoms.

Haidns neapšaubāmi noraidoši kratīja galvu, un šāda pārliecība viņam acīm redzami kļuva arvien dziļāka. Tas bija mokoši un reizē smieklīgi, jo viņa ar lentu izgreznotā bize kā astīte mētājās šurp un turp.

—   Arī — pēdējo?

Ludviga acis uzreiz izskatījās atkal mazākas, zilpelēkas un saltas.

—   Un kāpēc gan pēdējo ne?

—   Trešo trio es nedotu iespiest.

—   Tomēr to iespiedīs, Haidna kungs.

—       Es, protams, nevēlos jums uztiept savu padomu, van Bēthovena kungs.

—   Tas arī būtu veltīgi.

Šīs Ludviga ātrās dusmas! Neviens arī nevarētu skaidri pateikt, kā tas viss gadījās, bet pēkšņi kaut kas bija noticis, kaut kas sagrauts un izšķirts. . .

Priekšā iznāca Antons Eberla kungs. Tam šķita, ka šāda drosme tagad vairs neslēpa nekādas briesmas.

—        Bēthoven, jūs nupat pieveicāt Gelineku. Taču, ja šis pēdējais trio rakstīts šajā jaunajā, jūsu pašu stilā, es gribētu jūs izaicināt, un proti, kā komponistu un ar kādu simfoniju.

Pārliecināts par uzvaru, Eberls pilnā mutē smējās.

—       Ja jums, Bēthoven, prātā doma par pašnāvību, tad varat pieņemt manu izaicinājumu.

Nakts tveice bija atnesusi lietu, un no platanām pilēja lāses. Nekad vēl viņš nebija piedzīvojis kaut ko tik neaptveramu, pat toreizējo gadījumu Roterdamā nevarēja salīdzināt ar šodien notikušo. Toreiz duncis bija sagriezis vienīgi roku, un to taču īstenībā izdarīja tikai muļķa zēns. Bet šodien Jozefs Haidns, šis laipnais, izpalīdzīgais vīrs, šī gudrā, pēdējā instance, kas nekad negribēja nevienu aizvainot…

Šoreiz šī laipnā pēdējā instance bija rīkojusies savādāk, laikam gan pirmo reizi. Un ar darbu, kurā viņš beidzot, beidzot sarāvis skolu važas! Kāda mīkla neatlaidīgi raudzījās

pretī, klusēdama tāpat kā šie mēmie kapu pieminekļi, kuri kā neskaidras ēnas naktī slējās ap viņu.

Viņš saspringti domāja. Viņš taču bija kapsētā, — bet kas viņam te meklējams? Mīkla un pieminekļi klusēja.

Pirmais darbs, kam bija viņa paša elpa! . . .

Vai Haidna kungs ar savu lentu greznoto, kustīgo bizīti nesaprata šo kompozīciju? Bet katram taču jāsaprot, ko viens cilvēks grib pateikt otram ar mūziku. Protams, tās valoda bija neparasta, taču tik vienkārša kā ābecē, un Haidns turklāt — jābūt taisnīgam! — dzirdēja jebkuras mūzikas valodu, lai arī pēc savas uztveres. Varbūt tā bija — skaudība, nenovēlība, tāpat kā tam zēnam Roterdamā?

Ludvigs centās saklausīt atbildi, bet dzirdēja vienīgi savas sirds pukstus. No platanu lapotnes, zem kuras viņš bija atradis patvērumu, pilēja un pilēja lāses.

Patvērumu? Tikai zem platanas?

Viņa skolotājs, ko viņš tik ļoti bija cienījis un mīlējis! Viņa skolotājs?

Ludvigs saviebās. Viņš te Vīnē pie šīm mūzikas pasaules slavenībām bija gribējis vēlreiz pārbaudīt Kristiāna Gotlība Nēfes mācības un tāpēc griezies pie Haidna, Saljēri un Albrehtsbergera. Jā, viņš devās pat pie Šenka kunga, kas strādāja pie dziesmuspēles «Ciema bārddzinis», lai gan Ludvigs nemaz neilgojās uzrakstīt tādu dziesmuspēli.

Skolotājs? . . . Ne jau aiz ļauna prāta viņš tagad apgalvoja, ka no Haidna nekad neko nav mācījies. Viņš nebija arī nepateicīgs, jo tomēr gribēja veltīt Haidnam, pēc tā vēlēšanās, savu pirmo darbu, šo pēc skaita pirmo opusu: no Ludviga van Bēthovena, Jozefa Haidna skolnieka. Tas veco vīru iepriecinātu, lai gan visi šie dūži bija vienīgi pasvītrojuši kļūdas kompozīcijas vingrinājumos. Kļūdas? …

Taču tagad bija svarīgi nevis tas, bet gan . .. Vai šī tikai nebija sv. Markusa kapsēta?

Pareizi, tālab . . .

Vai šis garais, līdzenais uzkalns varētu būt viņa kaps? Tas noteikti bija nabadzīgu, nezināmu ļaužu kopējais kaps, jo tam trūka plāksnīšu.

Šis tumšais paugurs, kas melnoja pretī no tumsas! Ar ko gan viņš tur apakšā lai draudzējas?

Ludvigu pārņēma kauns, ka Mocarts guldīts šajā nabagu kapā.

—   Lūdzu, piedodiet.

Viņš paklanījās.

—   Un piedodiet, lūdzu, arī, ka es jūs tikai tagad apciemoju. Bonnā cieši apņēmos, ka Vīnē šis būs mans pirmais apmeklējums, taču vienmēr kaut kas aizkavēja. Šī stunda gan ir pilnīgi nepiemērota, taču mēs, mākslinieki. . .

Tā bija nepieciešama piebilde.

—   Tas ir, nupat gan apstrīdēja manu talantu — un tieši tur, kur tas atklājās. Taču jūs tiekat daudz slavināts, cildināts jūsu ģēnijs, kam vajagot rast mājokli manī, bet es, acīm redzami, neesmu tā cienīgs. Jūs taču esat sacerējis «Burvju flautu» un «Jupitera simfoniju». Es vēl nekad neesmu iedrošinājies komponēt simfoniju, esmu tikai iesācējs, un — vijoļkoncertu La mažorā jūs arī esat uzrakstījis. To spēlēja mans brālēns Francis Rovantini, tas tik bija vijolnieks, un esmu pārliecināts, ka jūs būtu priecājies par viņu. Vai tiešām jums toreiz, kad komponējāt šo koncertu, Zalcburgā vajadzēja sēdēt pie kalpu galda? Tomēr — te nu es runāju ar jums, — un vai šis vispār ir īstais kaps? Šajā milzu pilsētā un tieši sv. Markusa kapsētā, — jūs taču saprotat: no slimnīcām un nabagmājām, — ir tik daudz nezināmu |aužu kapu.

Viņš atkal palocījās.

—    Starp citu, es esmu Ludvigs van Bēthovens. Jūs pazīstat mani, lai arī tikai pavirši, no manas toreizējās īslaicīgās viesošanās Vīnē, bet es droši vien jau būšu izgaisis no jūsu atmiņas. Tas arī nav svarīgi, jo esmu tikai tāds bezvārdis, un pēc tā, ko Haidna kungs man pirmīt teica . . .

Viņš paraustīja plecus un turpināja:

—   Bez tam — jūs Jozefu Haidna kungu pazīstat labāk un ilgāk nekā es. Es negribētu būt netaisns pret viņu; tātad — vai jūs pieļaujat, ka viņš varētu būt skaudīgs? Kādas ir jūsu domas?

Bēthovens brīdi nogaidīja.

—   Man droši vien nav tiesību jums vaicāt šādus sevišķi intīmus un vispār jebkādus jautājumus. Jūs esat saules ģēnijs, — un kas esmu es? Ja tā labi pārdomāju, — gribas jau būt objektīvam arī pašam pret sevi, — tad varētu sevi dēvēt varbūt par tumsas vai skumju ģēniju mana neglītā izskata, manas grūtās bērnības un vēl daudz kā cita dēļ, ko negribu atsevišķi uzskaitīt, lai jūs negarlaikotu. Protams, arī es

ilgojos pēc saules. Lūdzu, esiet tik laipns un ticiet tam. Tā ir sarežģīta un traka lieta. Es jau vispār esmu gandrīz traks, un tagad man uznācis vēl ari īpašs trakums, tā tiek dēvētas šīs manas lēkmes, jo jūtos nelaimīgs Tālab ari atskrēju te pusnaktī pie juins pēc padoma, jo man nav neviena cita, vairs nav neviena. Vai jūs pazīstat, vientulību? Bet varbūt, kā jau teicu, šis te nemaz nav jūsu kaps? Diemžēl nav zināms, kur jūs atdusaties. Tad būs jāatvainojas, ka esmu maldījies, un es arī ilgāk negribu jūs apgrūtināt. Par spīti visam, katram taču vēl ir savs lepnums.

Viņš klausījās. Nē, tās nebija tikai lietus lāses, kas pilēja no zariem, tur kāds naktī kapsētā sarunājās ar kapiem un mirušajiem, un tas bija viņš pats.

Līkumodams starp kapu kopiņām, viņš mežonīgā ātrumā metās projām, garām milzīgajam eņģelim, kas stāvēja sardzē pie kāda bagātnieka ģimenes kapiem, tumsā mitri un auksti spīdinādams sakļautos zelta spārnus.

Zeltītais palmu zars eņģeļa rokā šķita kā drūms, liesmains, cietsirdīgi spīguļojošs zobens, kas viņam gribēja liegt pat šo nāves miera paradīzi.. .

Pilsētā rēgi atstājās, tos aizbaidīja mierinošā gaisma, kasvēl šur tur spīdēja logos. Taču šī gaisma, kas plūda no cilvēku mājokļiem, bija vēsts, kura nebija domāta viņam, tā lika saprast, ka viņu atkal izstumj.

Cik neuzticīgi vai aizdomīgi tie visi bija izturējušies, arī firstiene pret savu — bruņinieku.

Pie tiesu pils kūpēdamas dega lāpas, kuru šaudīgā gaisma apspīdēja policistu plecu siksnas, trīsstūrainās cepures un pār pleciem pārliktos zobenus, naktī apkārt klejojošo frantu neredzētās cepures, kuras tāpēc sauca par «incroyables» vai «ērmīgajām», un cepurītes platām malām, ko valkāja dāmiņas, kas ķiķinādamas bija aizķērušās aiz rokas saviem kavalieriem un to aizsardzībā vēroja šo nervus uzbudinošo skatu. Šī muļķības izrāde! Vai tad tas bija kāds īpašs negods stāvēt pie kauna staba arī vēl naktī, kura taču pret ritu bija daudz klusāka?

Uz pavirši no dēļiem sanaglota koka ešafota stāvēja divi jakobīņi, uz krūtīm tiem karājās plāksnītes, ki : uzskaitīti to izdarītie noziegumi. Noziegumi? Tad jau viņam ari īstenībā vajadzēja stāvēt pie kauna staba . . .

Abi tātad vēl vienmēr tur stāvēja, un aizmugurē nišā sēdēja kurlā un aklā akmens Justīcija, labajā rokā turēdama iespaidīgo zobenu un kreisajā — svarus. Un tomēr tā izskatījās vienīgi pēc nogurušas, pietupušās sievietes.

Ludvigs šos noziedzniekus jau bija redzējis pēcpusdienā, taču tagad, lāpu gaismā, kas reizēm gan uzliesmoja, gan saplaka, šis citādi jau tik parastais skats ieguva dīvainu nozīmību.

Abi bija caurcaurēm lietū izmirkuši, un slapjie mati karājās pār pieri. Reizēm viņu milzīgās ēnas krita uz tiesu pili un sniedzās pāri tās augstajiem, šaurajiem logiem, bet tad atkal tie bija tikai sīki, važās iekalti cilvēki — viens jaunāks, otrs vecāks. Jaunākais aiz pārguruma grīļojās, bet vecākais stāvēja tikpat nekustīgi kā akmens Justīcija aizmugurē. Viņš cieši raudzījās kādā tumšā šķērsielā, it kā klausītos un kaut ko gaidītu, — un tagad viņa ēna atkal kļuva milzum liela!

Vai viņš gribēja saklausīt bataljonus soļojam vai Marseljēzas skaņas, kuras straume būtu atnesusi līdz no tālajiem, sārti plīvojošajiem karaspēka nometņu ugunskuriem? Bet te taču nebija plašās, mutuļojošās straumes ar nometņu ugunskuru zeltaino atspulgu tās naktsmelnajos ūdeņos.

Taču aina, ainas, kuras atausa atmiņā, bija kā mirdzošs miglas priekškars, kas nāca tuvāk un ietina Ludvigu …

Pasta kariete rībēja, un Bonna jau bija aiz kalniem — ar savām baznīcām, kur viņš spēlēja ērģeles, un arī ar kapiem, kur pa šo laiku atraduši miera vietu arī tēvs un māte.

Tēva māja — cik gan nejauki tā izira! Māte tomēr nomira ar diloni, bet pirms tam vēl daudz ļaunāka kaite bija pielavījusies un sagandējusi abu labo saskaņu. Bet kāpēc? Varbūt viņš pats bija kļuvis savādāks, ar! māte viņu vairs nesaprata, — un tēvs? Būdams visā Bonnā pazīstams dzērājs, tēvs tika nodots aizbildniecībā, un, kad tas nomira, kūrfirsts teica: «Tas nu gan ir liels zaudējums degvīna akcīzei!» — un tuklie vaigi melanholiski nošļuka.

Vienīgi pie Breiningiem pavadītajās stundās viņš bija uzelpojis un visu aizmirsis, lai arī tās kaut kas tomēr aptumšoja. Tur ciemojās ari jaunais grāfs Valdšteins, kūrfirsta koadjutors, liels mākslas un mūzikas entuziasts, un vienmēr aizdomīgie mietpilsoņi tūliņ pareģoja, ka šādai vieglprātībai gan kādreiz būšot sliktas sekas.

Nu, viņam, Ludvigam, šī Valdšteina sajūsma nākusi tikai par labu, jau toreiz, viņam pirmoreiz braucot uz Vīni, lai gan tūlīt vajadzēja atgriezties — pie mātes nāves gultas — un iegrimt'šajā dūkstī, kas viņu mājās sagaidīja.

Bet tagad — šis otrs brauciens, ko Ludvigs atmiņā vēlreiz atkārtoja, nu viņš atkal bija ceļā, atkal devās uz Vini un — varbūt vieglprātīgā dēkā? Bez algas atvaļināts galma mūziķis, — vai tad tā nav īsta dēka? Par brāļiem rūpējas Rīsa kungs, pie kura viņš pats bija ņēmis vēl dažas vijoles stundas. Tas gan nekādu lielu labumu nebija devis, kā pierādījās, kad viņš atkal atjaunotajā Nacionālajā teātrī kādu laiku čīgāja alta vijoli.

Nacionālais teātris, atkal operas un drāmas, taču visvarenākā izrāde pašlaik notika Francijā.

Eilogiju Sneideru, šo kādreizējo Vircburgas franciskāņu garīdznieku, kūrfirsts bija ataicinājis uz Bonnu par daiļliteratūras profesoru tāpat par jaunu atvērtajā universitātē, lai gan Eilogijs Šneiders bija nīstams brīvdomātājs! Monsinjoram, protams, bija savi iemesli. Tāpat kā viņa jau sen mirušais ķeizariskais brālis Jozefs Vīnē, arī viņš ar nelielu, — bet kontrolētu! — brīvdomību gribēja aizkavēt no Francijas šurp smagi soļojošo gigantu.

Ludvigs, pats par sevi saprotams, bija pierakstījies uz Šneidera lekcijām un dažu labu reizi pat galma galā tērpā ieskrējis klausītavā — no sava skolotāja mūzikā, no Kristiāna Gotlība Nēfes, pie sava skolotāja cilvēcībā, cīņā par cilvēka tiesībām — pie Eilogija Šneidera!

Seit viņš bija klausījies lekcijas . . .

Kāds Ružē de Lils bija komponējis cīņas dziesmu franču Reinzemes armijai, kas virzījās pretim intervences karaspēka daļām, firstu algotņiem, un ar šo dziesmu Marseļas brīvprātīgie, tautas gaviļu sveikti, bija iegājuši Parīzē, lai piedalītos cīņā par brīvību.

Profesors bija viņiem šo dziesmu nodziedājis:

«Uz priekšu, tēvu zemes dēli,

Mums atspīdējis slavas rīts .. .»

Šo dziesmu bija radījis niknums, spītība, trauksme un cīņas spars, un tad . . .

Tad viņš šo dziesmu bija dzirdējis nevis no katedras, bet gan īstenībā, tajā naktī, kad tālie un tomēr jau tik tuvie

karaspēku nometņu ugunskuri atmirdzēja Reina kā sārtas zvaigznes . ..

Ludviga pasta karietei vajadzēja mest lielu likumu, lai nokļūtu līdz nākamajai Reinas pārejai, — aiz piesardzības riteņi likai klusītiņām uzdrīkstējās iesmilkstēties! Vienīgi Koblencā tie pēkšņi bija drosmīgi pārdrāzušies pāri pontonu tiltam.

Pie kauna staba stāvošā noziedznieka gaidas droši vien piepildīsies. Marseļas brīvprātīgie kādu dienu ieradīsies arī Vīnē. Tagad jau bija kritusi Tulona, šis leģendārais cietoksnis, kuru cēlis leģendārais Vobāns un kuru nekad nevarēšot ieņemt. Nu, bet kāds jauns franču virsnieks tomēr bija to ieņēmis. Viņa vārdu varēja lasīt avīzēs, viņu sauca — Napoleons Bonaparts. Tas arī esot maza auguma un arī divdesmit četrus gadus vecs, tātad gadu vecāks par viņu — Ludvigu. Gan konvents, tā runāja, Napoleonu drīz paaugstinās par ģenerāli.

Kāpēc viņš, Ludvigs, un tieši šādā laikā, nebija vis karavīrs, bet tikai mūziķis?! . . .

Tikai mūziķis? Vai tad viņš vismaz nevarētu kļūt par revolūcijas ģenerāli mūzikas laukā? . . .

Šāda doma būtu Lielmogula cienīga — teiktu Haidna kungs, šis Vobāns tai mūzikā, kura ar visām tās pārbaudītajām simfoniju, kvartetu, trio — un kas tik tur vēl nebija — fortifikācijām tāpat tika uzskatīta par neuzvaramu. Bet varbūt maldās arī Haidns.

Vai viņš, Ludvigs, ar savu pēdējo trio do minorā vispār nav ieņēmis savu pirmo, lai arī vēl mazo Tulonu un pacēlis virs tās senajiem bastioniem savu trīskrāsaino karogu?

—   Vai tas — varētu būt? …

Laiks aiztraucas kā putns! Pāris strauju spārnu vēzienu, mazliet paplivinās, paslīd — un debesīs jau ievilkta gara gara svītra.

Tagad, pēc atšķirtības, gribētos atkal patērzēt ar draugu. Slāptin slāpst pēc ziņām no dzimtenes, no Bonnas, — bet šis sasodītais koncerts!

Ludvigs atkal piecēlās, piegāja pie flīģeļa, piesita akordus, izvērta tos pasāžās, atmeta, sakārtoja, atgriezās pie rakstāmgalda un iemērca zoss spalvu.

—   Franci, dod man vēl vienu pilulu!

Vegelers, jaunais ārsts, kas tikko kopš stundas bija ieradies Vīnē, nosodoši savieba seju.

—       Tu jau ēd tās kā konfektes, Ludvig. Tu esi gluži tāds pats kā senāk, mūžam nesātīgs.

Ludvigs nožēlas pilns palocīja galvu.

—   Un tieši jums visiem par to tagad ir jāatgādina.

Vegelers nopūtās.

—       Nesāksim taču cilāt šīs vecās lietas. Esmu priecīgs, ka atkal redzu trako spaniolu.

Ludviga sejā atplauka plats smaids.

—       Eleonora priecājās par manu veltījumu? Starp citu, piedod, ka tavu līgavu — Breininga jaunkundzi tik necienīgi saucu vārdā.

—        Izņēmuma kārtā mēs tev piedosim, jo tev jau vienmēr kāda skrūve ir vajīga. Jā, starp citu, Lenora vēlētos zināt, vai tev ar variāciju izdošanu labi veicies.

Ludvigs pagriezās ar spalvu rokā.

—        Kas gan pieprasa kāda Ludviga van Bēthovena kunga kompozīcijas? Tās jau arī bija tikai tāda niekošanās, vismaz to var teikt par manu līdzdalību Mocarta «Se voul ballare» variēšanā.

Viņš pārvilka treknu līniju pār nošu lapu, un Vegelers jautāja:

—   Pabeigts?

—        Sis nolādētais klavierkoncerts? Nē. Šī te gan ir beigu svītra, taču zem kā cita, un tagad sāksies kaut kas pilnīgi jauns. Arī mana draudzība ar Eleonoru, ja viņa mani tiešām uzskatīs par tās cienīgu.

Vegelers piegāja pie rakstāmgalda un sāka skaļi bungot ar pirkstu kauliņiem pa tā virsu.

—       Ludvig, posts un bēdas, ka sakarā ar franču ienākšanu Bonnā vairs neesmu universitātes rektors. Citādi būtu te ieradies kā magnificence ar zelta amata važu kaklā un pasniedzis tev svinīgi aizzīmogotu rakstu un apliecību, ka uzskatu tevi par vislielāko nerru, kādu jebkad esmu sastapis.

—       Jūs esat ļoti laipns, tātad — no šā brīža būs tā, kā Eleonora man atvadoties ierakstīja albumā šos Herdera vārdus: «Cilvēka sadraudzība ar labo aug augumā kā vakara ēnas, līdz kamēr noriet dzīvības saule.» Es vismaz pūlēšos.

Viņš skeptiski paraustīja plecus.

Jaunais ārsts aplika roku ap drauga pleciem.

—       Bez tam mums jānogaida, kamēr tu atkal nāksi pie pilna prāta.

Ludvigs spieda plaukstas pie deniņiem.

—        Man galvā šodien plosās uguns, taču ne tāda, kas iedegtu vēlēšanos komponēt. Kaut es nekad nebūtu ielaidies šajā spēlītē, taču klavierkoncerts apsolīts . . .

—.. . un tiek komponēts tikai tad, kad afišas koncertam, un vēl tādam koncertam, jau iespiestas. Divas dienas pirms tam! Tas tik ir ko vērts, Ludvig!

—       Vai es varēju iedomāties, ka man uznāks šīs sasodītās galvassāpes, — dod man pilulu.

—       Bet šī nu ir noteikti pēdējā. Tu jau droši vien staigā kā pa sapņiem.

—        Mans krūšu kurvis panes tādas zā|u devas, kas pat zirgu gāztu nost no kājām. Bez tam māksliniekam jāstaigā kā pa sapņiem. Tikai nez no kā šīs galvassāpes?

•— Laikam no nejaukā pavasara laika.

—       Jeb varbūt no iesnām, kas man bija pirms vairākām nedēļām, — Ludvigs zobojās. — Tu taču man esi doktors!

Viņš norija pilulu.

—   Velns, kas par riebīgu draņķi!

Satumsa aizvien vairāk, un šajā drēgnajā marta mēnesī istabā bija auksts.

—   Iedegt gaismu, Ludvig?

—   Nē.

Tas skanēja strupi, un, negribedams traucēt draugu, Vegelers neuzdrošinājās pielikt pagali malkas kamīnā, kur apdzisa pēdējā kvēle. Ludvigs reizēm piecēlās, iekoda zobos zoss spalvu, piegāja pie flīģeļa un nobārstīja pāris pasāžu. Vai arī viņš taktēja ar spalvu — šis nemierīgais, mazais burvis — dūkdams buramos vārdus un kaut ko tverdams gaisā un tūlīt to nostiprinādams uz nošu lapas, kura, tikko saskatāma, blāvoja uz sekretera ātri sabiezējošā mijkrēslī.

Beidzot viņš aizmeta zoss spalvu.

—       Fine, taču šis koncerts Si bemola mažorā nekad nepiederēs pie manām slavas lapām.

Vegelers pielēca kājās.

—       Vai kalps drīkst stāties pie savu amata pienākumu izpildīšanas?

Viņš aiznesa arī pēdējo lapu uz blakus istabu, no kuras

ieplūda spilgta gaisma, kas, Vegeleram nākot atpakaļ, atkal spēji apdzisa.

—       Tie strādā, ka spalvas vien kūp, un uzreiz četri kopētāji. Tā jau ir īsta darbnīca.

Ludvigs jau atkal sēdēja pie flīģeļa, taču tam nepieskārās.

—   Lai jau paliek tā. Vēlāk es to pārrakstīšu.

Viņš apgriezās apkārt un nokāra rokas starp ceļiem.

—        Es tev liekos tāds cerības zaudējis, vai ne? Un tas nav galvassāpju dēļ, — bet vai zini, kas man radīja šādu garastāvokli? Tavs apciemojums, Franci. Tu nāc no Bonnas, no dzimtenes.

Viņš sāka dedzīgi izjautāt:

—       Tātad tu jau divdesmit deviņu gadu vecumā — tev taču ir tikai divdesmit deviņi — biji Bonnas universitātes rektors? Cik man ievērojami draugi!

—   Kādreiz bija ievērojami, — Vegelers īgni atbildēja.

—       Visu šo godību notrausa «Ģa ira» un «Marseljēza», un mani iepriecina vienīgi tas, ka šī slavas vainagotā revolūcija pati aprij arī savus bērnus. To, ka tie notiesājuši uz nāvi arī Eilogiju Šneideru, tu jau zini.

—   Jā. — Ludvigs rūgtā izsmieklā palocīja galvu un piebilda:

—       «Un arī te, dievbijīgās, svētās Romas impērijas galvaspilsētā, kar.»

—   Tu esi nelabojams.

Ludvigs nelikās to dzirdējis.

—   Ko dara Zimroks?

—       Šajos laikos viņš ir nošu izdevējs. Tas nav nekas iepriecinošs. Viņš cieši piekodināja pateikties tev par vēstuli.

—       Un — Nēfe? Nē, lūdzu, nestāsti man labāk vairs neko par Bonnu, vismaz šodien vēl ne, un it īpaši par Nēfi. Bonnā taču reizēm varēja justies kā mājās, bet te vienmēr ir svešatne, ar to es nebūt negribu sacīt kaut ko sliktu par Lihnovskiem.

—   Kā tu vispār nokļuvi pie viņiem?

—        Aiz nejaušības, lai gan grāfs Valdšteins man iedeva arī viņu adresi. Šajā grāmatiespiedēja Strausa mājā bija brīva jumtistabiņa. To es noīrēju, un, kad Lihnovski izdzirda manu klavierspēli, — viņiem te ir pilsētas dzīvoklis, un viņi, tāpat kā visi, ir mūzikas entuziasti, firsts, starp citu, ir ļoti labs pianists, ļoti labs, ievērojot to, ka ir firsts, — tātad viņi pieņēma mani savā dzīvoklī. Bet, Franci, vai tu toreiz nebiji

klāt, ar Vurceru Godesbergā? Nu kā tad, Marienforstas baznīcā, kurā tieši tad notika būvdarbi. Viens no jums lūdza mani spēlēt ērģeles, un es spēlēju, — un tad mūrnieki, krāsotāji un namdari pārtrauca darbu un sastājās ap ērģelēm, un, kopš tu esi pie manis, no Bonnas, es redzu jūsu un viņu sejas. Vai saproti, ko es domāju, Franci? Šie klausītāji! Un tagad es spīdu, tu taču mani saproti: tagad es spīdu salonos un pilīs pie Kinskijiem, Frijiem, Lobkoviciem, Valdheimiem, Svīteniem, kur tik vien Lihnovskis mani kā klavierspēles «ģēniju» aizvelk pie frakām, parfīmiem un vēdekļiem, bet viņš jau vēl man tikai labu.

Atsprāga durvis, un firsta Lihnovska skanīgā trompetes balss protestēja:

—   Ko, šis neaptēstais cilvēks, šis mūsu apakšīrnieks, nav parūpējies pat par gaismu? Doktora kungs, jūs taču to nepiedēvēsiet Lihnovskiem, kas itin nemaz nav vainīgi?

Viņš pasauca blakusistabā kādu kalpotāju, un tas ienesa svečturi.

—   Bēthoven, rīt ir mēģinājums. Orķestris ieradīsies šeit. Tikai, — ko mēs darīsim ar flīģeli? Mans skaņotājs ir saslimis, un citu es negribētu laist klāt pie dārgā instrumenta.

—   Tad es tūlīt transponēšu un spēlēšu koncertu par pustoni augstāk.

Firsts kratīja galvu.

—   Dzirdiet, doktor? Viņš transponēs, veselu klavierkoncertu transponēs, it kā tas būtu tik vienkārši. Starp citu, Bēlhoven, ar kritiķiem arī esmu jau runājis un izteicis vēlēšanos, lai recenzijā būtu pieminēts slavenais Ludvigs van Bēthovena kungs. Tā, un tagad man vēl jāparūpējas par afišām, un pēc tam tūlīt ēdīsim, doktora kungs.

Un Lihnovskis jau atkal bija prom.

Ludvigs gaismā mirkšķināja acis.

—    «Slavenais Bēthovena kungs!» No šīs slavas esmu pēdējos trīs gadus dzīvojis. Esmu tāds ģēnijs, kurš pat klavierkoncertus māk transponēt. Nēfes kungs man noteikti būtu krietni sadevis pa biksēm, ja es toreiz, četrpadsmit gadu vecumā, to nemācētu. Šī «slava» reibina kā smarža, un no tās aizmiglojusies apziņa. Izdevēji plēšas manis dēļ, un reizēm man liekas: jā, tā ir laime! Un tomēr tā nav laime — īsta laime. Nezinu, kā lai to izsaku, — bet katrā ziņā ir labi, ka tu esi atbraucis, Franci.

Pēkšņi viņa acu izteiksme pārmainījās.

—   Paliec bridi klusu, Franci, jo citādi tas man varbūt atkal pagaisis.

—   Kas?

—   Mājiens — no — Bonnas . ..

Un viņš pārlika pār nošu lapu, kas vēl bija turpat uz sekretera. Iemērcis zoss spalvu tintē, viņš pārklāja lapu ar punktiem un svītrām.

—    Un tas padodas tik viegli, lai gan ilgu laiku ap to nopūlējos?! Protams, tam arī jāpadodas tik viegli un tik vienkārši. Un tagad te akolādu un te vēlreiz akolādu. Tikai allegro molto, pavisam vienkārši, bez ģēnija, slavas un parfīma, jo tas jau nav no Vīnes, kā mans spožais klavierkoncerts, ko es pat transponēšu! Tiešām tā, pavisam vienkārši: «Un tomēr reiz kā brīnumu brīnums uz mana kapa izplauks,» — jā gan, tikai tā: «Uz manas sirds pelniem izplauks zieds …»

Pēc brīža viņš pieskrēja pie flīģeļa.

—   Tagad es tev to nodziedāšu, Franci. Tu jau gan zini, cik man briesmīga balss. Paraugies, vai kamīnā vēl pietiekami uguns, lai mēs varētu šo savārstījumu sadedzināt, ja būs nepieciešami.

Viņš nospēlēja prelūdiju un vēlreiz paskatījās atpakaļ.

—   Lai tu neviltos, Franci, tā ir tikai maza dziesmiņa ar Matisona vārdiem. Tā saucas «Adelaide».

Ludvigs skraidīja šurp un turp pa ķeizariski karaliskā galma teātra kulisēm. Nodūris galvu, izriezis krūtis un salicis rokas aiz muguras, viņš kā vējš uzdrāzās virsū kādam kungam, kas tomēr laipni nosmējās.

—   Lampu drudzis, van Bēthovena kungs?

Pēc brīža Ludvigam iešāvās prātā: tas taču bija kāds no mūziķu biedrības valdes dižvīriem, — un ko viņš man teica? Lampu drudzis? Smieklīgi!

Orķestris šodien bija novietojies uz skatuves, un rampas uguntiņas iezīmēja robežu, aiz kuras ar simtējādām baltām sejām sākās anonīmais: publika, klausītāji, kas pildīja zāli un balkonus, kā arī ložas aiz krokotajām samta portjerām, no kurām nokārās zelta pušķi.

Noskanēja aplausi, it kā izbērtu zirņus, unKarteljēri kungs, dziļi palocīdamies, varēja savākt tos veselu maisu. Viņa simfonijās viena daļa — šī Mocarta seklā imitācija — bija beigusies, bet publika tomēr bārstīja zirņus, — un vai Ludvigs maz drīkstēs spēlēt savu klavierkoncertu šī Karteljēri kunga ēnā?

Afišas vēstīja, ka tas tā paredzēts. Kapelmeistara Karteljēri kunga simfonija un lielās oratorijas «Jūdejas ķēniņš» pirmā daļa. Pa starpu kā piedēklis krāsainības dēļ kāds klavierkoncerts, un viss sarīkots par labu mūziķu biedrības locekļu atraitnēm un bāriņiem, patiesībā — Saljēri kungs to sarīkojis savam mīlulim Karteljēri, divdesmit trīs gadus vecajam brīnumbērnam, kas nekāds brīnums nebija …

Zēl, žēl, ka viņa klavierkoncerts bija — viens vienīgs tukšums. Tā šķita tagad, citādi viņš visu to būtu bez žēlastības sapluinījis. Bez tam kopš viņa pirmā atklātā klavierkoncerta toreiz Ķelnē, Zvaigžņu ielā, jau pagājuši gandrīz divdesmit gadi — viņam tagad bija divdesmit pieci — klaviervirtuozam patiešām diezgan apkaunojošs fakts!

Klau, tie jau atkal bārsta zirņus Karteljēri dēļ, un pēc nākošās daļas jāuzstājas viņam.

Viņš joņoja aiž kulisēm uz priekšu un atpakaļ. Vai tur bija vainīgas rokas, kas sasēja mezglā viņa kaklautu? Savā nepacietīgajā neveiklībā viņš to bija žņaudzis ap kaklu, līdz pie viņa bija pienākusi firstiene Marija Kristīne: «Es jau redzu, ka man vajadzēs jums palīdzēt, van Bēthovena kungs.»

Kamēr firstiene sēja Ludvigam kaklautu, viņš skūpstīja tās maigās rokas. Kad viņš gribēja to apskaut un noskūpstīt lūpas, uz kurām dusēja pazemīgs, bikls, lūdzošs un gaidu pilns smaids, istabā ienāca firsts Lihnovskis.

—   Bēthoven, jau uznākot uz skatuves, jūs šodien apsveiks aplausu zalve, un ne tikai jūsu draugs Vegelers un jūsu zēni mūziķi un es būsim lielgabalnieki. Es esmu visu noorganizējis. Mēs sarīkosim tādu triumfu, ka jūs turpat vai piebeigsim!

Tas bija teikts neveikli, burkšķīgi, taču arī jau tik bieži pierādītā draudzībā. Un šāda uzticama drauga acu priekšā sapņot par svētlaimi, ko sniegtu Marija Kristīne, — pat ja laulība droši vien pastāvēja vienīgi formas un ļaužu pēc, — bet vai tad vīrieši vienmēr necīnījās sieviešu dēļ bez šaubīšanās, ar spēku vai viltu? Vai sieviete nebija vairāk vērta

nekā draudzība? Un vai viņš un Marija Kristīne jau nebija pārāk ilgi mocījušies, tiekdamies viens pēc otra? . ..

—   Bez tam vēl kas, Bēthoven, — mums blakus ložā sēdēs Magdalēna Vilmane.

—   Nāciet! Ir pats pēdējais laiks, — Marija Kristīne sauca, stāvēdama pie loga. — Kur doktors Vegelers? Rati jau piebraukuši.

Vai šī labsirdīgā ķircināšanās viņu bija satraukusi? Magdalēna Vilmane — vēl viena maza epizode no Bonnas laikiem. Divi jauni cilvēki kopā teātrī un galma baznīcā, viņa dziedātāja un viņš galma ērģelnieka palīgs, čembalists un bračists. Pāris mīlas stundu, šķiršanās bez sāpēm un tad atkal redzēšanās Vīnē, kur Magdalēna jau bija angažēta par primadonnu. Viņš šeit bija tai piedāvājis savu roku un ticis asi atraidīts.

—  Mīļo Ludvig, Bonnā es būtu teikusi «jā», bet diemžēl pa šo laiku manas domas ir mainījušās. Tagad tu man liecies pārāk neizskatīgs un traks.

—   Paldies.

—   Lūdzu.

Strupais atraidījums, protams, bija zināma veida atriebība, jo viņš Bonnā, vaļsirdīgi sakot, nebija nekāds uzticīgais. Un citādi? Šis bildinājums vispār bija neprātība, kas varēja iešauties galvā tikai tādam cilvēkam kā viņš. Droši vien kādas iedomas dēļ, kura, atgriežoties mājās, jau uz kāpnēm likās pilnīgi nesaprotama, — viņš bija gribējis precēt mazu atmiņu stūrīti par Bonnu! Cik labi, ka Magdalēna iedeva kurvīti!

Simfonijas pēdējās taktis — ram-bam, — un tagad dārdēja pērkondimdoši aplausi! Auditorija bija sajūsmā. Tikai žēl, ka viņš tagad nav.. . kaut arī viņa nožēlojamais klavierkoncerts būtībā tomēr vēl bija labāks par Karteljēri fabricē jumu.

Parādījās kāds no valdes dižvīriem:

—   Van Bēthovena kungs . . .

Par apsveicošo plaukšķināšanu viņš pateicās, uzjautrināts pamādams ar galvu, un tūlīt jau arī sēdēja pie flīģeļa un piesita trīsskani, lai orķestris vēlreiz varētu saskaņot un salīdzināt instrumentus.

Ludvigs pārsteigts aplūkoja savus pirkstus un arī klaviatūru. Šķita, it kā viņš nekad nebūtu pieskāries flīģelim. Vai

tas tiešām varētu būt lampu drudzis šā nožēlojamā pūļa dēļ, kas tur lejā gaidīja? Muļķības! Vai tas bija augstās cenas dēļ, par ko viņš spēlēja? Iemīlējusies sieviete arī bija muļķīga, kurla un akla. Vakar mēģinājumā šis klavierkoncerts sariesa viņas acīs asaras . . .

Kapelmeistars Karteljēri kungs pamāja: varam sākt.

Nē! Otrās vijoles vēl nebija kārtībā, un tagad arī čello!

Tā, nu var, bet vēl kaut kā taču trūka, kas vienmēr viņu pārņēma, tiklīdz viņš sevišķos gadījumos pieskārās kaut vai tikai vienam flīģeļa taustiņam. Šai ziņā viņš bija izlutināts un aizvien vairāk dusmojās, ka šodien acīm redzami pats sev to gribēja liegt. Šādus untumus nedrīkstēja pieļaut.

Viņš vēlreiz piecēlās:

—   Karteljēri. ..

Tas jau bija pacēlis takts zizli.

—   Vai tev ir takts izjūta?

Degradējošais «tev» tagad labi iederējās. Jo kas gan šajā gadījumā, šajā precedentā, ko viņš gribēja radīt, bija Karteljēri kungs?!

—       Vadi orķestri pēc balsīm, kas ir uz pultīm. Par mani nav jārūpējas, un neapmulsti tikai pats un neļauj arī orķestrim apmulst, ja es spēlēšu šo to citu. Skaidrs?

—   Nē.

—        Saproti taču beidzot, ka orķestris jāvada pēc vecajām balsīm, nekas vairāk. Bet es — un ar stingru precizitāti! — pa starpām improvizēšu.

Ludvigs atgriezās pie flīģeļa, Karteljēri paraustīja plecus, sačukstējās ar mūziķiem un — padevās. No šī Ludviga van Bēthovena kunga jau šis tas bija piedzīvots, no šī nerra, kas tagad berzēja rokas un nez kāpēc tās uzmanīgi aplūkoja.

Nē, pirksti vairs netrīcēja. Tie bija ar mieru paklausīt, un viss paklausīs, arī tas — mīklainais, ko viņš izaicinājis . . .

Ludvigs spēlēja un tūlīt apzinājās, ka spēlē ar sevišķu eleganci un spožumu. Viņam bija gandrīz neticama drošības sajūta, kas turklāt aizvien vēl pastiprinājās. Flīģelis, rokas un arī intuīcija šķita nenozīmīgi darba rīki, ar kuriem viņš virtuozi pēc patikas varēja rīkoties.

«Lielais gars» reaģēja uz katru untumu, paklausīgi sekoja

visiem klavierspēlēs kompozīcijas virtuozitātes brīnumiem, ko Ludvigs rādija.

Apziņas dzīlēs gan kaut kas iesmeldzās, gribēdams brīdināt viņu par šo pārdrošību un dižošanos. Tā bija kā maska, kā grimase, — to bija grūti apzīmēt, — kas lika sakustēties viņas lūpām. Ko viņa teica? …

Viņa paša asā, skaidrā loģika beidzot atrada atbildi. Tas notika negribot, taču arī neitrāli un it kā ar nolūku minēt faktu: šis neizprotamais «kaut kas», šis «lielais gars» — tā šeit nemaz nav. Nav šeit? Bet kaut kur tālu? Tas dīvaini un brīnišķīgi izpaudās pārsteigumā par šo atziņu, bet tā bija taisnība. Viņš meklēja notis, toņus, ko piesita, nevis liegajā vēsmā, sprakšķošajās, vilinošajās liesmās, brāzmainajā vētrā, kurā lidoja ērgļi, bet gan lasīja tos, un tagad pilnīgi skaidri no kompozīcijas grāmatām, no Johana Jozefa Fuksa vai Kirnbergera mācības grāmatām, no «Pareizās komponēšanas mākslas», no »Grādus ad parnassum» vai «Ģenerālbasa kā kompozīcijas galvenā pamata principiem», — un viņa pirksti? . . . Viņš tātad spēlēja vienīgi ar prātu un savu akrobātisko tehniku, un pēc viņa saprašanas tas bija tikai mirdzošs, taču maldīgs nekas.

Tie tur apakšā, protams, neko nebūs manījuši, gluži pretēji, — bet kopš viņš pats tagad nonācis pie šāda atklājuma …

Viņš pēkšņi sarāvās un nolieca galvu: šķita, ka tai cauri izdūries nokaitēts duncis.. . Atkal šīs neciešamās sāpes, kas jau bija mocījušas viņu pirms dažām dienām, un kļuva skaidrs, ka tām sakars ar ausīm.

Atkal šis kvēlojošais iesms, kas urbās galvā, — un tagad?!

Kas šim Karteljēri par traku un nekaunīgu iedomu, un vispār?! . . . Karteljēri diriģēja, koka pūtēji turēja instrumentus pie mutes un kustināja pirkstus pa to mēlītēm. Viņi darīja tā, it kā pūstu, taču nepūta. Vijolnieki vilka lociņus un tvēra stīgas, bet arī tā bija tikai acu apmānīšana, jo nedzirdēja ne skaņas, — un flīģelis? … Tas trīcēja no akordu brāzmām hromatiskos pārveidojumos. Varēja just, kā vibrēja stīgas,— taču arī flīģelis palika mēms.

Ludvigs tikai lēnām aptvēra: ausis, viņa ausis! Tas bija visbaismīgākais, ko viņš jebkad piedzīvojis: viņš pēkšņi vairs neko nedzirdēja. Viss bija atņemts. Viņam vairs nebija ausis,

bija tikai vēl acis, kas mulsā un izmisīgā izbrīnā raudzījās apkārt.

Vairs nebija jēgas turpināt spēlēšanu. Vajadzēja pārtraukt. Viņš bēgtin bēgs prom no skatuves, par katru cenu aizbēgs līdz turienei, kur nepanesamais vairs nevarēs viņu sasniegt.

Šajā mirklī viņš atkal kaut ko sadzirdēja. Vai mūziku? . . .

Tā bija mūzika, lai arī ne orķestra vai flīģeļa. Tā sākās ar valdzinošu šalkoņu, ko atnesa šurp nerātns vējš, kas tūlīt pārvērtās valdonīgā brāzmā, un līdzi vētrai nāca ērgļi, spēcīgi un tomēr liegi vēcinādami spārnus, kā gribēdami nodot skarbu un reizē mierinošu vēsti.

Vēsti? …

Viņš nevarēja to izdibināt, jo nebija laika. Brāzmoja vētra, un «lielā gara» elpa tagad skāra vienīgi nevarīgu, virpuļojošu lapu. Orķestris atkal sāka spēlēt, un Karteljēri kungs, šis muļķis, kas neko nebija nojautis, uzskatīja par nepieciešamu dot viņam piekrišanas zīmi. . .

Firsts Lihnovskis pielēja pilnas glāzes un teica:

—        Klausieties, ko jums vēstīs mana balss, ko dēvē par «Vīnes Jerikas trompeti»: Bēthoven, ar savu spēli jūs šodien apbalvojāt sevi ar vainagu!

Lihnovskis pacēla glāzi:

—   Uz jūsu vainagu!

Ludvigs stāvēja pie kamīna. Viņš vēl vienmēr lauzīja galvu, kāpēc to pirmīt bija noturējis par vēsti, — vai tas vēstīja par ļaunu slimību? Zināms, mēdz būt visādas sāpes, un dažas tūlīt apstiprina ļauno nojautu par varbūtēju iekšēju sastrutojumu . . .

Viņš turēja rokas aiz muguras, pastiepis tās pretī siltumam, ko radīja liesmas, bet piepeši piespieda plaukstas pie deniņiem.

Atkal šis nokaitētā dunča dūriens, gan vājāks un ne tik dziļš, taču bezgala mokošs.

Firsts smējās.

—        Es taču nedomāju par ērkšķu vainagu! Protams, bija daudz arī tādu, kas kratīja galvas un reizē arī bizes. Un tomēr es dzeru uz jūsu tuvojošos slavu, un jūsu laimi!

—   Galva sāp, Ludvig? — jautāja Vegelers.

Marijas Kristīnes skatiens pauda līdzjūtību.

—   Vai jūsu ausīm kaut kas kaiš, van Bēthovena kungs?

Viņš izbijās, un spējās, nevaldāmās dusmās viņa jau tā

sarkanā seja kļuva vēl tumšāka. Pēkšņi viņš ļoti ienīda šo iemīlējušos kaķeni, kas ar savu neapdomāto maigumu un rūpēm varbūt atklājusi viņa noslēpumu un tagad izkliedz to visai pasaulei.

Viņš uzlūkoja Mariju Kristīni salti un naidīgi.

—   Kā, lūdzu?

—   Man jau koncertā likās, it kā . ..

—   Kas it kā?!

—   It kā vienreiz . . .

Viņš asi un izaicinoši atkārtoja:

—   It kā vienreiz? . . .

—       Par kuru reizi tu domā, Marija Kristīne? — apvaicājās firsts, kas Ludvigam šķita kā tāds mazliet aptaukojies, labsirdīgs un vientiesīgs muižas arendators. — Es gan neko nemanīju. Un jūs, doktora kungs?

Vegelers atbildēja noliedzoši. Ludvigs gaidīja, izaicinoši cietsirdīgs pret sevi un arī pret jauno, skaisto sievieti, kas viņu mīlēja, un viņš redzēja, ka Marija Kristīne arvien vairāk samulst un kļūst arvien nedrošāka.

—   Tātad? . . .

Marijai Kristīnei trīcēja lūpas.

—   Tad es esmu maldījusies.

—   Bez šaubām, gaišība.

Jau šī izsmējīgi formālā uzruna vien, ko viņš parasti nekad nelietoja, varētu dot viņai jaunu sitienu. Taču atkal viņu mocīja dunča dūrieni, tagad ar ļauni viltīgu neatlaidību, tie sadurstīja un iznīcināja jebkuru skaidru domu un saprātu, tāpēc arī viņš gribēja iznīcināt un mocīt.

Sulainis servēja mazu, intīmu galā dineju, kurai pēc Lihnovsku vēlēšanās vajadzēja noslēgt šo neparasto vakaru. Sulainis darīja to tādā veidā un kārtībā, kā jau simtreiz bija darījis, — vispirms pasniegdams zupu firstienei kā mājas kundzei, tad mājastēvam, firstam, un pēc tam trešo šķīvi nolika priekšā van Bēthovena kungam.

Taču Ludvigs pēkšņi saniknots pielēca kājās un atstāja istabu.

Lihnovskis pagriezās pret Vegeleru.

—   Varbūt viņam atkal uznākušas vēdergraizes, doktor?

Vegelers smaidīja.

—   Nē. Es pazīstu savu labo draugu Ludvigu ilgāk nekā jūsu gaišība. Viņš jau te visu laiku trīcēja aiz dusmām. Mana sievasmāte, Breininga kundze, šādu viņa garastāvokli jau pirms gadiem nosaukusi par trakuma lēkmi, un pret to ir tikai viens līdzeklis: jābūt iecietīgiem, līdz tas pāriet. Ludvigs jau atkal nāks pie prāta un katrā ziņā visu nožēlos, un no sirds lūgs piedošanu, ko šim satriektajam karstgalvim arī neviens nav varējis liegt.

Ap Marijas Kristīnes lūpām vīdēja vārs smaids, kura rūgtumu nespēja pilnīgi apslēpt pat sabiedriskais lakojums.

—   Bet vai dažreiz šādas trakuma lēkmes neturpinās krietni ilgi?

Vegelers piekrītoši un rezignēti palocījas.

—   Diemžēl, gaišība.

Un šī droši vien turpināsies ilgi…

Nākamajā dienā Ludvigs ieradās kopā ar nolīgtu kalpotāju, kam bija pavēlēts viņu pie pusdienu galda apkalpot reizē ar firstu. Kamēr kalpotājs to darīja, van Bēthovena kungs, ēzdams ar vislabāko apetīti, uzturēja sarunu, lai gan diezgan vienpusīgu. Viņš dzīvi tērzēja par kādu Mocarta klavierkoncertu, kas viņam tuvākajās dienās jāspēlē beneficē par labu Mocarta atraitnei, kura nonākusi naudas grūtībās, un plaši, ārēji pamācoši un uzskatāmi runāja par vecu veco tematu — Mocarta klavierspēles tehniku.

Kad sulaiņi bija aizgājuši ar traukiem, Lihnovskis sāka smieties.

—   Bēthoven, šis ģeniālais solis ar nolīgto sulaini taču maksāja jums vismaz trīs guldeņus. Uz ilgu laiku tas kaitēs jūsu makam, ko nevaru pieļaut, un bez tam es atzīstu savu neapdomību un to nožēloju. Tiklīdz servēs pēc pakāpēm, jums, protams, jāpasniedz pirmajam.

Firsts runāja bez izsmiekla, pat draudzīgi.

—   Es taču esmu tikai tāds — firsts vārda pēc, jūs turpretī esat liels mākslinieks. Tūlīt došu sulainim attiecīgus norādījumus. Vai tagad esat apmierināts?

Ludvigs beigās smējās pats par sevi. Viņš bija tāds pats kā parasti, nospēlēja viņiem Mocarta koncertu un izcēla visus lutti, un priecīgi ieķērkdamies.

Bet dažas stundas vēlāk, — Lihnovskis un doktors Vegelers bija aizgājuši uz pilsētu, — viņš dziļi palocījās pret Mariju Kristīni.

Uz redzēšanos, gaišība, es vēl ilgi atcerēšos viesmīlību, ko tiku baudījis šajā namā.

—   Tikāt baudījis? . ..

—        Es dodos projām. Mans kalpotājs patlaban sakravā mantas.

—   Ludvig! Jūs no kaut kā bēgat.

Viņš satrūkās.

—   Es?…

Viņas jautājums bija to izbiedējis.

—   No kā man būtu jābēg?

Varbūt Marija Kristīne gaidīja kādu izšķirošu lēmumu, vai arī tas bija tikai bikls mēģinājums viņu aizturēt.

—   Taču ne no manis?

—   No jums? Marija Kristīne!

Viņš izmisis mirkli padomāja un tad nolieca galvu.

—       Tomēr tas ir tā. Es bēgu arī pats no sevis. Lūdzu, piedodiet.

Durvis aiz Ludviga jau bija aizvērušās, bet ar savu sievietes nojautu viņa skaidri sajuta, ka viņš nav teicis nedz taisnību, nedz arī gribējis viņu aizvainot. Vainojama vienīgi neveiklā izturēšanās, jo audzināšanu viņš nebija guvis salonos, taču katrā ziņā tagad beidzies kaut kas, pat vēl nepaspējis sākties, — un tā arī bija labāk. Noslēpums, kam vajadzēja palikt noslēpumam, bija izglābis viņus abus no bezdibeņa.

Nē, tā nebija parastā trakuma lēkme, kā doktors Vegelers to mēdza dēvēt, bet gan kaut kas daudz sarežģītāks, un varbūt tikai pēc gadiem atklāsies tās īstais iemesls.

KādēJ viņa ar to samierinājās? Viņa pati nezināja.

Viņa stingi raudzījās kaut kur telpā, kurā krēsla satumsa arvien vairāk un tagad jau bija tik bezcerīgi necaurredzama kā satraucošā un baismā mistērija, kas apņēma Ludvigu . ..

Terēze un Jozefīne ķiķināja kā skolnieces, un grāfiene Anna Barbara Brunsvika uzmeta savām meitām norājošu un izmocītu skatienu.

Šaurais spogulis pretējā sienā rādīja zemu matu mezglu, kā viņa bija likusi sevi frizēt. Tā skaitījās visjaunākā mode, tikai diemžēl nepiestāvēja viņas sejai. Bet varbūt arī šai nepatikā bija vainojama dvēseles migrēna?

Skaitļi! Skaitļi! Vēl astoņpadsmit dienas, tagad vēl tikai astoņpadsmit dienas, un visa šī joņošana, šis ceļojums uz Vīni bija viena vienīga skriešanās sacīkste šo skaitļu dēļ, kuri nozīmēja vekseļu maksāšanas termiņus …

—   Jozefīne! Un pat tu, Terēze!

Terēze saslējās. Viņa bija ne tikai vecākā starp brāļiem un māsām, bet arī nopietnākā un klusākā. Viņa vienmēr nēsāja plīvuru, arī tagad pie vienkāršās kokvilnas kleitas, kādu valkāja arī Jozefīne. Plīvurs neaizsedza Terēzes seju, bet bija iesiets tumšajos matos un sniedzās mugurpusē līdz lielā pušķī sasietajai lentai virs gurniem, viņas māsa no tā varēja arī atsacīties. Vienīgi viņai, Terēzei, bija jādzīvo mūžīgās bažās, ka tikai citi neatklāj viņas fizisko trūkumu. Viņai radīja ciešanas mugurkaula izliekums, lai arī ne visai liels, — un Terēze bija meitene, kas …

Jozefīne ļoti labi dzirdēja draudīgo, formālo uzrunu «Jozefīne», nevis «Pepi» vai pat «Pīps». Taču aiz viesnīcas «Pie Zelta Greifa» logiem pašlaik staroja maija rīts, un tā nevaldāmā līksme kūsāja arī viņā. Meitene drebēja aiz pārgalvības, kas tās mulsinošo pievilcība padarīja vēl neatvairāmāku. Tumšās acis šķiltin šķīla varvīkšņainas dzirksteles, un pieres vidū nokarājās neiztrūkstošā gražīgā sproga. Vai tā izskatījās pēc āķīša vai komata? Katrā ziņā tā bija Jozefīnes — komteses Brunsvikas sproga, komteses, kuru draugi drīkstēja saukt par «Pepi» un tuvākie radinieki par «Pīpsu».

Viņa uzlēca kājās un, uzlikusi roku uz sirds, palocījās pret māti ar galma kavaliera stīvo cieņu.

—   Esmu izmisumā, ekselence, ka mani sauc atpakaļ uz manu mākslas kabinetu.

Viņa imitēja galma skulptoru Milleru, kas nupat bija aizgājis. Vakar, vēl izmantodamas atbraukšanas dienu, viņas bija apmeklējušas tikko atklāto Millera galeriju Sarkanajā tornī — Vīnes pašreizējo sensāciju. Viņām visu bija izrādījis vecs, pārāk svinīgs kungs, kas stādījās priekšā par galma skulptoru Milleru, šīs mākslas darbu kolekcijas īpašnieku un vitrīnās izstādīto skaisto vaska figūru autoru, un izskaidroja viņām atsevišķus antīko meistardarbu nolējumus. Jā, beidzot viņš bija dāmām piedāvājies būt par Ciceronu ne vien savā kolekcijā, bet visā Vīnē.

Adalberts Rostijs aplaudēja. Tas bija Franča Brunsvika kādreizējais skolas biedrs no Ofenas, tieši viņa gada gājuma,

tatad divdesmit divus gadus vecs; daudzas brīvdienas viņš bija pavadījis Martonvasaras pilī un jau skaitījās par ģimenes locekli.

—   Lieliski! Tev ir īsts aktrises talants, Pepi.

Stīviem un tomēr jocīgiem soļiem viņa devās uz durvīm, un Rostijs vēl vairāk sajūsminājās.

—       Bravo! Arī paša kaulos skaidri jūtama viņa ģikts! Tiešām! Tiešām! Kā tāds pusklibs un tomēr vēl iemīlējies stārķis!

Jozefīne apsviedās apkārt.

—        Rostij, tā tas ir. Šis vecais, stīvais stārķis noteikti ir iemīlējies, — un kas ir viņa mīļotā varde? . ..

Cits pēc cita noskanēja sīki, sidrabaini smieklu zvaniņi.

—        Aiz tīras, nekautrīgas ziņkāres es gribētu ar to kādreiz iepazīties.

Rostijs pamirkšķināja.

—   Tad tev jāpaskatās tikai spogulī.

—   Kur? …

—   Jā, Pepi.

Jozefīne viegli pieskārās savai pierei, savai cirtai, kas atgādināja komatu.

—   Tad viņam te tulti, ja to izteiktu skaņās.

—   Jozefīne! Rostij!

Nobira vesels birums franču vārdu.

—        Mēs te esam sabiedriskā vietā — vislepnākajā Vīnes viesnīcā! Un, lai ari bez mums vairs neviena nav brokastu zālē, taču Janoss, kas mūs apkalpo, staigā iekšā un ārā, un šādi vulgāri izteicieni, kaut vai sulaiņa klātbūtnē, — Jozefīn!

Meitene apsēdās pie galda un liekulīgā nožēlā sāka maisīt savu šokolādi.

—       Māmiņ, es zinu, ka esmu sevišķi neizdevies radījums, un arī Rostijs, — vai ne, Rostij? — lūdz mums piedošanu.

Viņas skatiens kļuva atklāts un līdzjūtīgs.

—   Bet vai mums tiešām jābūt skumīgiem? Varbūt. . .

Grāfiene Brunsvika nopūtās.

—   Tev taisnība, Pīps.

—   Kā vienmēr, māmiņ.

—        Pepi! — Nu labi, apspriedes sāksies tikai rīt. Tātad, — ko esat nodomājuši iesākt šodien?

—        Labā māmiņ! Terēze, Rostij, vai jums ir kas padomā? Nekas, jūs neattapīgie radījumi? Un mani šis ceļojums, šis mūsu pirmais izbraukums plašajā pasaulē, ir padarījis gluži

Ii.iku! Vīne, šī milzu pilsēta, divsimttūkstoš iedzīvotāju! Un te ir Stefana katedrāle, Prāters, Hofburga, Sēnbruna un…

Viņa pielēca kājās.

—       Es kaut ko zinu! Ak, ja jums nebūtu manis! Māmiņ, mēs taču gribētu arī Bēthovenu atsaukt šurp.

Rostijs aizrijās.

—   Ko jūs gribētu?

—   Nu, Bēthovenu atsaukt šurp, — Jozefīne atkārtoja.

—   Es saprotu, tu svētā vientiesība, tikai… — viņš smējās,

tā ir varena izdoma: «Bēthovenu atsaukt šurp!»

Grāfiene gribēja paskaidrot.

—       Terēze un Pepi bija nodomājušas te Vīnē arī vēl papildināties mūzikā un ņemt dažas klavierstundas. Bēthovens tagad esot viens no labākajiem klavierskolotājiem Vīnē . . .

—   Pats labākais, ekselence.

—       … nu, lieliski, un arī ievērojams komponists, tas nāks par labu teorētiskajām mācībām.

Jozefīne iecietīgi smaidīja.

—   Vairāk nekā tas vien, māmiņ.

Pat atturīgā Terēze iedegās:

—   Noteikti, Pepi.

Ekselence kratīja galvu.

—       Ko jūs varat noņemties ar šo Bēthovenu! Jau nelaiķa papus un arī Francis, jūs visi — izņemot Karolīni. Vai viņš tiešām ir tik ievērojams, Rostij?

—       Par to es nevaru spriest, ekselence. Vienīgi, kā jau teicu, kas attiecas uz «atsaukt šurp», — ja jūs varbūt pati ar Terēzi un Pepi aizietu pie viņa un pateiktu kādu labu vārdu? Man vēl kas ienāca prātā, ekselence. Brīdinu jūs, neuzaiciniet viņu ierasties uz stundām te viesnīcā, un kaut arī «Pie Zelta Greifa». Cik es viņu pazīstu, viņš nekādā gadījumā tik zemu nenolaidīsies no saviem augstumiem.

—   Tu pazīsti viņu, Rostij?

Jauneklis satrūkās.

—       Kā tu mani sabaidīji, Pepi! Tu jau meties man virsū kā vanags uz laupījumu. Es pazīstu viņu pēc skata, bet citādi gan tikai no valodām.

—   Vai viņš ir glīts?

—   Diemžēl ārkārtīgi neglīts.

—       Cik žēl, bet, ja labi apdomāju, tad tas tomēr nav nekas. Glīti vīrieši ir iedomīgi un vienīgi sevī iemīlējušies.

—   Ak tu astoņpadsmitgadlgā viszine!

—   Deviņpadsmit, lūdzu, Rostij, — un cik vecs ir viņš?

—   Laikam gan ap trisdesmit.

—        Patīkams vecums. Tad jau viņš tieši sāk kļūt par kaut ko līdzīgu īstam vīrietim.

Divdesmit divus gadus vecais Rostijs paklanījās.

—   Pateicos, Pepi!

—   Lūdzu, Rostij, — un ko tu vēl zini?

—       Viņa dzīvē esot kāds traģisks noslēpums, bet es par to neko nezinu, un viņš noteikti ir cilvēknīdējs.

—        Cik tas satraucoši un interesanti! Es jau tagad esmu viņā iemīlējusies, vēl vairāk nekā agrāk.

—   Pepi! … — ekselence atkal norāja.

—   Bet tā tas’ir, māmiņ!

—   Ko tik tu nesapļāpā, bērns.. .

—       Tad tev būs jārēķinās ar stipru konkurenci, Pepi, — Rostijs smējās, — jo skaistākās sievietes ir gluži galvu zaudējušas viņa dēļ, — tur gan vainīga viņa dēmoniskā spēlēšana.

—   Tas neko nenozīmē.

Jozefīne aplūkoja sevi spogulī.

—        Mēs taču nekad neesam baidījušās no konkurences, vai ne, Pepi?

—       Tev nu gan ir iedomas… — Terēze, galvu kratīdama, piebilda.

—        Protams, ka man ir iedomas. Neaizmirsti, mīļo māsiņ, ka mani dēvē par saules dzirksti, par grāfu Brunsviku ģimenes ģēniju. Māmiņ, vai jūs būsiet tik laipna un nāksiet mums līdz?

—       Vai jūs katrā ziņā gribat iet, bērni? Jeb vai tu tomēr šaubies, Terēze?

—        Nē, māmiņ, tikai — viņš droši vien liks mums parādīt, ko protam, — un ko lai es spēlēju? Kādu viņa sonāti? Man jau tagad trīc rokas, tikai to iedomājoties vien.

—   Man gan ne.

Jozefīne pie spoguļa savai komatveidīgajai sprogai izveidoja sevišķi pārgalvīgu izliekumu.

—        Es nospēlēšu viņam savu mīļāko gabalu, ko protu sevišķi spoži. Klavierpartiju no viņa klavieru trio do minorā. Viņš brīnīsies, ko es iztaisu no viņa kompozīcijas.

—   Jā, bet pārējās partijas? Vijole un čello?

—       Tu gan esi bailule, Terēze! Tās es dziedāšu līdz — lalalā! Jānos! Jānos!

Ienāca sulainis.

—   Lūdzu, komtese? . ..

—   Parādes livrejā!

Viņa virpuļoja tam apkārt.

—       Tā, tagad tev tāda ir mugurā un tu vari reprezentēties. Redzi, tā ir priekšrocība, ja cilvēkam, — tā kā man, — ir tikai viena vienīga livreja. Jānos, tev jānes manas notis, un šoreiz man nav nekas pretī, ja arī Branka nāk līdz un jūs abi ejat tieši sešus soļus aiz mums. Un, lūdzu, sejas lai būtu kā no sažuvuša ozolkoka cirstas, jo jūs tēlojat Zabas ķēniņienes pavadoņus. Un kas ir Zabas ķēniņiene? Protams, es, un es vēlos atstāt iespaidu. Vai tev ir līdz duncis?

Janošs jautājoši uzlūkoja komtesi.

—       Mēs ejam viesos pie cilvēknīdēja, Jānos, bet varbūt viņš ir arī cilvēkēdājs. To nekad nevar zināt. Vai tu vajadzības gadījumā cīnīsies par mani?

Vecā ungāra acis iemirdzējās.

—   Arī miršu, komtese.

Jozefīne nozibiņāja savus žilbinošos zobus.

—       Tas šobrīd vēl nebūs nepieciešami. Vai nāksi līdz, Rostij ?

—   Diemžēl man ir lekcija.

—       Tā ir īstā laikā. Es taču dodos vīriešu medībās, un tur zēni nedrīkst būt klāt.

—   Ak tu raganiņa! …

—   Jauku mācīšanos, Rostij! — Jozefīne pamāja.

Māja Svētā Pētera laukumā izskatījās noplukusi, apmetums vietām plankumains, vietām nolupis, un durvis ar slīpi lejup nomīto slieksni likās it kā skaudībā sašķiebta mute.

Tenākot no āra, vispirms vajadzēja aprast ar priekšnama tumsu, un tad sasmakušajā gaisā pa šaurām, neērtām vītņu kāpnēm bija jākāpj līdz trešajam stāvam.

Abi sulaiņi smagi kāpa pa priekšu, tiem sekoja grāfiene Brunsvika, reizumis apstādamās.

—       Šīs debesu kāpnes! Mana sirds! Tā jau ir īsta dēka, ko tu te esi uzsākusi, Pepi.

Meitene pēkšņi jutās bikla un apmulsusi. Viņa mēģināja

smieties. — Man tā ap sirdi, it ka es ietu pie zobārstā, Terēze. Man tiešām ir bailes.

Priekšhams augšā ar daudzajām durvīm bija diezgan tumšs. Kāda muša spindzot nemitīgi sitās pret loga nosūbējušo rūti.

Bija Joti klusu.

—       Varbūt viņa nemaz nav mājās, — Jozefīne čukstēja.

—  Cerams, ka viņa nav mājās.

—   Ak tu bailule, un tu vēl mani sauci par tādu.

Pēkšņi aiz vienām durvīm kāds nikni piesita pāris akordu.

Tad atkal valdīja nāves klusums.

—       Nu, pieklauvē, — teica grāfiene Brunsvika. Terēze pieklauvēja, taču nebija manāms, ka istabā kas pakustētos. Muša džinkstēja un sitās pret rūti, līdz apdullusi nokrita uz palodzes.

Jozefīne pakratīja galvu.

—        Iespējams, ka te arī nemaz nav, jo uz tāda flīģeļa, kas tik noskaņojies, viņš . ..

—   Tas ir te, — Terēze palocīja galvu.

Viņa pamāja māsai, norādīdama uz plāksnīti pie brūni svītrotām durvīm, kas taukaini spīdēja, ar šīm bezgaumīgajām svēdrām gribēdamas līdzināties dižciltīgam kokam.

—   To viņš laikam gan pats rakstījis.

Pepi uz pirkstgaliem pienāca klāt un lasīja:

—   Ludvigs van Bēthovens.

Šai mirklī tika atrautas vaļā durvis un veids, kā to darīja, skaidri atklāja šādas rīcības nolūku. Bez šaubām, būs notverts kāds, kas slepeni noklausījās. No lielas, saules pilnas istabas priekšnamā spēji ielija gaisma un plūda pāri meitenes galvai, kas it kā šķelmīgi bija mazliet pieliekta, bet atnācējiem pretī izcēlās kāda vīrieša siluets, kura kuplie mati kā ērkulīgs mudžeklis atēnojās vienā no istabas dziļumā esošajiem logiem.

—       Van Bēthovena kungs? … — samierinoši iesāka grāfiene Brunsvika.

Ērkuļa siluets nepakustējās, un tad kāda balss, kurai trūka ne vien labskaņas, bet arī laipnības, vaicāja:

—   Pie kā jūs vēlaties?

Izklausījās, ka šķindot nolaistu dzelzs režģi. Aizdomīgas, šķietami zilpelēkas, bet katrā ziņā šaudīgas un mazas acis nopētīja dāmas un sulaiņus, un šīs acis pie tam atradās viņpus režģa. Tās bija nepārprotami naidīgas, līdz tāpat …

Bez apmeklētājiem redzama iemesla viņš mainīja izturēšanos. Tagad viņš atkal centās būt sevišķi pieklājīgs.

—       Mans vārds ir Bēthovens. Dāmas droši vien atnākušas pie manis? Ar ko varu pakalpot? Lūdzu, nāciet taču iekšā.

Viņš ieskrēja, nē, iedrāzās pa priekšu istabā un novāca šo un to, kas bija uzlikts un sakrauts uz krēsliem, — kabatas lakatus, kuri karājās pār atzveltnēm, tabakas kasti, rītasvārkus, pāris kaklasaišu …

—       Vai dāmas neapsēstos? Lūdzu, atvainojiet, ka man šeit tāda nekārtība, bet mans kalpotājs pa divām trim dienām parādās tikai dažas stundas, kā tam pašam patīk … — Viņš paraustīja plecus. — Un es pats arī neesmu sevišķi kārtīgs.

Viņš smējās kā puika, kas atzinies draiskā nerātnībā, un nu jau bija pie flīģeļa, mēģinādams vismaz cik necik sakārtot nošu kalnus.

Grāfiene Brunsvika ar kabatas drāniņu viegli pieskārās degunam un lūpām.

—       Jāatvainojas vienīgi mums, ka tā iebrukām, un tagad mēs gribam jūs arī vēl apgrūtināt ar lūgumu.

Viņa atcerējās Rostija piekodinājumu. Bēthovena skatiens atkal kļuva aizdomīgi glūnošs un balss skanēja satraukti un asi.

—       Tas nebūt tā nav. Dāmas mani nemaz netraucē. Es tikai mēģinu un noņemos te, — viņš nicinoši norādīja uz klaviatūru, — gar kaut ko, kas man tā kā tā negrib izdoties. Tā būs mana pirmā simfonija.

Terēze redzēja mātes sejā dīvainu izbrīnu.

—   Vai drīkstu runāt, māmiņ? Es to labāk nokārtošu.

Viņa pagriezās tieši pret Bēthovenu.

—       Man jāstāda mūs priekšā, un, ja jūs atļaujat, es pie viena tūlīt izstāstīšu vienu daļu, tā sakot, no mūsu ģimenes ģenealoģijas, tikai jūs nedrīkstat mani pārprast.

Viņš nogaidoši palocījās.

—       Mēs esam no Ungārijas. Mans tēvs tur bija augsts ierēdnis, ekselence grāfs Brunsviks, un tādēļ mūsu māmiņa arī ir ekselence. Turpretim mēs, Brunsviku bērni, — viņa pasmaidīja, — īpaši attiecībā pret jums, neesam nekādas ekselences.

—   Ļoti laipni, komtese.

—   Mans tēvs ir miris, citādi viņš ari būtu šeit, jo …

Viņa paraudzījās uz gravīrām pie sienas.

—   Viņš īsti cienīja tikai četrus komponistus, kas viņam

nozīmēja visu. Trīs es redzu tur augšā, Hendeli, Bahu, Mocartu, trūkst vienīgi ceturtā, ko viņš mīlēja visvairāk. Tas saucas — Ludvigs van Bēthovens.

—   Es?! .. .

Tumša kvēle pārklāja viņa sarkano seju, līdz sasniedza dīvaini izvagoto pieri.

—       Jā, un viņš mūs, Brunsviku bērnus, šī ir mana māsa Jozefīne, un mani sauc Terēze, iepazīstināja ar visām jūsu kompozīcijām. Arī manu brāli Franci, kas ir visai labs čellists.

Grāfiene Anna Barbara arī no savas puses gribēja piebilst kādu glaimojošu vārdu.

—       Tā jau mums ir īsta Bēthovenu mānija, van Bēthovena kungs.

—   Kā ekselence to domā?

Atbildēja Terēze.

—       Māmiņa grib teikt: kad jūs kādreiz negaidot atbrauksiet pie mums uz Martonvasaru, tad no rīta līdz vakaram — arī dziesmās — es mazliet protu dziedāt — dzirdēsiet vienīgi Bēthovenu un Bēthovenu. Bet tagad māmiņai Vīnē kārtojami veikalnieciski darījumi, un Jozefīnei un man šis ir pirmais lielais ceļojums, brīnišķīgs ceļojums, un te Vīnē mēs, protams, gribētu arī — iepazīties ar mūsu Bēthovenu.

—   Un nu jūs esat vīlušās.

—       Kā, lūdzu? Nē, — tikai nobijušās, jo tagad sekos mūsu lūgums. Mēs spēlējam jūsu mūziku, nu, pats par sevi saprotams kā diletantes, nemākulīgi…

—       Tas it nemaz nav pats par sevi saprotams, — viņš pārtrauca. — To nedod vis prasme, bet gan iejūtība; nevis pirksti, bet sirds, un, ja tad pirkstiem nevar neko pavēlēt, kā tas ir daudziem profesionāliem «klaviermeistariem» …

Terēze palocīja galvu.

—       Zināms, tikai — pirkstiem vajag prast sekot šādām sirds pavēlēm.

Viņš līksmi smējās.

—   Tas, protams, ir priekšnoteikums.

—       Nu jā, un mūsu pirksti… vai ne, Jozefīn?.. . Mana māsa un es, — vai mēs drīkstētu lūgt pāris stundas?

«Tagad man vajag saldi runāt un piebalsot, taču es to nedarīšu,» Jozefīne domāja. «Līdz šim šī mīļā Terēze mani

pilnīgi bija nobīdījusi malā. Kā viņa vispār uzvedas? Tīrais kauns! Kliedz kā tirgus sieva, lai tikai neaizietu garām viņas sakņu galdam. Un turklāt tai no lūpām plūst medus saldi vārdi, — un kā viņa skatieni kavējas pie šīm lūpām!»

—   Tātad komtesēm patīk manas sonātes?

Protams, atkal atbildēja Terēze, jo viņa bija tā vienīgā runātāja.

—   Jā — nē, tas ir tā: sonātu spēlētāja esmu vairāk es.

Viņa pārdomāja.

—       Man jāizsakās vēl citādi. Jozefīne arī spēlē sonātes, bet viņas mīļākie gabali ir jūsu klavieru trio, it īpaši tas do minorā.

—   Kurš? …

Bēthovens spēji pagriezās pret Jozefīni.

—   Tieši tas trio do minorā, ko pat Haidna kungs neatzina?

Viņš trīcēja, juzdamies izsmiets un sarūgtināts.

Nē, tā vis nedrīkstēja ar viņu, komtesi Jozefīni fon Brunsviku, apieties. Tad viņa prata izturēties ārkārtīgi augstprātīgi.

—       Pat tas, ko saka kāds Haidna kungs, man nav nekas. Es jau kopš vairākiem gadiem mēdzu patstāvīgi spriest.

—   Tā …

Viņa izjuta triumfu. Kā viņam pārvērtušās acis! Aiz pārsteiguma tās bija kļuvušas lielas un tumšas, un viņš nenovērsdamies skatījās viņā, it kā būtu ieraudzījis neaptveramu brīnumu. Jā gan, van Bēthovena kungs, šis neaptveramais brīnums esmu es, komtese Jozefīne fon Brunsvika.

Terēze! Terēze jau atkal vēlējās viņam atgādināt sevi. Viņa piesēdās pie klavierēm un nopūtās:

—   Jūs taču tagad droši vien gribēsiet mūs pārbaudīt…

—       Pārbaudīt ne, bet, ja es orientācijas dēļ kaut vai pāris taktis…

Terēze, protams, spēlēja savu labāko gabalu no viņa 10. opusa — 1. sonāti Mi bemola mažorā, allegro molto e con brio un neapmierinājās vis tikai ar dažām taktīm. Sī lēnīgā Terēze! Kā viņai dega vaigi un pirksti ņirbēja! Nu, nebija nekādas vajadzības tā steigties. Viņa, Jozefīne, vispār neņems stundas pie šī Terēzes elka. Vīnē taču ir vēl arī citi klaviervirtuozi, varbūt Velfla kungs, Mocarta skolnieks …

—       Paldies, komtese, pietiks. Jus esat pieņemta par skolnieci.

Terēze piecēlās.

—  Un tagad tu, Pepi.

—  Diemžēl man ir migrēna.

—       Tev, Pepi? Bet tu taču arvien apgalvo, ka nemaz nezinot, kas tā migrēna tāda ir! — māsa smējās.

Migrēna bija vājš un aiz matiem pievilkts iegansts, bet no Terēzes jau nebija ko slēpties.

—       Nu, van Bēthovena kungs, mana māsa Jozefīne spēlē krietni labāk.

Šī viltīgā čūska laikam tagad juta kaut ko līdzīgu nožēlai!

Jozefīne cukursaldi pasmaidīja.

■— Bet vai jūs pats mums kādu nieciņu nenospēlētu, van Bēthovena kungs?

Viņš tūlīt apsēdās pie flīģeļa.

—        Varbūt manu jauno sonāti, kas nupat parādījusies iespiesta? Esmu to nosaucis par «Patētisko» … tas ir, es pats ne. Tikai — nē, tas taču neiet. Instruments būs pārāk noskaņojies.

Šī atruna, protams, bija vēl muļķīgāka. Viņam taču vajadzēja zināt, cik ļoti flīģelis noskaņojies, un viņš arī jau atkal pagriezās pret Terēzi.

—       Bet, ja es jums uzdāvinātu šo sonāti, vai tas jums darītu prieku, komtese? Nošu veikalos to vēl nevar dabūt.

—  Van Bēthovena kungs!

Pat māte piegāja pie flīģeļa un jutās aizkustināta.

—  Bērns, tas nu gan tev būs prieks!

Bēthovens smējās.

—       Par to nav vērts runāt. Bet tagad pats svarīgākais: kur dāmas dzīvo?

—  Kāpēc? «Zelta Greifā», — Terēze atbildēja.

—       Vai būtu pieņemams, ja es rīt ap vienpadsmitiem no rīta ierastos «Zelta Greifā» dot stundas?

Sekoja vēl dažas de part et d'autre1 frāzes, garlaicīgas^ jo garlaicīgas, un tad šis Jozefīnei tik neiepriecinošais apciemojums bija garām.

Neiepriecinošais? Kālab?

Kāda gan viņai gar visu to daļa?

—   Es dzirdu, tu vēl esi nomodā, Terēze.

—  Jā, Pepi.

—        Un tāpēc es nāku tāpat kā asiņainā, mēnessērdzīgā lēdija Makbete ar aizdegtu sveci. Es gribu novēlēt tev labu nakti un tā noslēgt ar tevi mieru.

—       Jā, kas tev pēkšņi noticis, Pepi? Vai nepasēdēsi vēl brītiņu pie manis?

—  Labprāt.

Jozefīne notupās uz gultas malas.

—       Vai mēs jelkad tik ilgi esam bijušas dusmīgas viena uz otru? Divpadsmit stundas? Es nemaz nevaru atcerēties.

Viņa kustināja svečturi un raudzījās liesmiņā, kas šūpojās šurpu turpu.

—■ Es, starp citu, ņemšu stundas pie Velfla kunga. Tu zini, es neesmu skaudīga, iedomīga vai egoistiska, bet tas mani sāpināja.

—  Sāpināja?…

—       Mījā, es neesmu atnākusi tev ko pārmest. Un tas jau arī ir aizmirsts.

Māsa piecēlās sēdus.

—       Nē, Pepi, fā tas neiet. Tev arī nav ne mazākā iemesla būt augstsirdīgai, gluži pretēji.

—  Gluži pretēji? …

Jozefīnes tumšās acis atkal meta zibšņus.

—       Es nemaz negribētu par to runāt, kā tu šodien priekšpusdienā izturējies.

—  Bet es tomēr to prasu.

—        Lūdzu! Kā tirgus sieva, kas izkliedz savas preces un greizsirdīgi uzmana, ka tikai kāds pircējs nepieiet pie kaimiņienes galda. Jā, tā tu uzvedies, un tev jau arī izdevās panākt, ka viņš man neveltīja ne skatiena, tu jau viņam to neļāvi. Mani neinteresē nedz van Bēthovena kungs, nedz tas, ka viņš tev uzdāvāja sonāti, tās vienīgi ir skumjas un sarūgtinājums par māsas neuzticību. Jā, ja tā vēl būtu bijusi Karolīne! Bet no tevis, Terēze, es gaidīju vairāk, jo tu man vienmēr esi bijusi arī vairāk nekā māsa, gandrīz kā māte.

Terēze mīklaini smaidīja.

—   Vai tu beidzi, Pepi?

—        Atmet šo acu apmānīšanu, Terēze. Es taču beigu beigās neesmu akla.

Terēze lēnām palocīja galvu.

—       Tomēr tu esi akla, pat gluži akla. Bet viņš nav akls un tūlīt redzēja, ka es — nu, ka es esmu kropla.

Jozefīne spēji apskāva māsu.

—       Lai kas būtu noticis, tu nedrīksti tā runāt par sevi, tas nav izturams.

—        Bet man par to jārunā, Pepi. Jā, un, tā kā es parasti zinu, kā izturēties pret kropļiem un tādiem cilvēkiem, — esmu izvēlējusies uzdevumu palīdzēt saviem vēl vairāk piemeklētajiem brāļiem un māsām, — tātad es arī zināju, ka — pakurls cilvēks nolasa vārdus no lūpām. Tā viņam bija laba palīdzība, un var vēl vairāk palīdzēt, ja, — protams, neuzkrītoši, viņš nedrīkst to manīt, — skaļi runā, ļoti skaļi, pat kliedz — kā tirgus sieva.

Viņas daiļajā sejā ar cēlo profilu, kas bija veidots pēc klasiskā ideāla, tagad skaidrāk nekā citkārt parādījās atsacīšanās ievilktās asās līnijas, taču līdz ar to arī viegls, jautrs smaids un mirdzums.

—       Un es ceru, ka šī nevainīgā viltība izdevās. Jo arī mana tik gudrā māsa Pepi, kas, tāpat kā bazilisks, visu redz, varēja maldīties.

Jozefīne aizklāja ar rokām seju.

—       Es tiešām biju akla, un dusmas uz tevi, Terēze … Piedod. Esmu tik nekrietna, ka tik nejauki domāju par tevi un arī par viņu. -t

—       Ja tu patiesi par viņu tik ļauni domāji, tad tā bija slikta pateicība.

—  Kā tā? .. .

—  Jo …

Terēze apsvēra.

—        Kā lai to pasaku? Viņš gan vienmēr skatījās uz mani, jo viņam bija vajadzīgas manas lūpas kā klibam kruķi, bet citādi taču viņš redzēja tikai tevi. ,

—  Mani? . . .

Terēzes skatiens pavērsās tālē.

—       Tā tam arī jābūt. Tā ir tikai dabiskā rangu kārtība starp mums abām.

Viņa pārdomāja.

—  īstenībā būtu labi, ja tu ņemtu stundas pie Velfla kunga.

—   Un kāpēc? — Jozefīne vaicāja, plati iepletusi acis.

—       Tu varētu viņu bez jebkāda ļauna nolūka padarīt vēl nelaimīgāku, nekā viņš jau tāpat ir.

Māsa sarauca pieri zem āķveidīgās sprodziņas un tad sāka smieties.

—        Terēze, tu Brunsviku ģimenes Kasandra un Pitija, esmu jau pieradusi pie dažādākiem taviem orākula cienīgiem izteicieniem, bet šis man šķiet pilnīgi nesaprotams. Kāpēc lai es darītu viņu vēl nelaimīgāku, nekā viņš jau ir?

Viņai pēkšņi kas iekrita prātā, un viņa izslējās taisni.

—   Saki, Terēze …

—   Par ko tu domā?

—   Tātad viņš ir pakurls arī kā — mūziķis?

—       Jā, un šis laikam gan ir tas noslēpums, par ko minēja Rostijs. Varbūt — un tas būtu pavisam traģiski un nežēlīgi — pats Bēthovena kungs to vēl uzskata par noslēpumu, ko kautrīgi mēģina noslēpt, tāpat kā arī es cenšos savu, salīdzinot ar viņējo, tik nenozīmīgo noslēpumu aizklāt ar lentu pušķiem un plīvuriem. Taču tagad mēs abas jau arī zinām viņa noslēpumu.

Jozefīne atraisījās no iekšējā sastinguma.

—   Nabaga, nabaga cilvēks.

Un viņa rūgti raudāja.

Nākamajā rītā Terēze devās māsas istabā tādā kā pretvizītē. Viņa pēkšņi atvēra durvis, kas atdalīja abas istabas, un parādījās uz sliekšņa.

Bija vēl ļoti agrs. Ielās uz jumtiem čiepstēja tikko atmodušies zvirbuļi, — to varēja dzirdēt caur plaši atvērto logu, pie kura Jozefīne sēdēja vēl pavisam blāvajā saules gaismā.

—   Ko tu tur skribinies kā pele, Pepi?

—       Tikai kā pele? Pareizāk, mīļā, būtu: nabaga baznīcas žurka. Lūdzu, netraucē mani. Tāpēc ka es nesen lasīju ārkārtīgi dziļdomīgu vārdu. Tikai kur, kur? . ..

Jozefīne nopūtās.

—        Kādas tik blēņas man skolotāju kungu dēļ un pie tam vēl visdažādākajās valodās nevajadzēja iekalt galvā?! . . . A, tagad es atceros! Tas bija hercoga Pjera Gastona de Levisa grāmatā «Maximes et rйflexions sur diffйrents sujets de morale et da la politique»'. Un tas skanēja: «noblesse

1 «Domu graudi un pārdomas par dažādiem morales un politikas jautājumiem»

oblige». Dižciltība uzliek pienākumus! Tāpēc es arī lāpu saplīsušo piedurkni.

Viņa košļāja diegu.

—   Nav nekādas citas iespējas. Esmu jau vaicājusi visiem filozofiem un gudrajiem, kas man tā nejauši iešāvās prātā: Aristotelim, Arhimedam, Platonam, Sokrātam un Homēram. Es teicu: «Messieurs, ko lai daru, ja man kāds aplej kleitu ar šokolādi vai aveņu mērci?» Filozofi mēmā rezignācijā kratīja galvas, vienīgi Solons sprieda tiesu. Viņš jau arī ir speciālists gudru likumu izdošanā. «Tad visžēlīgajai komtesei trīs dienas jāpaliek gultā, kamēr kleitu izmazgās, izžāvēs un atkal izgludinās.» — «Bet ja nu traipi neizies, Solona kungs?» es jautāju. Viņš palūkojās uz debesīm. «Uz šo jautājumu var atbildēt vienīgi zvaigžņu tulks.»

—   Nē, nē, ko gan visu tu neizgudro, Pepi, — Terēze smējās.

—   Daudz, Terēze. Es gribētu jaunu kleitu un nevis no perkāla, šī lētā, nožēlojamā kokvilnas auduma, un es gribētu tajā izskatīties skaista.

—   Tu jau esi pietiekami skaista, Pepi, pat par daudz skaista.

—   Neviena meitene nevar būt par daudz skaista, jā, un tad es gribētu zināt, ko mamma gan iedomājas! Ekselence taču blēdās.

-Pepi! …

—   Tā taču ir, vai ne? Mēs te četratā esam atbraukuši Vīnē, un mūs pavadīja divi līdz zobiem apbruņoti karavīri. Pie galda mūs apkalpo pašu sulaiņi, jo parasts viesmīlis ekselencei un augstdzimušajām komtesēm nav pieņemams. Un pie tam mūsu galvenā bagāža ir vekseļi, kurus drīz protestēs, un augstdzimušajai komtesei Jozefīnei fon Brunsvikai pašai savām rokām jāsašuj te piedurknē šis bezkaunīgais plīsums savai vienīgajai kleitiņai, kas tai ir priekš Vīnes.

Terēze paraustīja plecus.

—   Varbūt mammas apsvērumi arī nemaz nav nepareizi? Tas ir viņas pēdējais un jau izmisīgais mēģinājums, un iespējams, ka šī izrādīšanās ar sulaiņiem, ekipāžu un dzīvokli «Zelta Greifā» tomēr piešķir viņai sarunās ar kreditoriem un bankām zināmu oreolu? .. .

—   Un ja nu šis neīstā zelta oreols nelīdz? Tu taču spēj ieskatīties nākotnē, Sibilla.

—Šoreiz ne, Pepi.

—    Vai es lai pareģoju? Tad mums vajadzēs pārdot zirgus un karieti un Janosu un Branku arī, lai te, «Zelta Greifā», varētu satnaksāt rēķinu, un mēs drīkstēsim kājām soļot atpakaļ uz Martonvasaru, uz mūsu senču pili, kas droši vien jau pirms mūsu ierašanās būs izūtrupēta. Tas ir . . .

Viņa iegrima domās.

—   Nu es esmu ziņkārīga, — Terēze smaidīja.

—    Tu brīnīsies. Tas tomēr palēlinās jūsu atceļu, ja es tūlīt palikšu tepat. Lietderības labad gan nevajagot precēties. Bet man nekas nav pret saprāta laulībām. Pie tam vēl ari šis un tas būtu jānoskaidro. Tu vakar izteici aizdomas, pat iedrošinājies apgalvot, mana mīļā Terēze, ka es esot iemīlējusies. Man arī gandrīz tā šķita, tomēr tas ir absurds. Viņš ir nejauks kā nakts, teica mamma.

Viņa pārdomāja.

—    Bet vai nakts ir nejauka? Dzejnieki un iemīlējušies apgalvo pretējo. Šis iemesls līdz ar to atkrīt. Otrkārt: viņš pēc profesijas pieder pie ne visai cienītās mūziķu kārtas. Ja viņš vismaz būtu mazs, nenozīmīgs galma padomnieks.

Terēze palocīja galvu.

—   Tas ir pareizi, tikai — vai viņš tad spētu tā komponēt?

Māsa bēdīgi nopūtās.

—    Tev ir nežēlīga un iznīcinoša loģika. Tātad arī šīs pozīcijas mums jāatdod. Treškārt, šis trešais jautājums gan prasa papildjautājumu: vai tu no tiesas domā, ka viņš manī iemīlējies?

—   Es — baidos, ka tā ir, Pepi.

—    Tu baidies! Tu gan esi man māsa! Jauki, tātad tas, ka viņš varētu būt manī nopietni iemīlējies un es nopietni viņā, ir neiespējami! Mēs taču neesam bijuši kopā pat ne stundu un turklāt kādos apstākļos.

—    Pepi, ar kādu sapņainību un aizmiršanos tu spēlēji viņa gabalus.

—   Jā, tas jau neapzinīgi varētu . . .

—    Un viņš? Viņš nebūtu nekāds apdāvināts mākslinieks, ja sastapšanās ar tādu būtni kā tu, Pepi, viņu netrāpītu kā zibens spēriens. Un vispār, ja divas tik lielas personības stāv viena otrai pretī . . .

Jozefīne klusi iekliedzās.

—       Tu liec man aiz kauna nosarkt, Terēze, un pie tam es no izbīla iedūru sev pirkstā! Liela personība! Ja tev būtu jel mazākā nčjēga, cik bezcerīgi neievērojama es jūtos viņa klātbūtnē.

Viņa nogrieza diegu.

—        Un tomēr. Man jau ir sava pieredze. Mīlestība ir kaut kas cits.

—        Ak tu jociņ! — Terēze smējās, it īpaši tādē], ka redzēja māsas acīs zibam viltīgas uguntiņas.

—        Lūdzu, un mana dēka ar mūsu kaplānu? Lai mīlestība viņu padarītu možāku, es iespraudu grēksūdzes solā adatu, tā ka viņš iekliegdamies uzlēca kājās, tikko bija apsēdies. Vai tu vispār jau zini, ka es esmu skūpstījusi vīrieti?

—  Tu, Pepi?

—       Jā, Janosu, pirms daudziem gadiem. Es jau ļoti agri biju samaitāta.

Viņa pielēca kājās un nolaida logu aizkarus.

—       Šis vecais, trakais netiklis! Vai viņš mani redzēja te tādu puskailu?

Terēze piesardzīgi piegāja pie otra loga un atrāvās atpakaļ.

—   Galma skulptors Millera kungs.

—   Rostijam tiešām taisnība.

Jozefine trīcēja aiz sašutuma.

—        Šis noziedējušais trubadūrs — varbūt viņš sāks arī vēl dziedāt — rītos jau pirms sešiem staigā gar logiem. Skatiens, ko viņš man pameta augšup, un padevīgais sveiciens bija nepārprotami. Tas jau tāpēc vien aizvaino, ka ir tik bezgaumīgi un pretīgi. Bet man netīk dusmoties.

Viņa ieklausījās.

—   Ķesteris jau arī augšā.

—   Ķesteris?

—       Jā, mamma, šis ķesteris, kas arī piederas pie nabaga baznīcas žurkām. Klau, un «Zelta Greifs» jau sāk šķindināt savu porcelāna knābi. Klāj brokastgaldu. Cik stundu mums īsti vēl ir laika?

—  Kam, Pepi?

Viņa skaitīja uz kreisās rokas pirkstiem.

—        Septiņi, astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit. Piecas stundas. Vai es līdz tam paspēšu? Un vai tu man neaizdotu sonāti, ko viņš tev uzdāvināja?

Jozefīne virpuļoja apkārt pa istabu.

—       Tagad man vairs nav laika pļāpāt, Terēze. Jāsēžas pie flīģeļa un jāvingrinās, jāvingrinas, jāvingrinās. Zinu, ka tā ir gandrīz vai lieluma mānija, un, cerams, es vēlāk nezaudēšu dūšu. Jo es gribētu viņu pārsteigt ar viņa patētisko sonāti.

Sulaiņi jau gaidīja, lai pavadītu ekselenci viņas gaitās pa Vīni, un grāfiene iemeta tikai vēl ašu mirkli mazajā mūzikas zālē, kurā kā strautiņš burbuļot burbuļoja gammas.

—   Pepi…

—   Sasodīts! Do mažors, šis briesmonis, ir visgrūtākais.

—   Jozefīne, tu esi neciešama.

—         To es zinu, māmiņ, bet man tagad jāieeļļo pirksti, un labākais līdzeklis ir gammas.

—   Kur ir Terēze?

—   Kaut kur …

—   Tā kā es nevarēšu būt, kad atnāks klavierskolotājs . . .

—   Kas? … Ak tā, jā.

—   … jums abām viņš būs jāuzņem. Tu saproti mani.

—       Protams, māmiņ. Jūs varat būt pilnīgi mierīga. Es uzmanīšu Terēzi.

Pēc brītiņa parādījās Terēze.

—        Paklau, Terēze, es galvoju par tevi mammai, ka tu ar van Bēthovena kungu slepeni nesalaulāsies. Tu jau to varētu, jo esi pilngadīga. Taču es tevi brīdinu. Izplūkšu tev matus.

Terēze klausījās.

—   Vienpadsmit. Nosita sv. Stefans.

—       Esmu ziņkārīga, vai viņš būs precīzs. Es dāvāju uzmanību tikai tādiem vīriešiem, kas ir kā pulksteņi, — Jozefīne augstprātīgi teica.

—   Kad tevi dzird tā runājam . ..

Gaitenī atskanēja ķērcoša balss: «Pie komtesēm Brunsvikām.»

—   Pepi! . ..

Taču Jozefīne caur atvērtajām durvīm bija iebēgusi mazajā priekšistabā blakus mūzikas zālei.

Bēthovens ienāca un paklanījās.

—   Labrīt, komtese!

Terēze skaidri saskatīja viņa sejā vilšanos.

—   Vai jūs vēlaties ņemt stundas, viena pati?

—   Nē, nē, māsa arī. Viņa drīz būs klāt.

Viņš dedzīgi centās pārliecināt:

—       Kopīgas mācības komtesēm nāktu par labu. Es nemaz nespēju tās pietiekami slavinoši ieteikt. Citādi šo to vajadzētu izņemt divkārt. Mēs ietaupītu laiku.

—  Es pilnīgi saprotu, van Bēthovena kungs.

Viņš nolika cepuri un spieķi un izbrauca ar roku cauri izspūrušajiem matiem.

—        Lūdzu atvainot manu nekārtīgo ārieni. Kā es vakar pēcpusdienā pēc ekselences un komtešu aiziešanas piesēdos pie flīģeļa, tā piecēlos tikai pirms pusstundas.

Viņa nekārtīgā āriene?

Viņš bija ģērbies pēc pēdējās modes, tumšbrūnie vizītsvārki, kas sniedzās gandrīz līdz ceļiem, no vissmalkākā tūka, un pie viņa ātrajiem, pat pārāk ātrajiem soļiem zem pēdām piestiprinātās bikses novilkās pavisam taisnas. Zināms, kaklauts bija pavirši sasiets, pušķa gali nevienādā garumā.

—       Dāmas man atnesa laimi. Pēdējās dienās es cietu briesmīgas dvēseliskas graizes. Kāds mans labs draugs aizceļoja uz Kurzemi. Neviens darbs negribēja veikties.

Cik neaptverami mainās viņa acu izteiksme! Tagad tās pauda neizturamu vientulību, bet nākamajā mirklī jau mirdzēja zēniski draiski.

—        Biju izlietojis un izšķiedis daudz labā nošu papīra, bet — kopš vakarējās pēcpusdienas skaņas pēkšņi lidoja šurp kā spietojošas bites.

Tikai tagad Terēze pamanīja, ka viņam tik gurdi plaksti.

—   Jūs vēl nemaz neesat gulējis?

—   Nē.

Viņa sarkanā, bakurētu izvagotā seja staroja.

—       Toties manas pirmās simfonijas pirmā daļa ir gatava. Ko nozīmē gatava? Nekad nekas nav pilnīgi gatavs, un bez tam es runāju par savu pirmo simfoniju, it kā man galvā jau būtu gatavs vesels ducis simfoniju. Vai otra komtese — nenāks?

—   Mana māsa Jozefīne? Nāks.

Terēze sarauca pieri un sacīja, paskatīdamās uz alkoviem:

—       Ja viņa tik drīz neparādīsies, es viņu atvedīšu. Vai neapsēdīsieties, van Bēthovena kungs?

—       Paldies, — varbūt šeit pie flīģeļa? Jeb vai jūs garlaikos iepazīšanās ar manas simfonijas pirmo daļu?

—   Tas ir pagodinājums, van Bēthovena kungs.

Viņš pašūpoja pinkaino galvu.

—       Jūs esat par to pārliecināta, komtese? Nu, jūs jau dzirdēsiet.

Viņš sāka spēlēt, taču drīz nogremzās:

—       Nē. Klavieres nejauj izpausties orķestrējumam. Es labāk — es vēl strādāju arī pie vienas jaunas klavieru sonātes. Tie gan ir tikai pāris krāsu triepieni vēl neizveidotai un neapvaldītai iecerei, kas man prātā, sonātei «Apasionāta».

Viņš no jauna iesāka, un pēc brītiņa kaut kas sakustējās alkovā. Acis plati iepletusi, Jozefīne stāvēja durvīs un beidzot nāca tuvāk.

Jozefīnes soļi jau parasti bija viegli un tagad gluži nedzirdami. Kā lēni slīdošs gaismas stars viņa ienāca šajā atsacīšanās, spītības, lūguma uzklausīt, žēlot un bezcerīgu skumju pilnajā mūzikā. Viņa uzsmaidīja Terēzai: nē, tik drūmi…

Nebija aptverams, kā Bēthovens bija pamanījis Jozefīnes tuvošanos. Taču viņš atrāva rokas no taustiņiem un pielēca kājās.

—   Komtese jau atnākusi. Mēs varam sākt.

—   Vai jūs vēl neturpinātu spēlēt? — Jozefīne lūdza.

Viņš palika atbildi parādā.

—   Kura no komtesēm pirmā ņems stundu?

—   Varbūt tu, Terēze?

—       Vispirms — lūdzu nebaidīties no pāris nepareiziem toņiem. Tādi gadās arī man, un tādus var tāpat atrast pat Mocartam, kuru tiku dzirdējis. Nekjūdīgi ir vienīgi «klaviermeistari», kas tāpēc arī ir tikai taustiņu piesitējas mašīnas. Lūdzu, komtese. Stāt! Jūs spēlējat vēl pēc vecās skolas, ar izstieptiem pirkstiem. Pirksti jāsaliec. Vēl vairāk.

Viņš salieca Terēzes pirkstus.

—   Bet tas ir grūts roku stāvoklis.

—       Tikai tāpēc, ka ir jauns un neparasts. Lai jums nebūtu pārāk sarežģīti, ņemiet pagaidām tikai labo roku. Ar kreiso es spēlēšu līdz basu.

Pēc brīža Terēze sāka smieties.

—       Nē, tā tas neiet, van Bēthovena kungs. Man jāuzmana sava labā roka, bet es nevaru atraut skatienu no jūsu kreisās, ar kuru jūs pavadījumam izspēlējat veselu koncertu. Mans dievs, jums nu gan ir tehnika.

Viņš apjucis raudzījās uz savu roku.

—       Man? … Piedodiet, tas nebija mans nodoms. Ir parasts vienmēr noņemties ar taustiņiem.

Arī viņam pašam sanāca smiekli.

Stunda turpinājās, un beidzot Bēthovens vaicāja:

—   Vai neesat nogurusi, komtese?

Terēze paskatījās pulkstenī, kas stāvēja uz krāsns dzegas, un izbijās.

—        Ak debess, jau pagājušas vairāk nekā divas stundas! Piedodiet, van Bēthovena kungs, tas bija tik skaisti un aizraujoši, ka viss aizmirsās. Vai jūs tagad vēl sniegsiet stundu arī manai māsai Jozefīnei?

—   Tādēļ taču es esmu šeit.

Tiklīdz Jozefīne piesēdās pie flīģeļa, Bēthovens tūlīt mainīja izturēšanos. Nekas vairs nebija palicis pāri no tuvības, kas valdīja starp viņu un Terēzi. Viņš bija lietišķs, vēss, atturīgs un pieklājīgi formāls.

—       Vai komtese pavēl, lai sāku mācības ar klavierpartiju no trio do minorā?

Tas skanēja skarbi un it kā naidīgi, un Jozefīnei radās vēlēšanās pieņemt izaicinājumu, ko viņa šķita saklausām Bēthovena jautājumā.

Viņas acis meta zibšņus, kamēr lūpas laipni un mīlīgi smaidīja.

—       Nē. Vai drīkstu izteikt citu lūgumu? Māsa man aizdeva jūsu sonāti, «Patētisko», — un ja es to? …

Viņš piekrītoši paklanījās un pameta ašu mirkli uz Terēzi.

—       Pats par sevi saprotams. Tādējādi man būs prieks pirmo reizi dzirdēt savu sonāti cita izpildījumā.

Tādēļ būs vēl sliktāk, un Jozefīne domāja: «Es vispār esmu neprātīga. Man vajadzēja ieteikt mācībām kādu neitrālu gabalu, kaut vai vienu no Fīlipa Emanuēla Baha sonātēm, kā Terēze darīja. Tas būs zināms izaicinājums, — bet šajā laukā?» Viņa jau jutās pieveikta. Vajadzētu lietot ieročus, ar kādiem daba viņu kā sievieti apveltījusi.

Palika pāri spītība un zināms kārdinājums. Bet vai viņš pamanītu, ka viņa bija gribējusi sagādāt viņam prieku, vai atcerētos, ka šo sonāti vēl tikai vakar bija dāvājis Terēzei? Tas, pēc viņas domām, — protams, ja vispār izdotos, —

jau būtu sasniegums, — taču viņa mērauklas neapšaubāmi bija milzīgas!

Vai lai viņa to tiešām uzdrīkstas?

No atmiņu tāles viņa izdzirda mutuļojam sabangotu straumi, redzēja mokpilnu vīziju, kas tomēr vainagojās ar skurbinošu uzvaras sajūtu. Janoss nemitīgi sauca: «Komtese! Komtese!» Rokas lauzīdams, viņš skraidīja gar krastu, taču viņa peldēja cauri atvaram, kura virpuļojošā dzelme gribēja ieraut sevī zirga galvu, tā ka viņai to atkal un atkal vajadzēja raut uz augšu. Tagad viņai šķita, ka draud vēl lielākas briesmas.

«Komtese! Komtese!» Vai arī šoreiz laimēsies?

Zināms, viņa visu viegli iemācījās, visu viegli uztvēra, tomēr . ..

Nekas vairs nelīdzēja.

Viņa uzlika notis uz flīģeļa, atšķīra pirmo lappusi un nogludināja atlocījumu. Tad pēkšņi, it kā negaidot kaut ko nolēmusi, aizsita tās ciet un ļāva lapām noslīdēt uz flīģeļa. Viņa noskatījās, kā tās balti noplīvoja, līdz norima, un tad jau iesāka spēlēt gravē. Ar bailēm viņa apzinājās, ka aizmirsusi visas notis, to secību un figūras. Bet dīvainā kārtā tas arī bija gluži nesvarīgi. Vai atkal atvars, zemūdens klintis, kā toreizējā piedzīvojumā? Te nebija nedz atvara, nedz klinšu, un tas arī nebija nekāds piedzīvojums. Visam vajadzēja tā būt, tur skanēja vientulības skumjas un heroisks patētiskums, kas pieteica cīņu pret kurluma radītajām ciešanām, un atkal skumjas, tagad jau bez skaudruma, un visam pāri brāzmoja viņa vētrainais spēks.

Viņš nebilda ne vārda, kad Jozefīne bija beigusi. Viņa seju klāja pelēki plankumi, un no krūtīm izlauzās dziļa nopūta, kas Jozefīnei atgādināja vaidu, kādu viņa toreiz bija dzirdējusi no Janosa, kad tas redzēja savu komtesi izglābtu.

Pēc tam Bēthovens pārrunāja šo un to un deva tehniskus norādījumus. Taču viņš nepieskārās meitenes rokām un pirkstiem …

Mūzikas zālē pēkšņi stāvēja kalsnējais Branka. No kurienes te gadījies Branka?

—   Ko tu vēlies? — jautāja Jozefīne.

—   Mani sūta ekselence. Ekselence' pārnākšot tikai vēlāk, un cienītās komteses varot pusdienot vienas.

—   Pusdienot? Terēze, pulkstenis jau ir trīs. Terēze!

Terēze pielēca kājās.

—        Un es jau pirms stundām gribēju jums vaicāt, van Bēthovena kungs, kad stāstījāt par nomodā pavadīto nakti, vai jūs maz esat brokastojis!

Bēthovens pārvilka ar roku pār pieri.

—   Brokastojis? Es domāju, ka ne.

Viņš droši vien nemaz neaptvēra, par ko ir runa, un pagriezās atkal pret flīģeli.

—   Lūdzu, komtese, vai jūs neizspēlēlu šo vietu vēlreiz…

—   Ne prātā nenāk!

Jozefīne aizsita vāku.

—        Lai jūs te mums nomirtu badā! Tu nu gan esi namamāte, Terēze! Bet tagad es visu ņemšu savās rokās! Branka, marš! Klāj trijām personām un vislabāk gan dārzā.

Abas meitenes pirms maltītes vēlreiz uzskrēja savās istabās nomazgāties un sakārtot matus.

—       Vai zini, par ko es domāju? — Jozefīne sauca caur atvērtajām durvīm. — Par Kazimiru.

—   Par mūsu bijušo dārznieka zēnu?

—        Jā, jo viņš bija pirmais vīrieša cilvēks, kas man atklāja mīlestību. Man toreiz bija desmit vai vienpadsmit gadu un Kazimiram varbūt trīspadsmit, un tad viņš ienāca pie manis ar niknu seju, uzsvieda uz galda rožu pušķi un jau bija pazudis. Van Bēthovena kungs, manuprāt, ir tikpat neaptēsts, un, ja es patiešām viņā iemīlēšos, ak, es nabaga radījums, man ar viņu klāsies grūti. Man taču, piemēram, vajadzēs lūgt viņa roku.

—   Ja tik vien tās bēdas, Pepi. . .

—        Vai ne? Tur rastos, varētu rasties krietni daudz pašlaik vēl neiedomājamu sarežģījumu, tālab viss vēl ļoti vēsu prātu jāapsver.

—   Ak tu vēsā aprēķinātāja!

Jozefīne viegli pieskārās ar pūderslotiņu deguntiņam un, raudzīdamās spogulī, vaicāja:

—   Vai tu uzskati mani par aušīgu, Terēze?

—        Nē, es pat baidos, ka tu savā dzīvē tikai vienreiz spēsi mīlēt.

—   Un tikai vienreiz gribēšu mīlēt. Es esmu ļoti ietiepīga.

—   Un cēla …

—       To es apšaubu. Es gan vairāk uzskatu sevi par samērā 248

plēsīgu kaķi. Ko tu teiksi par manu pārdrošību spēlēt «Patētisko»? Man trīcēja rokas, taču tā pa īstam tikai tad, kad viss jau bija garām. Vai aiz šī nelaipnā atteikuma spēlēt manā klātbūtnē neslēpjas kāds sevišķs iemesls?

—   Sonātes uzmetums katrā ziņa bija domāts tev.

—   Tiešām? — Jozefīne nicīgi savilka lūpas.

—        Un tu domā, ka es to nepamanīju, tu visgudrā? Man nekas nepaslīd garām. Vai vēl neesi gatava, Terēze? Tu gan esi garā diena!

Viņa nometa pūdernīcu uz tualetes galdiņa un pūlējās noķert pāris puteklīšu, kuri lidinājās saules starā, kas krita uz durvju sliekšņa starp abām istabām.

—   Nevar satvert.

—   Tāpēc, ka tu sagriez tos virpulī, viesuļvētra tāda!

Jozefīne sataisīja domīgu, gandrīz vai izmisīgu seju.

—        Viesuļvētra? Es pati esmu tikai puteklītis viesuļvētrā. — Viņa iesmējās. — Taču es manu, ka kļuslu romantiska, un tā ir slikta zīme. Beidzot! Tā, nu nāc, mīļā!

Terēze sekoja māsai un domāja: «Tev nekas nepaslīd garām? Ak tu vientiesīgā, nevainīgā, mīļā, plēsonīgā kaķe, kaut kas tev tomēr paslīd garām.»

Viņa pameta ar galvu savam attēlam spogulī, iedama tam garām māsas istabā, un vēlreiz ātri parāva pareizā vietā plato lentu un plīvuru.

Grāfiene Brunsvika pārradās tikai vēlā pēcpusdienā kādas mazas, apaļīgas un ņipras dāmas pavadībā, un aiz viņām lēni, uzsvērti mierīgi nāca svinīgi tērptais, jau mazliet salīkušais galma skulptors Millera kungs.

Abas meitenes pielēca kājās.

—   Krustmāt Finta! Krustmāt Finta!

Mazās, apaļīgās dāmas žests pauda nicinājumu un nepatiku.

—       Tagad jūs mani aiz mīlestības un sajūsmas gribētu vai nospiest, bet divas dienas jau esat te un nemaz neatceraties, ka Vīnē dzīvo nabaga vientuļā krustmāte Finta!

Viņa noskūpstīja Terēzi.

—   Es priecājos tevi redzēt.

Tad viņa samiedza acis.

—   Bet kas tad tas te? Arī mūsu rada gabals? Kad es, —

ja, tagad jau būs pagājuši septiņi vai astoņi gadi, — pēdējo reiz ciemojos Martonvasarā, jums bez Franča un Karolīnes taču vēl bija tikai tāds mazasinlgs, neizskatīgs skuķēns, ko sauca pa Pepi. Tas pastāvīgi knibinājās gar savām bizēm un rakņājās manā pompadūrsomā, meklēdams šokolādi it kā savam trusim, kas, protams, bija viņa pati.

—   Un šī esot mana mīļākā krustmāte, kas tā par mani runā, van Bēthovena kungs, — Jozefīne žēlojās.

—   Van Bēthovena kungs? …

Grāfiene Elizabete fon Finta, dzimusi fon Brunsvika, piegāja viņam klāt.

—   Ja tas ir van Bēthovena kunga roku darbs — turklāt burtiski, — tad pret to, protams, krustmātei Fintai nav ko iebilst.

Viņa draudzīgi paņēma Bēthovenu zem rokas.

—   Taču labi, ka es jūs sastopu, jaunais cilvēk. Mums tūlīt uz vietas jāsaliek galvas kopā un jānoslēdz sazvērestība. Kā mēs varētu abas manas brāļameitas, šos mazliet neaptēstos nevainīgos provinces jēriņus, drusciņ noslīpēt, lai iederas sabiedrībā. Es pirmām kārtām lieku priekšā izbraukumus zaļumos un dejas manā mājā. Vai jūs tam piekrītat?

—   Pilnīgi, grāfienes kundze.

Bēthovens smējās, viņam patika grāfienes fon Fintas atklātais, jautri sarkastiskais runas veids. Pie grāfa Frīsa vai barona fon Svītena viņa par savām radiniecēm jau bija pārmijusi dažu labvēlīgu dusmu pilnu vārdu.

—   Meitenes, vai jūs jau protat jaunāko deju — galopu?

Jozefīne tūlīt bija sajūsmā:

—   Kāda tā ir, krustmāt Finta?

Krustmāte Finta spēja vienīgi pavērst skatienu pret debesim.

—   Te nu jūs pats redzat, van Bēthovena kungs, cik šiem abiem nožēlojamiem radījumiem no Ungārijas mūžamežiem trūcīga izglītība. Es jums saku: lāči un vilki tur nāk gandrīz vai virtuvē iekšā. Protams, neprast galopu ir robs izglītībā, kas jums jānovērš pie klavierēm, van Bēthovena kungs.

—   Bet es pats neprotu galopu.

—   Van Bēthovena kungs! Un to jūs sakāt šo nevainīgo bērnu klātbūtnē, kuri mūs, galvaspilsētas ļaudis, savā naivumā uzskata par augstākām būtnēm? Neklausieties, meitenes, un jums, van Bēthovena kungs, tūlīt vajadzēs aizskriet

līdz Artarijai kāpostu tirgū vai Mācītāju ieliņā pie Haslingera un Steinera. Tiem droši vien būs krājumā kādi galopi, un jūs varēsiet iepazīties ar īsto mākslu. Vienmēr tikai sonātes un klavierkoncerti, — starp citu, es nesen vēlreiz noklausījos jūsu klaviertrio, ko esat veltījis firstam Lihnovskim. Pats par sevi saprotams, ka jūsu darbs do minorā ir labākais. Tas ir kaut kas pilnīgi jauns, līdz šim vēl nebijis, un es saprotu, ka jūs esat lepns un dedzīgi to aizstāvat, un par Haidna kungu, kurš to noraida, neesat īsti labās domās. Ko tu skaties, acis iepletusi, Pepi? Tev vajadzētu šo trio reiz dzirdēt.

—   Es parūpēšos par notīm, grāfienes kundze, — Bēthovens steidzīgi teica.

—   Labi, un tad jūs varat jau tūlīt iemest aci pie firsta Lihnovska, lai būtu kāds, kas jūs nomaina pie flīģeļa. Jo es jau gan vairs nenoņemšu virtuves priekšautu, kamēr sviestmaižu kalni piknikam nebūs sagatavoti.

—   Un kad notiks pirmā galopa mācīšanas stunda? — Jozefīne apvaicājās.

Grāfiene Finta uzmeta meitenei sāpju pilnu skatienu.

—   Tev vienmēr visu vajag uzreiz, un patmīlīga arī tu esi. Par labo Finta 'krusttēvu un savām četrām māsīcām, manām jaukajām meitenēm, kas ar visādām iedomām un prasībām padara man dzīvi par elli, tu vispār nevaicā ne vārda? Nu, šovakar? Ātrāk tiešām nevar.

—   Labā krustmāte Finta!

—   Tas ir, ja mammai būs patika. Jeb vai tu no skraidīšanas jūties pārāk nogurusi, Anna Barbara?

Grāfiene Brunsvika bija atslīgusi pītā krēslā, un viņai pretim stāvēja Millera kungs.

—   Vai drīkstu ekselencei šo spilvenu . . .

Viņa atļāva to aizlikt aiz muguras.

—   Jūs tiešām esat ļoti uzmanīgs, galma skulptora kungs … Nē, Elizabet, es neesmu tik noskrējusies, kā man īstenība vajadzētu būt. Galma skulptoram Milleram kā pēc burvju mājiena atvērās visas durvis, viņš mums dabūjis daudz ieejas biļešu uz teātriem, galerijām, mēs apskatīsim interesantas fabrikas, bet — tas būtu vēl tas mazākais.

Meitenes cerēja, ka pareizi sapratušas, un Terēze jautāja:

—   Jā, māmiņ?

—       Jā, Es taču ceru, ka drīkstu sacīt «jā», galma skulptora kungs. Mēs esam jums lielu pateicību parādā.

—       Sos niecīgos pakalpojumus ekselencei vispār nav vērts pieminēt! — Millera kungs protestēja. — Daudzus gadus dzīvojot te, Vīnē, taču radušies savi nelieli sakari. Es iedrošinos dāmas šovakar uz īsu brīdi ielūgt savā mākslas galerijā. Es gribētu parādīt vienīgi kaut ko patiešām iespaidīgu.

—        Vai kroņlukturi ar stikla pērļu virtenēm pie svecēm, kā jūs to esat izgudrojis? — skatīdamās pār plecu, jautāja grāfiene Finta.

—   Pilnīgi pareizi, grāfienes kundze.

—   Tiešām, bērni, tas ir sevišķi skaists.

Bēthovens ieklausījās sv. Stelana smagajos pulksteņa sitienos.

—        Nošu veikalus slēdz! Un bez tam biju piemirsis kādu skolnieku, kam liku atnākt. Uz redzēšanos! …

Jozefīne pameta ar roku.

—        Uz redzēšanos! Pagaidiet! Krustmāt Finta, kad? Ap deviņiem? Tātad šodien ap deviņiem, ja tik jūs arī to neaizmirsīsiet.

—   Cerams, ka ne, — Bēthovens smējās.

Kā bulta viņš izšāvās laukā no dārza.

—       Vai jūs arī gribat mūs jau atstāt, galma skulptora kungs? — grāfiene Brunsvika nožēloja.

—       Man viss jāsagatavo, ekselence! Komteses!. Es nolieku savu cieņu pie dāmu kājām.

Viņš paklanījās un devās projām, nesdams cepuri un spieķi tā, it kā tie būtu amata un kastas insignijas'. Grāfiene Anna Barbara noskatījās viņam pakaļ.

—       Pārāk labs cilvēks, un tev viņu, protams, arī vajadzēja ielūgt, Elizabete.

—        Kāpēc, Anna Barbara? Viņš taču vairs nedejo, un bez tam Jozefs viņu ne acu galā neieredz. Es arī ne. Galma skulptora kungs! Ko tas vispār nozīmē? Kas tas par titulu? Jozefs domā, ka viņš esot Eola arfa, kas karājas vējā un skan. Sis bēdīgi slavenā Kaliostro kunga miniatūrizdevums, šī ložņājošā ēna! Zināms, viņa veidojumi vaskā, par kuriem viņš gan arī prasa piparotu cenu, ir lieliski, bet tas vien nepadara viņu manās acīs simpātisku. Un Jozefs, kuru es kā vecu gvar

des oficieri nevaru atradināt no spēcīgiem izteicieniem, viņu vienmēr dēvē par roue1 vai šuleru, un, protams, nevis runājot par kārtīm, bet par dzīvi.

—       Mums gan viņš līdz šim tikai nesavtīgi ziedoja savu laiku, — grāfiene Brunsvika iebilda.

—       Vai nu nesavtīgi, to es iedrošinos apšaubīt, Anna Barbara. Kas tev noticis? Tev taču parasti ir tik skaidra un vēsa galva, bet nupat tu esi pagalam atmaigusi. Varētu gandrīz nākt uz absurdām domām …

—   Elizabeti! . . .

Grāfiene Anna Barbara noskaitusies spēji piecēlās un devās iekšā mājā. No terases viņa vēlreiz atskatījās un sauca:

—   Terēze, tu varētu man palīdzēt izkravāt saiņus!

Grāfiene Finta klusībā nosmējās par savu svaini.

—       Mēs jau nu tāpēc neļausim sev sabojāt omu, Pepi. Bet mīļā mammiņa .. .

Jozefīne liekulīgās raizēs nopūtās.

—       Un turklāt vēl būtu briesmīga traģēdija, ja galma skulptora kunga dēļ mamma pazaudētu sirdi, jo galma skulptora kungs — es vienmēr pie šī vārda izmežģīju sev mēli — ir iemīlējies manī.

—   Ko? … *

—   Manī.

Viņa pakniksēja:

—        Jā gan, es esmu viņa iecerētā. Šorīt jau pirms sešiem viņš mani pagodināja, pastaigājoties gar manu logu.

—   Tu esi jukusi, Pepi!

—   Noteikti nē, krustmāt Finta.

—       Tad viņš ir jucis. Paklau, Pepi, ja es to pastāstītu krusttēvam Jozefam, viņš vai nu smietos trīs dienas, vai arī aiz dusmām uz šo veco, alkatīgo lapsu, kas šķielē uz vīnogām, kuras tomēr karājas pārāk augstu, sasistu manu tikko nopirkto dārgo Sevras vāzi. Vīriešiem nekad nevar ticēt. Starp citu — netici arī šim blēdim, šim Bēthovenam. Par visām lietām nekad neatļaujiet, lai viņš jums kaut ko spēlē priekšā, kaut ko improvizē. Sievietes tad apskurbst kā tauriņi burvju gaismā, un es arī jau būtu apskurbusi, ja nebūtu tik veca, un šis mūžīgi iemīlējies briesmonis mani tad sen būtu aprijis.

—        Ja, un es, krustmat Finta, lūdzu viņu spēlēt, bet viņš nemaz nedomāja to darīt.

—       Ko?… Atvaino, Pepi, tu nu gan neesi tik pretīga un krunkaina kā grāfiene Tūna, firsta Lihnovska sievasmāte, kas reiz burtiski metusies ceļos un veltīgi mēģinājusi izubagot no viņa pāris toņu.

—   Tomēr . . .

—   Dīvaini. Jeb . ..

Viņa iesvilpās un sāka smieties.

—       Tu dzirdi, ka es svilpoju kā vispalaidnīgākais Vīnes ielas puika. Vai viņš būtu tevī nopietni iemīlējies? To es viņam novēlētu, lai viņš arī reiz jūt, kā tas ir. Tikai liec viņam to krietni izjust, Pepi, tas ir, nesalauz tūlīt viņa sirdi. Redzi, šī ķibele ar ausīm . ..

Grāfiene Finta uzlika pirkstu uz lūpām:

—       Viņš labi nedzird, bet par to nevajag runāt, viņam nav ne jausmas, ka mēs visi to zinām. Un tad — viņš nav nekāds izskatīgais vīrietis, un bez tam viņam ir raupja, bieži vien pārāk raupja čaula. Taču citādi viņš ir labs un sirsnīgs cilvēks. Es nešaubīdamās dotu viņam par sievu jebkuru no savām meitām, kam gan vispirms vajadzētu gādāt, lai viņš uzpošas.

—   Arī citu sieviešu dēļ.

—   Noteikti.

—   Bet kāpēc viņš negrib spēlēt manā klātbūtnē?.

Krustmāte Finta paraustīja plecus.

—        Ja mans pieņēmums, ka viņš varētu būt tevī iemīlējies, atbilst patiesībai, — tai gan vajadzētu būt īstai mīlai, kad vīrieši, vismaz sākumā, izrāda zināmas cēlsirdības iezīmes, — tad es varētu iedomāties, ka viņš negrib tev nodarīt neko ļaunu, tikai saudzē — jā, pat nesavtīgi, — Mēnessmeitiņu, lai viņa dievišķīgā spožuma spēks to nepārvērstu par pelniem.

—       Vai tu tiešām domā, ka viņš — apzinās savu «dievišķā spožuma» spēku?

—       Kas, vai Bēthovens? Mana mīļā Pepi, visi vīrieši ir pārliecināti par sava dievišķā spožuma spēku un iedarbību, pat ja viņiem tāda nemaz nav!

Pāri pilsētai noskanēja baznīcas torņa pulksteņa divpadsmit sitieni, vēstīdami pusnakts stundu un svinīgi atgādinā

dami robežu, aiz kuras sāksies jaunais, kuram gan vēl ir gluži neizveidojusies seja.

Taču šie septiņi nespēja gremdēties nekādās melanholiskās vai filozofiskās pārdomās, jo vienā gabalā smējās.

—   Par ko jūs īsti smejaties? — Terēze jautāja, īsu bridi atvelkot elpu, kamēr citi vēl smējās.

—   Par to pašu, par ko smējies tu, — atbildēja Jozefīne, un šī atbilde pārējiem šķita tik dziļas noteiktības pilna, ka viņi atkal sāka smieties.

Viņi smējās gan par savām ēnām, kas ejot laternu gaismā jocīgi pagarinājās vai saīsinājās, gan par maijvabolēm, kuras kā mazas, brūni spīdošas planētas dūkdamas riņķoja ap laternu saulēm. Viņi smējās, kad atkal bija pienākuši pie Fintu mājas, jo tāpēc no jauna vajadzēja debatēt par problēmu, vai tomēr četrām komtesēm Fintām aiz pieklājības pret ciemiņiem vēlreiz nevajadzētu pavadīt savas māsīcas līdz «Zelta Greifam», un viņi smējās par Janosu un Branku, kuri viņus turp un atpakaļ, no Fintām līdz «Zelta Greifam» un otrādi, bez kurnēšanas mēmi un cienīgi bija pavadījuši.

Bēthovens dziļdomīgi pielika pie lūpām sava pastaigas spieķa ziloņkaula rokturi.

—  Vai neiepriecināt grāfu Finta kungu un kundzi ar serenādi, vienu muzikālu ziedojumu?

Meitenes bija sajūsminātas, un Jozefīne iesaucās:

—   Un pēc tam to pašu mammai — zem viņas logiem. Ko mēs dziedāsim?

Bēthovens šūpoja galvu.

—  Tā drīkst būt tikai cienījama kompozīcija. Es domāju, tāda kā kanons, un tajā ar ha-ha-ha vajag likt manīt kaut ko no mūsu smiekliem un ar zumm-zumm par maijvabolēm.

—   Un kaut ko no kaķa. — Jozefīne norādīja uz koku, no kura atskanēja ņaudēšana.

—   Tur augšā tas droši vien sēž.

—   Lieliski, komtese! Tā būs īsta dabai tuva noktirne, un tagad trūkst vienīgi dzejiskā teksta, vienalga, vai tas dramatisks vai lirisks, galvenajai balsij, ko pavadīs koris.

—   Tur es varu izlīdzēt, — Jozefīne pavēstīja. — Es dzejoju vismaz tikpat labi kā Gētes kungs, bet daudz ātrāk un ieteikšu dramatisku tekstu. Pagaidiet? Kā tas būtu?

Un viņa izteiksmīgi nodeklamēja:

—       Sveicināti, grāf, ar kundzi, skumju nebija un nav! Ha-ha-ha-ha! Zumm-zumm! Miau!

Bēthovens noņēma cilindru un godbijīgi paklanījās.

—   Tas'ir ģeniāli!

—        Protams, ka ģeniāli, van Bēthovena kungs, un pie tam tas man iznāk pats no sevis, redziet, tā! Vēlāk es tikpat viegli pārgrozīšu tekstu, un to dziedāsim mammai, bet tagad jums vispirms jāsakomponē manam dzejojumam mūzika.

—   Ja vien manam mērenajam talantam tas būs pa spēkam.

Viņš pārdomāja.

—       Ja man vēl izdotos burvju triks, ko es reiz agrāk iemācījos . ..

Viņš tvēra ar roku cilindrā.

—   Patiešām izdevās.

Tad viņš nogludināja iedomātu lapu un lasīja:

—        Pēc komteses Jozefīnes Brunsvikas dzejojuma komponētais kanons. Vai dāmas nenostātos ap mani puslokā? Man jāsadala balsis. Vispirms būtu vajadzīgs ha-ha-ha koris. Varbūt komteses Fintas? Jā, bet tagad maijvaboļu kori. Vai mēs nevarētu par basiem piebiedrot Janosu un Branku?

—   Protams.

Jozefīne pamāja abiem sulaiņiem.

—       Nāciet šurp, Jānos un Branka. Jūs tagad būsiet maijvaboles.

—   Un mēs, komtese Terēze, abi dziedāsim galveno balsi.

—   Un kas es esmu? — Jozefīne vaicāja.

—   Kaķis.

—   Van Bēthovena kungs! …

Viņš nelikās manām viņas iebildumu.

—       Tagad pamēģināsim. Es lēnām nodziedāšu: ha-ha-ha-ha! Lūdzu, komteses Fintas.

—   Ha-ha-ha-ha!

—       Tagad Jānos un Branka: zumm-zumm! Un kur paliek kaķis?

—   Miau …

—   Līdz šejienei visu vēlreiz. Komteses Fintas …

—   Ha-ha-ha-ha!

—   Zumm-zumm!

—   Miau.

Bēthovens iesita ar spieķi pa laternas stabu.

—       Man jāpārtrauc. Kaķis neņaudēja pietiekami ekspresīvi. Vēlreiz.

—   Ha-ha-ha-ha! Zumm-zumm! Miau!

—       Un tagad jūs, komtese, «Sveicināti, grāf ar kundzi, skumju nebija un nav …»

—   Ha-ha-ha-ha! Zumm-zumm! Miau!

—        Sveicināti, grāf, sveicināti, grāf, sveicināti, grāf ar kundzi, skumju nebija un nav. Ha-ha-ha-ha! Zumm-zumm! Tālāk! Tas taču ir kanons!

Jozefīne panācās uz priekšu. Viņa trīcēja aiz nebēdnības un sašutuma.

—        Bet jūs taču no tā iztaisāt sēru mūziku, van Bēthovena kungs, jo jums kā diriģentam ir pārāk maz dedzības. Bez tam jūsu balss ne mazākā mērā nav piemērota solo partijai. Man jāatstādina jūs no diriģenta amata. Labākajā gadījumā j ūs varētu uzstāties par runci, un tagad es jums parūdīšu, ko īsts kapelmeistars spēj izdabūt laukā no orķestra.

Bēthovens paklanījās ar salauzta cilvēka padevibu.

—   Labi, komtese, un te ir diriģenta zizlis.

Jozefīne bija pats nicinājuma iemiesojums.

—   It kā man šāda vāle būtu vajadzīga!

Viņa pacēla rokas.

—       Skatieties uz maniem pirkstiem. Labās rokas rādītājpirksts domāts ha-ha-ha korim. Pēc vidējā pirksta mājiena sāks dūkt maijvaboles, un, kad saliekšu mazo pirkstiņu … vai es saliecu to pareizi, van Bēthovena kungs? Jūs taču man rādījāt, kā jāsaliec pirksti.

—   Komtese tos saliec lieliski.

—       Tas mani iepriecina, — Jozefīne cukursaldi pasmaidīja.

—   Esmu vērīga skolniece, — vai ne? Tātad, ja es saliekšu mazo pirkstiņu, tad jūsu kārta. Tā, un tagad uzmanību. Sakt!

—   Ha-ha-ha-ha! Zumm-zumm! Miau!

Jozefīne nopūtās.

—       Van Bēthovena kungs — tas taču ir tizls, pussprādzis runcis. Temperamentīgam runcim arī jāsprauslo un jāšņāc. Kaut ko tādu kā: puš, paš, miau! Mūzikālā ziņā ar jums ir ļoti grūti.

Bēthovens satriekts palocīja galvu.

—        Es pats to saprotu, bet nezinu, vai man ir tiesības prasīt, lai ņem vērā vienīgo attaisnojošo iemeslu. Neviens no maniem mūzikas skolotājiem līdz šim vēl nav man mācījis

dziedat runča balsi. Ja komtese butu tik laipna un palīdzētu man atgūt nokavēto?

—   Labprāt. Puš, paš, miau!

—   Puš, paš, miau!

—   Nu jau iet labāk, van Bēthovena kungs, tikai jūs varētu šo «miau» vēl izgreznot ar koloratūru.

Viņas acis papletās, ātriem, pārsteidzoši ātriem soļiem Jozeflne pienāca viņam klāt, it kā patvērumu meklēdama, saņēma viņa roku, un viņš juta, ka meitene trīcēja.

—   Ludzu, vediet mani tūlīt uz viesnīcu, van Bēthovena kungs.

Viņa pagriezās pret māsīcām.

—   Ar labu nakti. Ir jau vēls, un, ja mēs jau atkal ap pieciem no rīta gribam tikties … Nāc, Terēze. Ņemiet mani vidu. Jānos un Branka, jus pagaidiet, kamēr komteses ieiet mājā, un tad sekojiet mums, šoreiz cieši pa pēdām! Neskaties atpakaļ, Terēze, neviens neskatieties turp, viņš atkal sveicina …

Beidzot viņa atkal varēja smieties.

—   Nez kāpēc es tā izbijos, taču, kad tas šļūcošiem soļiem kā glūnīgs spoks iznira no tumšas ielas . . . Esmu pārliecināta, ka viņš mūs visu laiku novēroja. Tam jādara gals, un tam būs gals. Par šo galma skulptora kungu es runāšu un pat ļoti enerģiski runāšu ar mammu.

Viņš vēl mazliet paklaiņoja pa pilsētu. Nogurums pēc iepriekšējās nomodā pavadītās nakts tagad gan lika sevi manīt, un pēc dažām stundām viņam atkai bija jāceļas, jo viņš gribēja piedalīties izbraukuma. Taču būtu žēl nogulēt kaut mirkli no šī tik dārgā laika, un paša istaba stāvo, augsto vītņu kāpņu galā šķita kā sprosts.

Kāda loga zīda aizkariem spīdēja cauri trīs zeltaini plankumi. Citādi visa māja jau gulēja, vienīgi posteņi staigāja šurpu turpu.

Varbūt no Francijas bija ieradies kurjers ar Bonaparta telegrammu, kuru jaunajam sūtnim Zanam Batistam Bernadotam vēl vajadzēja apstrādāt?

Bonaparts, Arkola un Rivolī! Arkolā Bonaparts, tagad jau franču armijas virspavēlnieks, zem ložu krusas bija nesis karogu pāri tiltam triecienā ejošo karavīru priekšgalā un

pēc Rivoli Austrijai diktējis mieru Kampo Formio. Bonaparta sūtnim, arī revolūcijas ģenerālim, gan varētu būt daudz apartamentu pilī, taču viņš apmierinājās ar šo māju Volceilē. Viņš vēl vienmēr palika tas pats pieticīgais advokāta dēls, kuram nekad nav bijusi plaša un bagāta klientūra.

—   Jūs maz nēsājat savu zeltā mirdzošo uniformu, ģenerāl, — Bēthovens reiz bija teicis.

Nekad viņš neaizmirsīs Bernadota smaidu:

—   Jā, es labāk nēsāju mūsu ideju.

Nu, arī Austrijā bija bijis kaut kas līdzīgs «idejai».

Brīvprātīgie bija ķērušies pie ieročiem, un Jozefs Haidns kā patriots vislielāko briesmu stundās sakomponēja savu dedzīgo dziesmu «Dievs lai sarga ķeizaru Franci. . .».

Pat viņš, Bēthovens, bija tam veltījis divas kompozīcijas. Vai Rodolfs Kreicers vēl vingrinājās? Šis Parīzes konservatorijas profesors un izcilais vijolnieks, ko Bernadots bija atvedis līdz, atļaudamies sev šo vienīgo greznību, arī bija kluss, patīkams un vienkāršs cilvēks.

—   Qui vive?1 — Posteņa uzsauciens izklausījās kā šāviens, un kareivis, kam radīja aizdomas šī cilvēka izturēšanās, kurš šķita slepus noklausāmies, pārnāca pāri ielai.

Priecīgajā noskaņojumā, kas šūpoja viņu kā vilnis, Bēthovens nolēma izmēģināt, kāds spēks piemīt jaunajām apliecībām. Viņš izņēma no kabatas portfeļa mazu, baltu kartīti un laternas gaismā pasniedza to sargkareivim. Vispirms viņš tam parādīja neaprakstīto pusi, tad apgrieza karti un izbijās no radītā iespaida.

Kaut kas nošķindēja un aizsitās, kareivis augstu pacēla šauteni «godam sveikt!» un blenza civilista ārkārtīgi samulsušaja seja, jo pēc šajā apliecībā minētās stingrās pavēles šim cilvēkam bija jāparāda tāds pats gods kā ģenerālim!

Bēthovens nosmējās un gāja tālāk. Nabaga zellis vēl ilgi lauzīs galvu un tomēr nekad neuzzinās, ka šis «godam sveikt!» bija domāts varai, ko sauc par mūziku.

Kopš Kampo Formio valstu kartes bija ievērojami izmainījušās un kroņi noripojuši putekļos, taču Viņas Majestātes — Mūzikas kronis stāvēja kā stāvējis un it sevišķi šajā muzikālajā namā, kur viesojās daudzi Vīnes augstākās sabiedrības pārstāvji. Vairāk neviens nebija šadu apliecību saņēmis.

Šeit Vīne citādi nevarēja iek]ūt augstākajā sabiedrībā, pat ja bija mūziķis un turklāt mākslinieks. Viņš to jau sen uztvēris, kaut arī sākumā uzņemšana dižciltīgajos namos bija apžilbinājusi acis. Nedaudzie izņēmumi tikai apstiprināja šo likumu, un tā — viņu cienīja vienīgi kā interesantu mūzikas taisītāju, kurā ar prieku klausījās. Bet, līdzko izskanēja flīģeļa pēdējais akords, viņš atkal noslīdēja atpakaļ pie kalpu galda, jo iederējās tur kā viens no plebeju salašņām, kā cilvēks, kas ar stundām un komponēšanu gribēja nopelnīt naudu un bija atkarīgs no sava darba. Labākajā gadījumā viņš derēja kā zināma veida neredzēts nouveautй1 , kāds arī savā ziņā bija: pirmais mūziķis, kas nepieņēma firstu vai grāfu žēlastības algu, bet gan kā brīvs mākslinieks mēģināja nopelnīt iztiku un kā cilvēks negribēja būt zemāks par citiem, kuri dzimuši par kungiem — par privileģētajiem un dzīvoja no savu padoto darba.

Tas izpaudās aizvien skaidrāk: šie augstprātīgie privileģētie viņam nekad neļaus izkļūt no nicināmās kārtas, un viņš savukārt atmaksāja ar nicinājumu, ko parasti salonos izrādīja ar izaicinošu sarkasmu tiem, kas viņa uztverē bija plebeju salašņas.

Bet Jozefīne? … Šī meitene, kuru viņš pazina jau kopš miljoniem gadu kā sava «es» labako daļu. Viņa arī piederēja pie dižciltīgajiem? Tā bija viņa pirmā lielā un paliesā mīlestība, un jau pašā sākumā pār to klājās atsacīšanās . . .

Nu viņš tomēr bija atgriezies savā dzīvoklī. Kad viņš aizdedza sveci, tās gaisma rotājās zelta tabakas dozē uz kumodes. Viņš bija rakņājies pa atvilktnēm un droši vien izņēmis šo dozi. Tā bija Prūsijas prinča Luija Ferdinanda dāvana un piemiņa no koncerlceļojuma uz Prāgu, Berlīni, Drēzdeni, Leipcigu un Nirnbergu, kur viņš viesojās kā klaviervirtuozs. Berlīnē princis arī spēlēja viņam priekšā, un viņš to uzteica pēc sava veida: «Jūs nepavisam nespēlējat ne ķēnišķīgi, ne princiski, bet gan kā īsts, teicams klavierspēlētājs.»

Kas gan par šausmam un sačukstēšanos galma roklaižu barā!

Tas patiesi bija uzjautrinošs piedzīvojums, taču tagad tas viss jau nogrimis kādā tālā, zudušā pasaulē.

Vēl palikušas vienīgi meitenes acis . . .

Pagāja diena pēc dienas, un tās tik ļoti atšķīrās no visām līdzšinējām pat tajās stundās, kad viņš atkal dzirdēja šalcam maigo vēju, kam tomēr bija vētras spēks, kad sprakšķēja liesmas, dejodamas viņam pa priekšu un rādīdamas ceļu. Kurp? . . . Jā, kurp? …

Šī meitene arī bija kā dejojoša liesma, — un kur tā aizvedīs?

Viņš jau tagad bija pieradis, ka viņam vienmēr jāsamaksā ar bezcerīgu vientulību.

Tikai nenogrimt domās! Desmit, divpadsmit, tagad četrpadsmit dienas — aizvērt acis!

Katru ritu piecos rati atstāja «Zelta Greifu» un devās uz Augartenu, Dornbahu vai Prāteru. Visur viņi smiedamies brokastoja. Vienpadsmitos bija atpakaļ Vīnē, jo stundas nedrīkstēja atlikt, un «Zelta Greifs» sadumpojās.

Viesi bija aizvākušies, tāpēc ka komteses pa naktīm vingrinājās. No divām klavierstundām iznāca četras, piecas, pat sešas, un «Zelta Greifs» atkal saboza spalvas. Pēc tam komteses gribēja ieturēt maltīti, bet virtuves pavardos uguns jau sen bija izdzisusi. Ja nedejoja pie Fintām, tad gāja uz teātri, un katru vakaru beigās vēl iegriezās Grāvju ielas konditorejā. Ar karotītēm ēda saldējumu un noraudzījās maijvabolēs, kas dūkdamas riņķoja ap vējlukturiem uz galdiņiem, un pār konditorejas dārzu jumās agrīnās nakts neticami zilā velve.

Kādu pēcpusdienu pārtraukumā starp stundām Terēze iesāka:

—   Van Bēthovena kungs, man būtu vēl viens lūgums, viens jautājums.

Viņš paliecās uz priekšu ar žestu, kas pauda gaidas un reizē arī jau piekrišanu.

—   Jā, komtese?

—   Mūsu nelaiķa tēvs, kuram mums īstenībā jāpateicas pai šo sastapšanos, un — šis neaizmirstamās dienas, kuras pavadījām kopā …

Viņš tūlīt saprata, ka tā bija vēsts par šķiršanos . . .

—  Kādu dienu tēvs pasauca mani, savu vecāko, un manu brāli Franci. Viņš nospēlēja mums vienu no jūsu sonātēm un teica: «Bērni, šajā mūzikā ir kaut kas sevišķs, ne tikai no muzikālā, bet ari cilvēciskā viedokļa, un, ja jūs kādreiz

satiktu šo van Bēthovena kungu …» — tēvs toreiz jau bija Joti slims, «lūdziet viņu iestāties mūsu vienotajā republikā.»

Viņa iesmējās un pārlaboja:

—       Nē, «vienotajā republikā» viņš, protams, neteica. So vārdu izgudroja Pepi.

Jozefīne stāvēja pie loga un rotaļājās ar aizkaru pušķi, šūpodama to kā zvaniņu.

—       Priecājieties taču, ka es izgudroju jums šo vārdu. Es uzskatu to par daudz labāku nekā franču raudulīgo nosaukumu «Sociйtй humaine»1 ! Tas daudz dumpīgāk izteic revolucionārās idejas, ka viss atkarigs nevis no kārtas un stāvokļa, bet gan vienīgi no cilvēka.

Terēze palocīja galvu.

—        Jā, no cilvēka, kuru tēvs vienmēr meklēja kā Diogēns ar laternu. Nu kā tad būs, van Bēthovena kungs? Tā jūs izpildīsiet mūsu nelaiķa tēva vēlēšanos, un mums tas būs liels gods. Galīgi uzņemt jūs gan varēs tikai mans brālis Francis, jo viņš ir ģimenes galva, un turklāt jums arī būs jābrauc uz Martonvasaru, kur notiks ar zināmām svinībām saistītā ceremonija. Jūs taču atbrauksiet uz Martonvasaru? Tur ir skaisti, un mēs varēsim visu dienu muzicēt.

Viņai vēl kas iekrita prātā.

—       Jūs saprotat, jums jāpievienojas mūsu «Sociйtй humaine» nevis tāpēc, ka esat klaviervirtuozs vai komponists, bet gan vienīgi tāpēc, ka esat cilvēks, īsts cilvēks. Vai drikstu brālim nodot priecīgo vēsti?

Bēthovens aizkustināts noskūpstīja viņai roku.

—   Ja jūs uzskatāt mani par cienīgu būt jūsu apvienībā.

Viņš lēnām pacēla galvu.

—   Un kad komteses brauks?

Terēze pameta skatienu uz māsu.

—   Svētdien, vai ne? Maman taču runāja par svētdienu.

Jozefīne aukstasinīgi šūpoja pušķveidīgo zvaniņu.

—        Pareizi, svētdien agri no rīta, un šodien ir trešdiena. Tātad mums Vīnei vēl paliek trīs dienas, un trijās dienās var sagāzties vai ari atvērties debesis, kā nu kuru reizi. Vai nu mēs varētu turpināt stundu, van Bēthovena kungs? Tagad mana kārta.

—   Van Bēthovena kungs, es katrā ziņā vēlētos jūs jau

lagad — un drīkstu to darīt arī mana braļa vārda — apsveikt ka mūsu vienotās republikas biedru. Pepi, apsveic tu arī.

—   Es? . . .

Jozefīnei piere zem komatveidigas sprodziņas izbrīnā un apvainojumā saraucās.

—       Es nemaz neesmu apvienībā. Jūs esat aizmirsuši vai arī jums nav licies svarīgi uzņemt mani par īstu locekli, un bez tam …

Viņas lūpas nicīgi saviebās.

—   Es nepiekrītu jūsu devīzei «draudzība».

To liedza atmiņas par sāpīgiem notikumiem viņa mūžā, kurus viņam bija vajadzējis pārvarēt: melno baku radītās ciešanas, mokpilnā bērnība …

Viņš izgudroja sev teicienu un ierakstīja to pat dienasgrāmatā: «Nē, nabaga Bēthoven, tev nav lemta laime!»

Bet tas viss bija muļķīgi un aušīgi, un vienīgi grimase, tāpat kā šajā varbūt pēdējā izbraukumā ar komtesēm grimase bija tas, ka viņam kā groteskam jokdarim vajadzēja atstāstīt notikumu ar zirgiem.

Cik gan cēli Jozefine sēdēja viņam pretim, un kādā nežēlīgā pārgalvībā mirdzēja viņas acis!

—        Nu, stāstiet, van Bēthovena kungs, nekas nelīdzēs! Firsts Lihnovskis man vakar par to ieminējās, un, tā kā es pati esmu aizrautīga jātniece, man tas jāzina. Jūs arī jūsmojot par jāšanu, kā esmu dzirdējusi?

Viņš negribot iesmējās.

—   Es vēl nekad neesmu ticis tālāk par jāšanas stundām.

—        Tātad jāšanas stundas jūs esat ņēmis, taču droši vien tādēļ, lai, sēžot stalti zirgā, varētu padižoties kādai daiļavai.

—       Tikai tāpēc, ka grāfs Brauns man par dažiem veltījumiem uzdāvināja zirgu. Un velns mani dīdīja mācīties jāt, taču beigās . . .

Jozefīne tam saprotoši pamirkšķināja.

—        Vai, taisot figūru, jūs nepārmetāt kūleni, jeb vai zirgs skrēja par ātru un jūs atmuguriski noslīdējāt lejā?

—        Manas jāšanas stundas vēl nemaz nebija beigušās, un es tikai divas vai trīs reizes esmu izjājis pa Vīni.

Tas uzvedināja Jozefīni uz jaunu domu.

—   Jānos! Sadabū rit seglus un apseglo «Asperu» un

«Dragantu». Tā tiešām ir ideja, van Bēthovena kungs. Mēs izjāsim. Vai jums patīk Dornbaha, jeb vai dodat priekšroku Heiligenštatei?

—   Dieva dēļ, komlese!

—   Ari es reiz gribu redzēt jūs stalti sēžam zirgā, un tam būs vēl viena priekšrocība. Es tā varēšu pateikties par klavierstundām un sniegt jums atlikušās jāšanas stundas. Jūs mocījāt mus pie klavierēm, kur esat, es to atzīstu, nedaudz paraks, taču jašanā es būšu par jums nedaudz pārāka un atļaušos jūs pamocīt, van Bēthovena kungs. Mēs varēsim izņemt visu augsto skolu. Vai iztaisīsiet skaistu levādi1 vai pezādi1 — tikai nedrīkstat to sajaukt ar pasāžu?

Viņš sāpīgi savieba seju.

—   Ar ko? . ..

Jozefīne papurināja galvu.

—   Es jau manu, ka jums vēl nemaz nav skaidri pamatjēdzieni. Jā, jā, tas nav tik vienkārši kā spēlēt klavieres, bet es ņemšu jūs valgā. Jānos! Tev vēl jāpagādā ari valgs. Un kad es pliukšķināšu pātagu un komandēšu: «Hop!» — bet kas ar jums notika tālāk? Es mirstu aiz ziņkāres.

Šodien viņi ratos sēdēja tikai trijatā, abas komteses Brunsvikas un Bēthovens. Grāfiene Anna Barbara kopā ar neatlaidigo galma skulptoru Milleru bija aizgājusi uz pilsētu, un Fintas, runājot Jozefīnes vārdiem, «jau kritušas kaujas laukā». Viņas braši bija cīnījušās līdz dejas, teātru apmeklējumos, gājienos pa pilsētu un Grāvju ielas konditorejā, taču tagad «šīm pilsētas vārgulēm sameties zaļš gar acīm, un krustmātei Fintai jāgulda tās gultā un jādzirda ar kumelīšu tēju».

Bēthovens stāstīja tālāk:

—   Tātad es pāris reižu izjāju un tad saņēmu pasūtījumu dažām kompozīcijām. Tā nedēļām vai varbūt pat mēnešiem ilgi pavisam aizmirsu kleperi, līdz atsūtīja rēķinu par barību, un las aprija visu honorāru, ko tikko biju saņēmis par šīm kompozīcijām. Un labu spieķi šis kleperis man arī vēl maksāja.

—   Ko? Spieķi? — jautāja Terēze.

—   Ar to es parakstīju rēķinu savam sulainim. Tas, blēdis,, bija noīrējis zirgu un nebija samaksājis par auzām, bet pārpalikumu iebāzis sev kabatā.

Visi trīs smējās tā, ka pārspēja pat troksni, kas atskanēja īio Prātera, kur viņi gribēja noskatities visjaunāko Vīnes atrakciju — zvaigžņu būdu. Rati apstājās.

—   Mēs esam jau klāt, Terēze. Visiem izkāpt!

Tomēr Terēze palika sēžam.

—       Vai neļaunosieties, ja braukšu atpakaļ? Es varu ratus jums atkal atsūtīt.

Viņa smaidīja.

—        Nē, man nekas nekait, Pepi, un nelolojiet nekādas ilūzijas, Bēthovena kungs, stunda netiks atcelta. Vai sūtīt ratus?

—   Tas nav nepieciešami.

—   Uz redzēšanos! Brauc, Jānos!

Jozefīne noskatījās māsai pakaļ.

—       Tik pēkšņi? Taču Terēze droši vien ir nākošais kritušais. Nu mēs esam pēdējie no visas kompānijas. Uz priekšu! Ai, cik daudz ļaužu, un šīs greizo spoguļu bildes, no kurām šermuļi skrien pār muguru!

Viņš satrūkās. Sejā parādījās izbrīns un reizē arī mulsas izbailes. Viņš tvēra pie ausīm un saka tās berzēt.

—   Kas noticis? …

—   Pateicos. *

Viņa nojauta, nē, pēkšņi saprata, kas noticis, un beidzot izkļuva ar viņu laukā no telts, kur neuzkrītoši varēja runāt vēl skaļāk, tāpat ka toreiz Terēze, un pie tam pavērsa pretim savu smaidošo muti.

—        Es vienmēr esmu kārojusi reiz bez mammas un tantēm, un visādu priekšniecību apsardzības aiziet uz šādu tingeltangeli.

Viņš godbijīgi palocījās.

—        Pats par sevi saprotams, komtese. Mēs varam doties atpakaļ uz pilsētu un sākt stundu.

Tātad viņš tomēr neko nevarēja nolasīt no viņas lūpām, un viņai vispirms bija jāiemācās tā runāt. Bet kā tas viņam tik pēkšņi gadījās …

Taču tagad šķita jau pāri. Jā, tas noteikti bija pāri, jo viņa seja atkal atguva krāsu.

Tad viņa izteica neprātīgu jautājumu:

—       Vai redzat tur karuseli? Vai mēs jau šodien nesāksim auļot?

—       Uz šiem nevaldāmajiem šķimeļiem? Vai tie mūs nenosviedīs?

—   Bailīgais!

Meitene spieda viņa roku aiz laimes, ka tas pagājis, un atkal palaida vaļā, kad bija izjutusi maigo tuvību.

—   Nāciet! Seglos!

Viņa skrēja pa priekšu arī tādēļ, lai viņš neredzētu asarasr kas nodevīgi grasījās iemirdzēties acīs.

Jozefīne reiz bija redzējusi putnu, kas ar dažādiem, viltīgiem paņēmieniem, izlikdamies pat jautrs, aizvilināja projām no ligzdas plēsīgu zvēru.

Šāda loma tagad bija jātēlo viņai. Viņš vēl vienmēr baidījās, ka atkal neatkārtojas tas baismīgais, un meitene vilināja viņa domas no tā projām.

—        Nē, karuseļa koka ērzeļi šķiet vēl gluži neiejāti, un nabaga kārnais, dzīvais zirgs, kas dzen visu šo mašinēriju, man radīs skumju noskaņojumu.

—   Vai neapskatīsim vaska figūras, komtese?

—       Van Bēthovena kungs! Ko jūs vēl neiedrošināsieties no manis prasīt? Demonstrētājs taču nebūs neviens cits kā vaska figūru izgatavotājs galma skulptors Millera kungs. Jūs labāk varētu tur no piparkuku galda uzdāvināt man vienu sirdi. Es. zinu, ka tās ir pretīgas. Reiz istabene man iedeva gabaliņu no sirds, ko mīļotais tai bija atnesis no Štūlveisenburgas. Tā garšoja pēc saldas līmes un vēl kaut kā rugtena, bet dažreiz, tieši uznāk tāda kāre.

—        Vai komtese vēlas lielāku vai mazāku sirdi? — viņš. lietišķi jautāja, lai apslēptu šī pirkuma aizdomīgo nozīmi.

—        Nu, pārāk maza man liksies tā kā apvainojoši. Vislabāk būs, ja es aizvēršu acis un gaidīšu pārsteigumu.

Viņa dzirdēja viņu sačukstamies ar pārdevēju.

Beidzot viņš teica:

—   Lūdzu, komtese.

Viņa atvēra acis.

—       Ai, van Bēthovena kungs! Tātad tik liela ir jūsu sirds! Un tomēr es pateicos.

Viņa kniksēja.

—   Un tagad jums vēl jānopērk otra sirds.

—   Otra?

—       Terēzei, lai viņa nebūtu skaudīga. Jeb vai esat jau aizmirsis meiteni, kurai zvērējāt draudzību?

It kā ar nožēlu viņš atkal vērsās pie pārdevējas.

—   Vēl vienu tādu pašu, mans kungs?

—       Nekādā ziņā! — Jozefīne sašutusi protestēja. — Tā pilnīgi var būt mazāka un pat krietni mazāka!

Un viņa jau atkal spurdza tālāk.

—        Es redzu tur kaut ko neatvairāmi saistošu. Spēļu baudu. Es gribētu izmēģināt laimi, — vai jūs arī vēlētos? Viss atkarīgs no tā, kam no mums abiem ir mazāk laimes mīlestībā. Tam vairāk laimējas spēlē.

Viņš tūlīt tvēra trauku ar kuliņiem.

—   Ja pēc tā būs…

—        Piesargieties, van Bēthovena kungs! Varbūt jūs tiksiet atmaskots?

Viņš jau sakratīja trauku.

—   Cik metienu?

—       Par guldeni trīs ar visiem kauliņiem. Ieskaitīs augstāko metienu, — atbildēja būdas īpašnieks.

Bēthovens apgrieza trauku otrādi, un Jozefīne aiz ziņkāres, it kā pilnīgi saprotamā tuvībā piespiedās klāt, tas viņu mulsināja un sāpināja, jo viņa šo tuvību droši vien neapzinājās.

—   Ņemiet taču nost!

Viņš paklausīja.

—   Trīs . ..

Viņa nicīgi saviebās.

—       Jums, izrādās, mīlestībā bijuši panākumi, un pat diezgan ievērojami, vai arī tādi ir. Trīs vieninieki.

Viņš svieda atkal. —Astoņpadsmit! Laime spēlē . ..

—   … ir nejaušība. To pierādīs trešais metiens.

—   Lūk — vēlreiz astoņpadsmit! Vai orākuls apmierināts?

—        Divreiz pa astoņpadsmit! Tas ir laimes dubulttrāpījums! Jūs varat izvēlēties laimestu! — kliedza būdas īpašnieks, gribēdams pievilināt ļaudis, kas stāvēja, aiz brīnumiem acis iepletuši.

Bēthovens atmeta ar roku.

—       Paldies, jeb vai — jūs gribētu tur to porcelāna mopsi, komtese?

—   Nē, bet…

—   Ko tad?

—        Gredzenu. Tas gan ir tikai no bronzas, bet nekas. Tas patiesi ir skaists. Sī čūskiņa, tas ir kaut kas mistisks. Tieši kā — likteņgredzens.

—   Likteņgredzens? — viņš izbrīnījies jautāja.

Viņa novērsa skatienu.

—        Tas Ynan tā ienāca prātā, un jūs — vai jūs tiešām man. dāvāsiet šo gredzenu?

Viņš smējās.

—   Komtese …

—       Liels paldies, van Bēthovena kungs, ļoti pateicos. Taču tad . . .

Viņš gaidīja.

—   Lūdzu?

—   … tad jums jāuzmauc, lūdzu, tas man arī pirkstā.

—        Kāds kauns, — sacīja Jozefīne, kad viņi, dodamies atpakaļ uz «Zelta Greifu», gāja garām sv. Stefana katedrālei.

—       Visā šajā kņadā aizmirsts apmeklēt slaveno sv. Stefana katedrāli.

—       Ko? Jūs vēl neesat bijusi sv. Stefana katedrālē, komtese?

—        Nē, un te nu es stāvu kā barbare, kas gan bijusi Vīnēr taču nav bijusi «Stefanā».

Bēthovens izņēma pulksteni.

—        Mums vēl būtu laiks. Ja nu jūs gribētu iemest acis? Es labi pazīstu katedrāli, lai gan vairāk no ērģeļu augštelpas. Es te agrāk dažreiz esmu spēlējis, vingrinājies, improvizējis. Tās arī ir lieliskas ērģeles, tikai diemžēl ne visiem pieejamas. Man gan — nupat iekrita prātā — vēl vienmēr atslēgu saišķī ir ērģeļu atslēga, ko iedeva doma kapelmeistars Albrehtsbergera kungs…

—        Pareizi, jūs taču arī esat ievērojams ērģeļu virtuozs, van Bēthovena kungs.

Viņš paraustīja plecus.

—       Ērģeļu virtuozs? Ērģeles es spēlēju tikai tā ciešami — tāpat kā klavieres. Cilvēks taču cenšas .. .

Viņi bija iegājuši iekšā. Kāds sakristāns, kam sekoja grupa iebraucēju, vienmuļā balsī skaidroja tiem par gleznām, skulptūrām un altāriem.

—        Dieva dēļ, vai Bēthovena kungs, šīs vadāšanas ir neciešamas.

—   Mēs paslēpsimies augšā pie ērģelēm.

Viņš devās augšā pa kāpnēm un tur pieveda Jozefīni pie margām.

Meitene raudzījās milzīgajā, svētsvinīgajā puskrēslā tītajā nefā, kur atradās kapelas un kori, un kolonas, un tūkstošiem figūru. Tālu lejā zem velves akmens tīklojuma mirguļoja kaut kas niecīgs un sārtens — mūžīgā uguns blāvi vizošā augstā altāra priekšā.

—   Mans dievs! . ..

Viņš skatījās uz Jozefīni un smaidīja.

—       Es zināju, ka šis skats jūs sajūsminās. Pats gan tomēr neko daudz nedodu par šiem akmens jumtiem un kupoliem, un spraišļiem, un monumentiem, un par visu, ko darinājuši cilvēki. Brīvā daba manī rada lielāku svētsvinību. Mežā es vienmēr ieeju it kā caur vārtiem, kas man liekas vēl varenāki nekā te šie milzīgie vārti. Taču man jāsaka, ka šī vieta . . .

—       Seit jāizjūt dievbijība, un tagad — es vēl gribētu būt arī karaliene.

—   Kas jūs gribētu būt, komtese?

—       Karaliene. Un tad es varētu šeit tā svētsvinīgā noskaņā raudzīties un pie tam — likt, lai Ludvigs van Bēthovens spēlētu man.

Viņa seja sadrūma, un tajā parādījās noraidoša izteiksme.

—   Te nav neviena, kas mītu plēšas.

Jozefīne izlikās nemanām viņa nolūku.

—       Man somiņā vēl ir viens dukāts, par to es gribēju nopirkt kaut ko skaistu atmiņai no Vīnes, un jūsu spēle man būs pats jaukākais. Vai domājat, ka sakristāns par dukātu ne … Es viņam pamāšu.

Viņš pacēla roku.

—   Nē, komtese.

—   Visiem jūs spēlējat — tikai man ne, un es vēl tā lūdzu.

Kā noziegumā pieķerts, viņš mazliet nolieca galvu un

lūkojās meitenē. Bēthovens pārdomāja, un īsu īsu, neprātīga satraukuma pilnu acumirkli viņa juta patiesas bailes, ka viņš tomēr varētu pateikt «jā».

ŠI rotaļāšanās ap viņa spēli varēja kļūt bīstama, taču sievietiskais Jozefīnē uzstāja, lai tā mēģina vēlreiz.

—       Jūs spēlējāt Terēzei, savai draudzenei, un man ir zināms, ka jūs, — minu tikai piemēra dēļ, — firstienei Lihnovskai agrāk, gan agrāk, — bez šī mīkstinājuma dūriens būtu

bijis pārak nekrietns, — esot spēlējis stundām ilgi. Protams, ja tik neievērojama persona kā es…

—   Komtese!

Cik viņa bija jauka, lai gan valkāja tikai šo vienkāršo ģērbu, daudz krāšņāka par visiem šiem svētajiem un eņģeļiem, kuru drānas laistījās zeltā un sidrabā. Vai nevajadzētu vismaz tāpēc, lai nerastos iespaids, ka viņš ir nepieklājīgs un slikti audzināts .. .

Viņš izšķīrās.

—   Jums gan vajadzēs atvainot, komtese . . .

—   Tātad galīgs «nē»?

—   Galīgs.

Viņas acīm bija maigs mirdzums, taču viņa tik enerģiski purināja galvu, ka pat komatveidigā sproga lēkāt lēkāja.

—       Un tomēr jūs spēlēsiet! Sievietei arī kādreiz jāpanāk savs. Un es gribētu noklausīties kaut ko līdzīgu mesai — savu saderināšanās mesu! Kad es precēšos, to gan vēl nevaru pateikt. Ja mamma atļaus — tūlīt, citādi gan mums vēl kādu laiciņu jāpagaida. Es katrā ziņā gribu laulāties tur lejā pie šī altāra. Vai tagad drīkstu jūs uzaicināt, van Bēthovena kungs, lai jūs spēlējat — savai līgavai?

Viņš neaptvēra ne vārda, un viņa nopūtās.

—       Jūs tiešām padarāt visu vēl grūtāku, nekā tas jau tāpat ir. Jo patiesībā vīrietim taču vajadzētu lūgt nabaga vārgai, trīcošai meitenei «jā» vārdu, bet nu man jālūdz jūsu roka, pieņemot, ka jūs būsiet tik laipns un sniegsiet to man pretī kopīgai dzīvei. Vai jūs vispār to vēlāties? Vai mīlat mani drusciņ?

Viņš spēja vienīgi, acis nenovērsis, lūkoties viņā …

—        Van Bēthovena kungs, nupat šeit, svētā Stefana katedrālē, varbūt tas ir mazliet nepiedienīgi, es atklāju jums mīlestību. Taču jūs gribat palikt mēms kā zivs. Es diemžēl to domāju nopietni, van Bēthovena kungs, un jums vajadzētu izteikt savas domas par manu — bildinājumu.

Viņš bija galīgi apjucis.

—  Es taču esmu tikai…

—   Viss ir apsvērts.

—   … un neglīts.

Viņa to kritiski aplūkoja.

—       Nu, skaists jūs neesat, taču es ceru, ka esmu diezgan glīta, un tā pietiks mums abiem.

—   Un . . .

Viņa seja atspoguļoja dziļas ciešanas.

—       Jūsu dzirde? Tā uzlabosies, — un pat ja .. . Tad es dzirdēšu par mums abiem, un es dzirdu pat zāli augam. Vai jus bez šiem vēl varat minēt kādus traucējošus iemeslus? Nu, un Jozefīne, komtese fon Brunsvika, tomēr ir ieņēmusi galvā tur lejā dot jums savu «jā» vārdu.

Meitene pienāca viņam cieši klāt un ar izaicinājumu un reizē maigumu, kas Ludvigu galīgi pieveica, jautāja:

—        Jā, nu vai tagad jūs mani beidzot nenoskūpstīsiet, — te mūs neviens neredz, — jeb jūs to negribat?

Sastingumu pieveica briesmīgs satraukums, taču acīm redzot viņš vēl neuzdrošinājās viņai pieskarties. Viņš pagriezās pret ērģelēm, it kā gaidītu no turienes palīdzību.

—   Vai gribi vispirms spēlēt?

—   Jā — jā.

Viņš bija pateicīgs par šo mazo novilcinājumu, jo guva iespēju savest kārtībā savu neaptveramās laimes dēļ drupās sagrauto un virpulī sagriezto pasauli. Ar valdonīgu žestu viņš pamāja lejup nefā sakristānam, kas, vēl īsi un nozīmīgi sačukstējies ar svešajiem, tūlīt ieradās augšā.

—   Plēšas mīt! '

—   Tieši tā, van Bēthovena kungs.

Sakristāns pazuda ērģeļu telpā, un Jozefīne augstprātīgi un triumfēdama pacēla deguntiņu.

—       Tātad nu ērģeļu virtuozs Ludvigs van Bēthovena kungs tomēr spēlēs man un pat svētā Stefana katedrālē.

Plēšas piepūtās. Ludvigs izvilka dažas reģistru pogas, pārmainīdams toņkārtu, tad atkal iebīdīja tās atpakaļ un izvēlējās jaunas.

Ko lai tagad spēlē, kas būtu pietiekami cienīgs?

Nē, šņāca tikai plēšas. Jeb tas tomēr bija — kluss sauciens? . . . Do mažors? . .. Sostenuto un ar skaidro trīsskani?

Ja! Un sākās brāzma! Zināms, ērģeles jau arī ir instruments gigantiem, taču tagad svaru kārsos vajadzētu sviest vēl orķestri. Turklāt arī cilvēku balsu kori, šos nabaga radījumus, kas lūdza tāpat, kā viņš bija lūdzies, vientuļš un nabags. Sauciet taču! Forte! Fortissimo! Ērģeles un instrumenti, un visi, un viss!

Jauni reģistri. Koka pūtēji, flautas! Vai dzirdi, mīļa, tā ir kāda maza cilvēka pateicība, cilvēka, pār kuru lejas vislie-

lakā žēlastība! Dominantseptakords! Tikai šķietama disonanse! Un tagad?… Credo, credo un — gloria! Sarietus…

Ērģeles apklusa. Taču — kaut kas palika. Vai raudas, svētlaimīgas raudas?…

Jozefīne noslīga ceļos pie ērģeļu sola, un viņš izbijies to piecēla.

—   Mīļā .. .

—       Tā vēl nav godināta neviena karaliene, — un ko tu spēlēji?

—   Es? …

Viņš berzēja pieri.

—   Ja es to zinātu .. .

—   Ludvig, kad tu to komponēji?

—        Komponēju? Es to tikai nupat nospēlēju, jā, un, — pat ja tu man dotu savu pēdējo dukātu, neaptveramais ir atkal projām, aizbrāzmojis garām, un vēju nevar panākt. ..

Kad viņi vēlāk devās laukā no baznīcas, svešinieki godbijīgi un bikli pašķīra ceļu, tā ka viņiem bija jāsoļo caur špaleram. Daži palocījās, un Jozefīne laipni, kaut arī mazliet atturīgi pateicās.

—   Vai viņi tevi pazīst? — Bēthovens jautāja.

—   Mani? … Kā viņi lai mani. . .

—   Jā, bet kāpēc …

Viņa satvēra Bēthovena roku un maigi paspieda.

—   Ak tu dieva svētītais — muļķīti!

—        Terēzei mēs varam uzticēties, Ludvig, un arī manam brālim Francim. Mūsu jaunākā māsa Karolīne ir drusku pļāpīga, bet Francis būs tev labs draugs.

Viņa smējās.

—        Jūsu «Apvienotā republika»! Vai tagad saproti, kāpēc jūsu apvienība ar devīzi «draudzība» mani neaizkustina? Toreiz tu izturējies tā, it kā būtu norijis vardi. Vai tu mani vispār mīli? Tu man vēl neesi to tā īsti pateicis un arī to ne, ka es tev liekos skaista. Sievietei to patīk dzirdēt. Tas viņai nozīmē to pašu, ko puķei ūdens. Vai tu vispār manī klausies?

—        Katru zilbi, — un kāpēc esmu tik kluss? Es lauzu galvu. Kādēļ tu mani mīli?

—        Jā, — kādēļ? Es pati nezinu un pat nožēloju to, taču nespēju citādi. Varbūt aiz praktiskiem apsvērumiem, ka

vēlāk varēšu par velli mācīlies klavieres spēlēt? Tā mēs ietaupīsim krietnu naudu.

—   Tu esi brīnums.

—        Par to esmu pārliecināta. Tomēr tu vēl nedrīksti neko teikt mammai.

Viņa apstādināja Ludvigu pie kāda skatloga.

—   Vai redzi kaut ko spogulī?

—   Tevi.

—        Tikai mani? Tā tam jābūt, taču izņēmuma kārtā es domāju ko citu. Vai nemani, cik pats esi apgarots un skaists? Tātad, manu mīļo Ludvig, ja klusi neglīts, tad zināšu, ka tava mīlestība pret mani mirusi, un, no otras puses, tev ir visvienkāršākais skaistumkopšanas līdzeklis.

—        Mijā, ja es tagad drīkstētu skūpstīt tavu pieri un arī šo sprogu, aiz kuras rodas šīs domas!

—   Tikai manu sprogu?

—   Arī tavas lūpas.

Viņa nopūtās.

—        Tiešām būtu laiks, un cerams, ka no «Zelta Greifa» tu baidīsies mazāk nekā no zeltītajiem svētajiem «Stefanā».

Kad Jozefīne piesardzīgi, gribēdama pārsteigt māsu, vēra vaļā mūzikas zāles durvis, Terēze noliektu galvu sēdēja pie flīģeļa un stingi raudzījās uz taustiņiem.

—   Vai dusmojies, ka novēlojāmies, Terēze?

—   Vai jūs novēlojāties?

—        Mēs klaiņojām pa gada tirgu un uz brītiņu iegājām vēl arī svētā Stefana katedrālē. Mēs atnesām tev piparkūku sirdi.

Jozefīne kļuva uzmanīga.

—   Kas tev ir, Terēze? Vai kaut kas noticis? Kur mamma?

Terēze bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

—        Augšā savā istabā. Viņa pēkšņi atgriezās no pilsētas un ieslēdzās.

—   Ieslēdzās? . ..

—        Tad lika pasaukt mani. No pilsētas viņa atnesusi ļoti sliktas ziņas. Es taču gan drīkstu . . .

Terēzes gudrās acis nopētīja Jozefīni un Ludvigu, un Jozefīne tūlīt saprata.

—        Protams, ka tagad tu drīksti runāt viņa klātbūtne. Viss taču šķita tik spoži, kā mamma vienmēr teica. Vai mums jāpārdod Martonvasara? Mana mīlā Martonvasara?

—   Ja ar to vēl pietiktu …

—       Ari māja Ofena, un ar to vismaz mūsu parādi busdzēsti?

—   Es vēl skaidri nezinu, Pepi.

—   Taču viens ir pilnīgi skaidrs.

Jozefīne atgāja divus solus nost no Bēthovena.

—       Van Bēthovena kungs, ja cerat uz bagātu pūru, tad man jums diemžēl jāsagādā vilšanās. Es neesmu nekāda pasaku princese ar pili. Vai šādos apstākļos jūs nevēlaties atsaukt savu «jā» vārdu?

Viņš formāli paklanījās.

—       Vai drīkstu jūsu māsas kā liecinieces klātbūtnē dot jums galīgo atbildi, komtese? Jūtos laimīgs, ka tu esi nabaga, un, ja tu tiešām gribi kļūt mana sieva, es bušu tev uzticīgs līd?: nāvei, tu mana nemirstīgā mīļotā.

Viņš to noskūpstīja.

Beidzot Jozefīne sāka smieties.

—       Tas bija Martonvasaras vērts un ari mājas Ofenā. Vai mums bez tam vēl nav kādi pāris nekustāmi īpašumi ūtrupei? Tev nav ne jausmas, cik grūti šo cilvēku piedabūt skūpstīties. Vai man jāuziet pie mammas?

Terēze noraidoši pamāja.

—   Nē. Galma skulptors Millera kungs tagad ir pie viņas.

—      Maga kungs ar savu vaska burvju sakni, kas tomēr nespēja līdzēt. Ludvig, mums abiem kaut kas jāuzsāk, tikai . .. kas! Vai iesim pa pagalmiem muzicēdami? Katrā ziņā, tālab mums tūlīt jāsāk stundas. Ja tev nebūtu attiecīgais garastāvoklis, Terēze, laid mani pie flīģeļa. Es spēlēšu lieliski. Jo' saderināšanās dienā tāpat jau ir vislabākajā omā un bez tam . . .

Aiz komatveidīgās sprogas jau atkal raisījās kāda neaprēķināma un nevaldāmi priecīga iedoma.

—        Un bez tam man jādomā par kādu hercogieni. Tā tieši’ greznojās ballei, kad tai paziņoja bēdīgu vēsti. Tad viņa teica: «Esmu dziļi satriekta, bet diemžēl, raudāt varēšu tikai rīt.»’

Viņa piesēdās pie flīģeļa, un sāka ritēt pasāža.

—       Jā, tātad iemesls būtu, bet ari man diemžēl raudāšana' jāatliek uz rītu.

Taču pēc stundas viņiem vajadzēja pārtraukt, jo grāfiene Anna Barbara šķita nopietni saslimusi. Vispirms uzsauca; pie viņas augšā Terēzi un tad Jozefīni.

Jozefīne pēc īsa brītiņa atkal nonāca lejā.

—        Es nezinu, kas mammai noticis. Drošs paliek drošs, liku atsaukt ārstu. Ludvig, tu taču saproti mani, mījais? Mammu tagad nevar atstāt vienu.

Viņš tūlīt piecēlās.

—   Protams. Kas kaiš tavai mātes kundzei?

—        Es tev tiešām neko neslēpju, mīļais. Viņa ir — briesmīgi „atraukta.

Durvīs stāvēja Janoss.

—   Viņas ekselence liek tūlīt lūgt komteses.

—   Labi, Jānos. Skrien, Terēze.

Viņa nogaidīja, līdz māsa izgāja.

—        Tieši šodien, bet… — Jozefīne mundri pasmaidīja,

—   … mēs to atgūsim. Uz redzēšanos, Ludvig! Es aizsūtīšu pie tevis Janosu, ja … Vaska figūru veidotājs un galma skulptors vēl runājis par kādu pēdējo iespēju. Es tev noteikti sūtīšu ziņu, un esmu pateicīga.

—   Par ko? . . .

—        Par spēlēšanu sv. Stefana katedrālē un — piparkūku •sirdi, un šo te gredzentiņu. Gredzens nav īsts, un piparkūku sirds drīz sakaltīs un sadrups. Cerams, ka ar vārdu, ko man devi, tā nebūs. Bet tā ir skaista, Ludvig, skaistākā mūzika, ko es jebkad esmu dzirdējusi.

Viņš piekļāva meiteni sev klāt.

—   Tu mana nemirstīgā mīļotā!

—        Bet — kā tu to izsaki! Tu, šķiet, esi diezgan augstās domās par sevi. Jo nemirstīgai mīļotai piederas arī — nemirstīgs mīļotais. Nu, par to es parūpēšos. Pagaidi tikai, līdz būsim apprecējušies. Tad es tevi rītos vēl pavisam mazā gaismiņā raustīšu aiz šiem melnajiem matiem. Augšā, Ludvig, van Bēthovena kungs! Strādāt nemirstībai! No ilgas gulēšanas nebūs nekāda nemirstība!

Viņš juta viņas lūpas uz savējām. Un tad durvis aizvērās arī aiz viņas . . .

Ieradās Fintas: grāfs Jozefs fon Finta, viņa majestātes ķerzara gvardes pulkvedis visā savā svinīgajā uniformā, cepuri ar spalvu pušķi rokas līkumā, un grāfiene Elizabete Finta. Viņi gribēja dot padomu, palīdzēt, taču nespēja neko izdarīt.

Grāfiene Anna Barbara gan gulēja apātiski, gan atkal viņu pārņēma briesmīga satraukuma lēkmes. Ārsts bija iedevis

spēcīgus līdzekļus, kam tomēr nebija tik daudz spēka, lai viņa iegrimtu dzijā, spirdzinošā miegā. Grāfiene gulēja tādā kā pussnaudā, -no kuras to vienmēr no jauna iztraucēja.

—   Mēs taču gribam tev vienīgi palīdzēt, Anna Barbara.

—   Jūs nespējat man palīdzēt, Elizabet.

—       Tu esi mazliet noslēpumaina, Anna Barbara, bet, ja tu vēlētos, Jozefs varētu ar jūsu lietu iepazīstināt pat viņa. majestāti.

—   Lūdzu, nemokiet mani.

Grāfs Finta paliecās uz priekšu.

—        Es labprāt pakalpotu, Anna Barbara, un pat sagaidu, ka šādai audiencei būtu panākumi. Jo taisnīguma un noteiktības dēļ tavu nelaiķa vīru galmā tā cienīja, ka viņš arī šodien vēl nav aizmirsts.

—   Nē! Nē! Nē!

Grāfiene Brunsvika sāka mētāties ar rokām. Terēze pieskrēja klāt, palika roku mātei zem galvas un paslēja viņu augšā.

—   Lūdzu, nomierinieties, māmiņ.

Viņa pielika mātei pie lūpām glāzi.

—   Un, lūdzu, iedzeriet šo.

Grāfiene Anna Barbara dzēra un atkal slābi iegrima* pusmiegā.

Grāfs Finta uzpūta dvašu oficiera cepures raibajām spalvām. Viņš uzlūkoja savu sievu: «Tas taču ir veltīgi,» — un viņa palocīja galvu: «Jā, iesim.»

Priekšnamā Fintas sačukstējās ar Jozefīni.

—        Popi, ja mēs varētu jums palīdzēt! — Tas tiešām būtu briesmīgi, ja jūs Martonvasaru . . . tikai, jūs jau zināt, ka krusttēvs Jozefs, kā jau virsnieks, nav svētīts ar bagātību, un» ja vismaz zinātu sīkumos par šīm saistībām . . .

—   Un es tiešām parunāšu ar majestāti.

—       To es ticu, krusttēv Finta, tikai… — Jozefīne lēnām pakratīja galvu. — Nē, tas nav Martonvasaras dēļ, nav — tikai Martonvasaras dēļ.

—   Kādēļ tad? …

—       To es nezinu. Es to tiešām nezinu, bet baidos, ka tas ir kaut kas tāds, — viņai pārskrēja šermuļi, — no kā mani pēkšņi pārņem bailes.

Viņa vāri un nedroši pasmaidīja.

—       Un jūs zināt, ka es nekad neesmu baidījusies no spokiem.

Atgriežoties istabā, viņa dzirdēja, ka māte teica Terēzei:

—       Pieej pie loga, bērns, un paskaties uz ielu, vai kāds nenāk.

—   Kam tad jānāk, māmiņ?

—   Ej pie loga! Vai nāk kāds?

—   Neviens, māmiņ . ..

Bija jau satumsis, un Jozefīne vaicāja:

—   Vai neiedegsim gaismu, māmiņ?

—        Nē, Popi, dieva dēļ, nē! Es esmu tik nogurusi. Kaut varētu tikai aizmigt. Taču jums jāpaliek slāvam pie loga un jāraugās laukā. Vai jūs man to apsolāt? Tad es noteikti varēšu iemigt.

—       Mēs neiesim nost no loga un turklāt viena otru nomainīsim.

—   Labi, Terēze. Tagad — es gulēšu.

Pēkšņi grāfiene vēlreiz uztrūkās.

—       Sakiet Janosam un Brankam: ja ierodas Millera kungs — lai viņu tūlīt man piesaka, ari nakti.

Jozefīne jau devās uz durvīm.

—   Es pateikšu Janosam un Brankam.

—   Dari to, bērns. Jā, dari to, bērns.

Kad Jozefīne atgriezās, māte jau bija iemigusi.

Terēze apskāva māsu un čukstēja:

—   Ak tu mana nabadzīte, un tas viss tieši šajā dienā ..

Jozefīne trīcēja.

—       Pēkšņi es baidos arī par viņu — un vēl vairāk nekā par sevi.

Jozefīne samiegojusies paskatījās apkārt.

—   Jau tik gaišs? . . . Cik pulkstenis? …

—       Deviņi, tu laimīgā miegamice. Bet nu man tevi tā kā tā būtu jāmodina. Tev jāiet pie mammas.

Jozefīne izlēca no gultas un uzvilka augšā loga aizkaru. Viņa mirkšķināja acis, raugoties spožās saules pilnajā diena,, un viņai vispirms vajadzēja atpūsties.

—   Kā klājas mammai?

—       Daudz labāk. Galma skulptors Millera kungs droši vien atnesis patīkamu ziņu.

Mazgājoties jautri plunkšķēja ūdens.

—        Tad es atsaucu visu, ko esmu par viņu domājusi un sacījusi, un nožēloju, ka slikti pret viņu izturējos. Šīs uzmācīgais iemīlējies stārķis tiešām liekas īsts burvis, un, ja Ludvigam nav nekas pretī, es šim galma skulptora kungam pat ar galma reveransu pateicibā pasniegšu savu piparkūku sirdi. Kad viņš atnāca?

—        Septiņos, un vēl ir tur. Tev jau gan būs jāpiedalās apspriedē.

Jozefine kārtoja matus un komatveidīgajai sprogai lika krist sevišķi pārgalvīgi un izaicinoši.

—        Es taču no veikalnieciskām sarunām saprotu tikpat daudz, cik teļš no algebras. Es protu jāt, dejot, smieties un gluži labi spēlēt klavieres, kā Ludvigs man vēl vakar teica, šis iecirtīgais cilvēks, kam ikviens kompliments vilkšus jāizvelk.

Viņas acis kļuva sapņainas.

—   Es varu uzticīgi mīlēt un varbūt arī vēl šo un to …

—        Tu varētu būt pat viņa ģēnijs, — Terēze nopietni apgalvoja. — Jūs — divi ģeniāli cilvēki!

—        Es — ģeniāla? … Salīdzinot ar viņu? Ja tu būtu dzirdējusi viņu vakar Stefana katedrālē! Terēze, vai mums paliks Martonvasara? Tā jau ir tikai bērnišķīga iedoma, bet es gribētu kopā ar viņu staigāt pa māju un parku, aiziet līdz vējdzirnavām un izstaigāt staļļus, lai viņam visu izrādītu. Vai tu kaut ko zini, kā ir ar Martonvasaru?

—        Neko, Pepi, tikai mamma teica: «Tagad pasauc Jozefīni, kuras rokās ir mūsu laime.»

—   Manās? … Tad es tiešām esmu ziņkārīga!

Pēc ilga, mokpilna laika sprīža Jozefīne atkal atgriezās, un Terēze izbijusies iesaucās:

—   Pepi! Dieva dēļ, kas tev noticis?!

Vai Jozefīne nedzirdēja? Viņa skraidīja apkārt pa istabu, grīļojās, pieskrēja pie loga, atrāva to vaļā un tūl?t aizvēra. Tad viņa histēriski un krampjaini sāka smieties.

—   Jānos! Lai ienāk Janoss! Kur ir Janoss?!

—   Pepi! Mīļā Pepi, kas tev noticis? Vai pasaukt Janosu? Jozefīne lauzīja rokas.

—   Es lūdzu, — es tevi lūdzu, piesaukdama visžēlīgo dievu

vai ko tu vien vēlies! Varbūt pats sātans ir žēlīgāks! Palīdzi taču! Lai ienāk Janoss!

—   Es viņu atvedīšu, Pepi.

—       Jā, jā, bet tūlīt, — jā, Terēze? Un klusām, klusām, lai mamma nedzird, viņas ekselence . ..

Jozefīne iemetās Terēzes gultā un šņukstēja un smējās.

—       Mūsu mamma! Grāfiene Anna Barbara Brunsvika! Viņas ekselence! Jā, jā, noblesse oblige! Terēze, kur tad ir Janoss?

Beidzot vecais sulainis stāvēja pie viņas gultas. Ieraudzījis Jozefīni, viņš kļuva balts kā kaļķis un drebēja, bet balss skanēja izaicinoši mierīgi:

—   Ko komtese pavēl?

Jozefīne piecēlās sēdus.

—       Pavēl? Neko nepavēl, mīļo Jānos. Es tikai kaut ko lūdzu. Tu taču mani vienmēr esi mīlējis. Vai tā ir, Jānos?

Sulaiņa sejā tagad parādījās kaut kas plēsonīgi nežēlīgs un balss kļuva vēl skarbāka. Viņš atkārtoja:

—   Ko komtese pavēl?

Pēkšņi viņa metās viņam ap kaklu.

—       Es lūdzu, lūdzu — sargi mani, Jānos! Ņem mani savās rokās, lai mani sargātu!

—   Komtese …

Jozefīne aplika sev apkārt viņa rokas.

—        Tā, mīļo Jānos, un tagad — iedomājies, ka es vēl esmu tā pati maza meitene, ko tu sargaji.

Tad viņa atgrūda Janosa rokas.

—        Nē, nē! Tu jau esi tikai sulainis, un man, augstdzimušai komtesei, vispār neesi cilvēks, bet atvaino, ka es par to neiedomājos. Atvaino, augstdzimusī komtese ir tevi nosmērējusi! Esmu tevi pieskardamās notraipījusi. Piedod man.

Viņa sāka šņukstēt.

—        Es, protams, notraipīšu arī viņu, un man īstenībā nav nekādu tiesību vēlreiz pārmīt ar viņu kaut vārdu. Bet tev tomēr jāiet pie viņa.

—   Pie kā, komtese?

Jozefīnei šķita neaptverami, ka viņš to nezināja.

—        Pie van Bēthovena kunga. Pie kā tad cita? Tu taču zini, kur viņš dzīvo. Tu taču toreiz mūs tur pavadīji. Saki viņam — jā, ko tu viņam lai saki? Tev jāsaka, ka šodien, — jā, tātad šodien stunda nenotiks. Te daudz kas atgadījies, — nē, par

to nerunā. Tikai par stundu, — vai saproti? Un šodien viņš var nenākt uz «Zelta Greifu», turpretim es, — bet kad? Terēze, palīdzi taču man izdomāt. Labāk gan vakarā, pat vēlā vakarā, kad pavisam satumsīs. Jā, tā ir īstā stunda, kurā arī zagļi dodas savās gaitas. Tātad es šovakar iešu pie viņa, kad te visi gulēs. Ne agrāk, — un viņš — lai viņš ir viens, un tad parādīsies kāda aizplīvurota dāma. Tu taču aizdosi man savu plīvuru, Terēze? Vai tu visu nokārtosi, kā nākas, Jānos?

Tagad viņa piecirta kāju.

—   Vai tu vēl esi te, Jānos? Tev taču jāiet pie šī — noplukušā muzikanta, kam ir tukšas kabatas! Bet tā kā tu viņam paklanītos! It kā manā priekšā, nē, vēl zemāk nekā man un pat — viņas ekselencei!!

Kad apjukušais Janoss bija aizgājis, Jozefīne nicīgi saviebās.

—   Cik augsti tu mani īsti novērtē, Terēze? Tā — visā visumā. Tikai tūkstoš dukātu? Man jāsaka, ka novērtējums, ko lasu tavā skatienā, mani apvaino! Un tur noteikti vainīga šī nožēlojama perkāla kleita, kam es vēl salāpīju saplīsušo piedurkni. Es esmu pārdota par četrdesmittūkstoš dukātiem, un man būs lieliska dzīve, man dergsies šis vecais roue, taču tas notiek viņas ekselences un visas grafiskās Brunsviku ģimenes goda dēļ un — tā ir arī viņa vaina, viņa vaina!! . . .

—   Kā vaina?

Terēze tikai tāpat kaut ko jautāja, lai māsa pārstātu izmisumā plosīties.

—   Kā vaina?! Šī — Bēthovena! Kādēļ viņš ir tikai apdāvināts mūziķis? Smieklīgi! Viss atkarīgs no dukātiem. Ja viņš varētu pārsolīt…

Terēze ļāva viņai raudāt. Jozefīne bija atslējusi galvu pret loga spraisli.

—   Tagad es zinu, kāpēc mums vajadzēja lūkoties uz ielu. Tikai es nedrīkstu to teikt. Jo tas ir noslēpums, kam sakars ar godu! Ar godu! Ar stāvokli un godu!

Viņas pleci raustījās.

—   Man bija jāzvēr viņas ekselencei, mūsu mammai, turot roku uz bībeles!

Pamazām viņa aprima, un Terēze iedrošinājās aplikt roku māsai ap pleciem.

—   Pepi, vai tu man neizstāstīsi, kas noticis?

—   Vai es vēl neesmu izstāstījusi? Piedod. Nē, visu es

nedrīkstu teikt, jo esmu to apzvērējusi, bet — tatad es — esiegāju mammas istabā, un tur bija ari galma skulptors Millera kungs, uzposies, sasmaržojies . . .

Viņa ieklepojās, it kā viņai vēl tagad būtu smacīgi elpot.

—   Pretīgi. Viņš visdziļākā pazemībā sveicināja, un mamma ar plašu žestu sacīja:

—  Vai drīkstu tev stādīt priekšā grāfu Deimu, viņa majestātes kambarkungu?

—   Grāfu Deimu? Viņa majestātes kambarkungu?

—   Nu, redzi, un esmu pārliecināta, ka arī es rādīju tikpat muļķīgu seju kā tagad tu. Tad atkal izdzirdu runājam mammu, un galma skulptors Millera kungs piekrītoši smaidīja. Grafs Deima kungs kādu dienu, — tas noticis pirms gadu desmitiem, — atmetis savu grāfisko vārdu un pieņēmis vienkāršo, pilsonisko «Milleru». Kāda duēļa dēļ, un viņš ilgi dzīvojis ārzemēs, Holandē un Itālijā, tad atgriezies atpakaļ Vīnē. Vakar viņam bijusi audience pie ķeizara, un majestāte apstiprinājis grāfu Deimu kambarkunga amatā un atļāvis atkal saukties agrākajā vārdā.

—   Tā jau ir īsta vodeviļa!

—  Vodeviļa! Burvju farss, bet viņš jau ir burvis! Un, kad grāfs Deims bija aizgājis, mamma man paziņoja, ka viņš lūdzis manu roku. Es smējos un plosījos, bet tur nebija nedz ko smieties, nedz plosīties. Nupat minēto iemeslu dēļ tu saproti, cik tas ir briesmīgi, ka man vajadzēja teikt «jā». Mēs taču nedrīkstam pieļaut, lai mammu ieliek cietumā! Tā, tas būtu viss, bet varbūt tikai vēl šo vērts pieminēt: mans nākamais vīrs ir ļoti nepacietīgs, un es jau pēc četrām nedēļām būšu grāfiene Deima.

—   Nabadzīte!

' Jozefine padevīgi nolieca galvu, taču pēkšņi nokrita ceļos pie māsas kājām.

—   Un es to nevaru, un — ko viņš teiks? Es tevi lūdzu, Terēze, tu vienmēr biji tik laba pret mani. Palīdzi man un viņam. Appreci tu grafu Deimu manā vieta. Jā, Terēze? Es tevi lūdzu, saki «jā», Terēze!

Terēze piekļāva sev māsas galvu.

—  Tu zini, es tevi ļoti mīlu, Pepi, un es — es gribu tev arī vēl kaut ko uzticēt. Es arī viņu mīlu, tā, kā vien sieviete spēj vīrieti mīlēt.

—   Ari tu — mīli Ludvigu?

—   Jā, Pepi.

Terēzes balss bija rāma, taču viņa visa drebēja no sirsnības un aizkustinājuma.

—   Un, tāpēc ka jūs abi, mani mīļie, tik ļoti mīlat viens otru, es labprāt vēlētos jūs redzēt laimīgus. Tevi un viņu. Tici man, Pepi. Vienīgi…

Viņa paraustīja plecus.

Jozefīne šņukstēja.

—   Es saprotu, un tev ir taisnība, tev jau vienmēr ir taisnība, tu gudrā un lab'ā. Grāfs Deims grib tieši mani un nevis tevi…

Tas bija pavisam citādi nekā toreiz.

Toreiz tajā priekšpusdienā, kad viņas pirmoreiz apciemoja Bēthovenu, Jozefīnei kājas bija kā svina pilnas un lēnām, kāpienu pēc kāpiena, viņa devās augšā. Tagad, lai gan bija nakts un blāvajā mēnessgaismā, kas te tik tikko spēja iespraukties, pakāpienus gandrīz vai nevarēja samanīt, viņa viegliem soļiem uzskrēja pa vītņu kāpnēm, un tam iemesls nebija vienīgi slepenība, kādā vajadzēja notikt otrajam apciemojumam. Tas bija — viņa pēkšņi zināja iemeslu — tāpēc, ka viņa nāca mājās, un tad nevarēja pa ceļam uzkavēties .. .

Pa atslēgas caurumu spīdēja zeltaina gaisma. Viņa ātri pieklauvēja un nemaz negaidīja uzaicinājumu, kas atļautu ienākt. Mājās šāda veida formalitātes bija liekas.

Un tad viņa jau stāvēja istabā.

—   Labvakar, Ludvig.

Viņa juta kaut ko līdzīgu priekam par to, ka viņai nedrebēja balss. Tagad viss bija atkarīgs no viņas. Viņa redzēja, cik dziji Ludvigs satriekts, — un nedrīkstēja viņam uzkraut vēl jaunas nastas. Jozefīne bija pārliecināta, ka viņa pat bezbēdīgi smaidīja, lai neapbēdinātu viņu.

—   Es esmu vīlusies. Tu tikai stāvi — bet tā taču ir tik vēsa apsveicināšanās. Nekas taču nav mainījies mūsu attiecībās, — jeb vai tu domā savādāk? Tāds tu nevari būt, un tāds tu arī neesi. Citādi es tevi nekad nebūtu spējusi iemīlēt.

Viņa novilka mēteli, noņēma Terēzes aizdoto plīvuru un sapurināja savus sprogainos matus,

—   Ir taču labāk, ka es tev iepriekš jau visu uzrakstīju. Tā mums nav par to gari jārunā un jātērē laiks. Es tagad varu ciemoties pie tevis, cik ilgi tu vēlies. Terēze klusēs.

Bet… — Viņa kaut ko pārdomāja. — Es varu tikai līdz rītausmai palikt pie tevis, Ludvig, — nē, vēl brītiņu ilgāk, līdz kļūst pavisam gaišs. Sešos mēs brauksim projām.

—   Jau rīt? . . .

Tie bija pirmie vārdi, ko viņš izrunāja.

—   Zini, šie jaunie plāni… — viņa nevērīgi teica.

Viņai tomēr bija jāapraujas, jo plāni, kurus viņa minēja,

taču norādīja uz šo notikumu, kura iemesls bija viņa pati.

Tagad viņa mazliet steidzīgi staigāja apkārt pa istabu un centās noslēpt šo steigu.

—       Bet, Ludvig, kāda te nekārtība! Ja tikai paskatās uz tavām notīm! Zināms, Mikelandželo arī bijis tik — piedod — tik briesmīgi nekārtīgs, bet tas tevi neattaisno. Vai šai spalvai jāatrodas uz taustiņiem? Nē, lūdzu, tu nebaidies, es tev neko nesajaukšu! Gribu tikai mazliet sakārtot nošu kalnu. Ziedi? Skaistās rozes! Tu taču nevari tās likt bez ūdens tikai tukšā vāzē! Un dzeltenas rozes! Mana mīļākā krāsa!

Viņa nedrīkstēja te izplūst asarās, un tāpēc viņai vajadzēja atklāt kaut ko jaunu, kaut ko meklēt, lai arī tas bija pats banālākais. Tieši kaut ko banālu . . .

—        Un kas tiem svārkiem uz krēsla? Drīz tu noteikti pazaudēsi pogu. Tūliņ nes šurp adatu un diegu! Jeb vai tavā galīgi nolaistajā vecpuiša saimniecībā nemaz nav šādu sīkumu?

Kamēr viņa apsēdās uz sofas un pārklāja svārkus pār ceļiem, viņš atnesa lādīti un nolika to uz galda. Viņa pievilka tuvāk sveci, norāva pavedienu diega, ar lūpām to saslapināja, nosmailēja un tad ievēra. Tad viņa atkal rakņājās pa kastīti.

—       Es taču nevaru atrast uzpirksteni, — vai tu šuj bez uzpirksteņa, Ludvig?

Viņai izdevās gandrīz pat priecīgi iesmieties. Iedomātā aina, ka Ludvigs van Bēthovena kungs šuj bez uzpirksteņa un ka viņš vispār šuj, bija tik jocīga.

—   Nāc apsēdies blakus, Ludvig, un skaties, kā to dara.

Viņa šuva, un beidzot poga turējās stingri. Viņa nolika

svārkus atpakaļ uz krēsla.

—   Tā, lūdzu, un tas bija viss. Bet kad tu rīt tos uzvilksi. . .

Viņš stingi lūkojās uz svecēm, kas klusi dega un saruka.

—   Jā, rīt. Kur tu būsi rīt?

—   Kaut kur. Tas ir pilnīgi vienalga.

—   Un vai viņš . ..

"Viņa saprata. — Nē!!! Taču arī tas būtu pilnīgi vienalga. Jo tagad es esmu pie tevis!

—   Vai t,u — vēl esi — pie manis …

Pēkšņi viņa strauji un izmisīgi purināja galvu.

—       Es vienmēr būšu pie tevis, Ludvig. Tu nemaz nezini, kā tas ir, kad es mīlu! Man vienmēr būs tevi jāmīl, un tā nav tukša runāšana, bet gan mans liktenis.

Viņa spēji piekļāvās viņam pie krūtīm un sāka raudāt.

—        Nebēdājies, mīļā, citādi — tu arī mani apbēdināsi, — -viņš to mierināja.

Viņš bija pārliecināts, ka šis motivējums būs ļoti iedarbīgs. Bezgala liegi viņš glāstīja viņas matus un atkārtoja:

—   Nebēdājies, mīļā, citādi tu arī mani. . .

Viņa jau saņēmās. Viss viņas augums tikko vēl bija drebējis raudās, tagad tās aprima, un viņa teica:

—       Ludvig, laiks taču paiet, un — mēs vēl neko svarīgu neesam pārrunājuši. Atvaino, ka es tev to prasu, bet — saproti, tas skar arī mani, — kādi tev ir plāni attiecībā … — viņa ar apdomu izvēlējās šo mazliet konvencionālo, lietišķo vārdu, — … attiecībā uz savu darbu?

—   Es — laikam drīz sākšu savu otro simfoniju.

—   Tas ir labi. Tas mani iepriecina, Ludvig.

Viņa vilcinājās, un viņš to juta.

—   Vai tu vēl ko gribi jautāt?

—       Jā, tikai nesauc mani par — nepieticīgu, Ludvig. Tas, protams, ir nepieticīgi, taču man šķiet, es, mīļais, drīkstu to no tevis prasīt. Tu taču man veltīsi kādu no savām kompozīcijām, vai ne? Tikai, kā lai mēs to izdarām, lai neviens . ..

Viņš maigi pievilka viņu sev klāt.

—       Es jau esmu to pārdomājis, un tas ir ļoti vienkārši. Tavs vārds — un tas būs arī man nīstams vārds: grāfiene Jozefīne Deima! — protams, nedrīkst parādīties ne uz vienas kompozīcijas. Tomēr tās visas tiks veltītas tev. Tātad, ja tu redzēsi uz manām kompozīcijām citus vārdus, tev vajadzēs prast tos pareizi izlasīt.

—       Un kā, Ludvig? Es gribu dzirdēt! Neesi taču vienmēr tik skops, parādot savu maigumu.

Viņš smaidīja.

—   Tu taču gan vēl atceries, kā es tevi nosaucu, un . . .

—   Kas, Ludvig?

—   Nekas vairāk. Tā tas paliek.

Viņa drebēja, redzēdama, cik atri kusa un nodega sveces, <un vienlaikus gandrīz vai ilgojās pēc mirkļa, kad šķiršanās mokas būs garām.

Logi kļuva gaiši, un Jozefīne piecēlās.

—   Ir laiks.

Viņš palīdzēja viņai uzvilkt mēteli un noskūpstīja uz pieres.

—   Paldies!

—   Par ko? Ka padarīju tevi nelaimīgu?

—        Nē, bet par to, ka — es tagad tevi vienmēr drīkstu .mīlēt.

—   Ludvig! …

Beidzot viņa atrāva savas lupas no viņējām un gāja. Durvīs viņa vēlreiz apstājās un paraudzījās atpakaļ ar izmisīgu, gandrīz neprātīgu skatienu. Tad viņš dzirdēja viņas soļus jau uz kāpnēm.

«Tagad es varētu būt kurls, tagad tas būtu labi, taču tagad es neesmu kurls .. .»

Mehāniski viņš apsēdās pie flīģeļa. Ko viņš bija Jozefīnei apsolījis? Sākt otro simfoniju, un viņš nedrīkstēja jau tūlīt lauzt savu vārdu.

Apakšējais īrnieks uztrauksies, ka viņš tik agri to pamodijiājis ar klavierspēlēšanu, taču tas bija gluži vienalga.

Viņš iesāka, mēģināja, mēģināja un paskatījās atpakaļ.

Tagad būtu nepieciešams viņa neredzamais palīgs, un viņam pat bija tāda sajūta, it kā tas stāvētu blakus. Tikai tas klusēja, lai gan uzlūkoja viņu, bet acis tam šķita tādas kā aizplīvurotas.

Viņš mēģināja vēlreiz. Nē, neizdosies, un tad …

Nu jau bija pienākusi viņas aizbraukšanas stunda. Viņam jāpasteidzas, lai. . . Bet ko?

Viņš uzlika cepuri un izmetās uz ielas, bet vēlāk, izmisīgi iesmiedamies, nodomāja: «Cik gan labi, ka neesmu aizmirsis cepuri!»

Jo rati sāka kustēties, kad viņš sasniedza šo ielu. No tālienes viņš dzirdēja un redzēja, kā čikstēdami aizripoja riteņi un noklikstēja pakavi. . .

Viņš taču vismaz vēl vienu reizi varēja pacelt cepuri un zemu zemu, lai arī viņa to nepamanīja, paklanīties…

Viņš nevarētu pateikt, kur bija maldījies apkārt, un, kacS pēc vairākām stundām, varbūt ceļā uz mājām, no kurām baidījās, gāja pa Volceili, viņam kāds uzsauca:

—  Monsieur van Bēthoven!

Francijas sūtnis ģenerālis Bernadots māja no loga.

—       Vai jums nebūtu bridis laika? Es gribētu jums atvadoties paspiest roku.

—   Vai jūs arī aizceļojat?

—       Arī? Kas tad vēl ir aizceļojis? … Jā, es aizceļoju. Ienāciet. Es jums visu izstāstīšu.

Mājā Bēthovens ieraudzīja veselu gūzmu mēbeļu, darba>. rīku, kā arī saiņotājus, kas aiznagloja kastes.

Bernadots ieveda viņu bibliotēkā.

—       Te ir palicis vēl kaut kas līdzīgs oāzei. Kad būšu aizbraucis, to vispirms pārvērtīs tuksnesī. Vēl jāiet vairākās atvadīšanās vizītēs, lielāko tiesu pie ļaudīm, pret kuriem man pretēji savai pārliecībai jāizturas pieklājīgi. Tas ir nepatīkamākais šajā ne visai tīrajā amatā, ko sauc par diplomātiju.

Viņš norūpējies vēroja Bēthovenu.

—   Kas jums noticis?

No atvairīšanās un izaicinājuma Bēthovena balss skanēja griezīgi.

—       Nekas! Vai arī nekas tads, par ko es varētu un gribētu runāt.

Kalsnējais jaunais ģenerālis piekrita.

—       Es saprotu, bet šādas stundas nevienam nepaliek aiztaupītas, mīļais draugs. Es taču drīkstu jūs tā saukt, Bēthoven? Jūs tāds esat bijis, jo mēs arī esam varējuši tikties uz mākslas tilta, mūzikā. Sēdieties taču. Jums jāapsēžas!

Viņš iespieda Bēthovenu atzveltnī.

—   Un nu jūs kaut ko iedzersiet. Tas jums nāks par labu.

Bernadots no karafes ielēja divās kristāla glāzēs zeltaini

brūnu šķidrumu.

—        Te būs, un es arī dzeršu. Par mākslu! Par mūsu mīļoto mūziku, kura beigās tomēr remdē ikvienas sāpes un kuras valoda ir spēcīgāka un pārliecinošāka par lielgabalu dārdiem. Jā gan, to es saku kā karavīrs, kā ģenerālis, kas es arī esmu, un pasaule kļūtu pilnīgāka, ja mēs varētu pacelt mūsu karogus, sacenšoties ar simfonijām, sonātēm un kvartetiem. Taču arī uz jūsu veselību, Bēthoven!

—        Uz jūsu veselību … — Bēthovens vilcinājās, bet tad ar tādu pašu sirsnību atmeta visu formālo.

—   Uz jūsu veselību, Bernadot!

Bernadots nolika glāzi.

—       Tātad es šovakar aizceļoju, vispirms uz Parīzi. Nezinu, ko man liks darīt turpmāk. Karavīrs ir kā lapa vējā. Rodolfs Kreicers jau aizbraucis pirms divām nedējām ar visām savām vijolēm un trakajām kadencēm, kuras viņš droši vien vingrinoties spēlēja pat karietē. Viņš labprāt būtu teicis jums ardievas, bet jūs jau kopš trim nedējām bijāt pazudis no mūsu diezgan nemierīgās planētas.

Bēthovens pārdomāja.

—   Tik ilgi? …

—        Jā, un es jūs gaidīju, jo gribēju ar jums kaut ko pārrunāt.

Bernadots apsvēra.

—       Tas ir lūgums. Nē, ierosinājums. Mums Francijā patlaban nav neviena komponista, ar kuru būtu vērts par to runāt. Meils? Bet tam taču nav vēriena, un no visiem dzīvajiem komponistiem, vismaz pēc mana novērtējuma, tāds ir vienīgi jums, Bēthoven.

Bēthovens dzēlīgi pasmaidīja.

—       Es nezinu, par ko ir runa, bet patlaban arī man nav vēriena . ..

Bernadots viegli atslējās pret rakstāmgaldu.

—   Patlaban, mans draugs. Vai pazīstat šo gleznu?

Viņš norādīja uz sienu.

—       Tā ir kopija, ko es sev liku atsūtīt, un šī glezna atstāj uz mani iespaidu.

Bēthovens samiedza mazās, zilpelēkās acis.

—   Bonaparts.

—       Jā, Bonaparts ar revolūcijas karogu uz Arkolas tilta pie Veronas. Gleznotājs, protams, ir mazliet idealizējis, ja mēs to gribētu tā nosaukt.

Bernadota lūpas izsmējīgi saviebās.

—        Viņš nekad nav redzējis nevienu kauju. Tur ģenerāla lentas vis neplīvo pēc glezniecības noteikumiem un karogi arī nekrokojas tik eksakti. Nu, māksliniekam jau tādēļ if iztēle, lai gleznotu vai dzejotu, vai komponētu, un — šīs gleznas sižets man jau arī šķiet iztēles vērts. Varonis ložu krusā un pulvera dūmos mierīgi un aukstasinīgi nes jaunas,

labākas pasaules karogu pāri jau gandrīz saārdītam tiltam uz otru krastu un nesīs vēl tālāk.

Bernadots piešķieba galvu.

—   Taču krāsas un ota man liekas pārāk skarbas, lai attēlotu šādu sižetu. Pēc manām domām, to varētu vienīgi mūzika.

—   Laikam gan . . .

—   Vai redzat? Un vai tagad jūs negribat.. . Bēthoven, es šeit biju Francijas sūtnis, mūsu revolūcijas sūtnis. Aiz taktiskuma pret saviem viesiem esmu pēc iespējas izvairījies no ikvienas politiskas sarunas, un to es darīju arī tāpēc, ka nebiju tik dumjš, lai censtos dabūt mūsu pusē kādu apmierinātu veco, feodālo laiku piekritēju. Šie augstie kungi, kuri man te smilkstēja apkārt, lai gan pēc sava rakstura un pārliecības tie revolucionāram nebūtu uzdrīkstējušies pieskarties pat ne ar ogļu stangām! Taču viņiem ir tikai viens raksturs un viena pārliecība, — viņu naudas maiss, kura dēļ viņi ar šadu nedabisku draudzību prot mums tomēr cer iegūt zināmus labumus un nodrošinājumus. Katrā ziņā jūs, Bēthoven, taču arī nedomājat tik bērnišķīgi, ka revolūcijas izdomājuši pie zaļā galda pāris ļaunprātīgu subjektu un ka tad tūlīt visas tautas pārņems asinskāre un ārprāts. Nē, nē, tauta ilgi un nepanesami jāmoka, līdz tā beidzot sašutumā saceļas. Jūs ari to reiz aplinkiem likāt manīt un vispār esat mūsu pusē, es iedrošinos jums pateikt to tieši acīs.

—   Un ja tas tā būtu? …

—  Tad jus — varbūt uzrakstīsiet simfoniju par šo karognesēju.

Bernadots smējās.

—   Man pat jau aptuveni ir gatavs nosaukums. Tā varētu saukties «Sinfonici eroica», un mana darbība šeit Vīnē par sūtni būtu manās acīs guvusi visspožākos panākumus, ja es aizbraucot drīkstētu paņemt līdz cerību par šīs idejas piepildīšanos.

Bēthovens saviebās.

—   Šis Bonaparta kungs man vienmēr bijis dadzis acī.

—   Dadzis acī? Kāpēc tā?

—  Ja man godīgi jāsaka, un man vēl ir daudz pašapziņas, lai to atzītu: aiz skaudības. Jā, tas ir dīvaini. Jūsu Bonaparta kungs īstenībā ir vienīgais cilvēks, pret ko es jūtu tādu kā skaudību. Viņš, kā to lai pasaku, pārāk ātri iet uz priekšu..

Tikai gadu vecāks par mani, bet vienmēr milzu gabalu man priekšā.

—       Tad lieciet milzu soli un nostājieties viņam blakus! Ar vienu tādu varoņsimfoniju! Vai šī doma jūs nesajūsmina?

Ienāca sulainis.

—   Ģenerāl, kariete piebraukusi.

Bernadots nopūtās.

—       Sīs apgrūtinošās saistības! Zeltītos svārkus, Armand, un arī cepuri ar spalvu pušķi!

Sulainis palīdzēja pārģērbties.

—   Protams, arī zobenu ar safīriem, Armand!

Viņš pameta greizu skatienu uz Bēthovenu.

—       Pasaule vēl grib, lai tai apmiglo acis ar spožumu, taču mēs to pārveidosim, un tad būs nozīme vienīgi cilvēkam un nevis viņa naudai vai tērpam. Armand, vai tev ir saraksts, kuri man jāapbraukā?

Sulainis pasniedza viņam lapa.

—   Lūdzu, ģenerāl.

Bernadots lasīja.

—       Pareizi, vispirms pie grāfa Frīsa. Nāciet taču līdz, Bēthoven, lai es neesmu tik viens, un… jūs tad arī nebūsiet viens. Tā mums abiem būs labums.

Nosita pulkstenis.

—        Un mums jāpasteidzas, tur jau tagad jāsākas seansam. Tur būs Daniels Steibelts.

—   Daniels Steibelts? Tas taču …

—       Jā, jūsu — kolēģa kungs, «arī» klaviervirtuozs un ievērojams «komponists». Starp citu, es viņu salīdzinu ar Kaliostro, kas arī padarīja trakus zināmus cilvēkus, un tāpēc Steibelta priekšnesumiem lietoju vārdu «seanss». Bet, tā kā Steibelts blēdās citādi, tad diemžēl nevar arī dabūt galu cietumā, un, lai cik žēl būtu, nav neviena, kas viņu nogalē. Nāciet! Es gribētu, cik vien iespējams, maz zaudēt no šiem kumēdiņiem.

Daniels Steibelts bija iekarojis žilbinošus panākumus Parīzē, un Prāgā viņa slava sasniedza kalngalus. Pa ceļam viņš bija pievācis kādu apkārtklīstošu anglieti, un madame Šteibelte, kā viņa sevi dēvēja, dejoja ar tamburīnu to, ko viņš spēlēja. Pats Steibelts bija veikls klavierspēlētājs, vismaz viņš

pārvaldīja visus līdz šim iespējamos tehniskos trikus, un tas pats bija sakāms arī par viņa kompozīcijām. Turklāt Šteibelta kungs pārdeva «īstus čigānu tamburīnus» par dukātu gabalā, un «madctme» mācīja, kā arī sonātes un kvartetus izdejot ar tamburīnu. Šī noslēpuma atklāšana maksāja desmit dukātu.

Šis pāris pirms dažām dienām bija ieradies Vīnē, ko jau pārņēma Šteibelta drudzis.

Vajadzēja tieši sākties programmas otrās daļas priekšnesumiem, tāpēc grāfs Frīss varēja tikai čukstus pasacīt:

—   Ekselence darba steigā man vēl parādījis šo godu! Vai drīkstu ekselenci lūgt? Priekšā ir dažas goda vietas. Jūs, Bēthoven, taču te esat lietas kursā.

—   Jā, esmu.

Viņš pašreiz patiešām bija par visu, un gluži jaunā veidā, lietas kursā. Viņš mirkšķināja acis, it kā tās žilbinātu pārāk spilgta gaisma . . .

Šī pārspīlētā greznība zālē ap jaunizcepto grāfu Frīsu! Viņa vecāki vēl tirgojās Vīnes ielās. Šie kavalieri un viskrāšņākos tērpos ģērbtās dāmas. Visa dižciltība vai bagātība, vai abas kopā. Par tik un tik dukātiem varēja sev nopirkt kaut ko skaistu, nocelt otram to no degungala, kaut arī tā būtu nemirstīgā mīļotā. Tas bija necilvēcīgi, bet naudai ir augstāks kurss nekā cilvēcībai. Naudai! Ja izdotu tikai astoņpadsmit tūkstošu guldeņu, tad varētu arī dienas laikā apgaismot mūzikas zāles, kā te pie grāfa Frīsa, kas pats reiz izteicies, ka šo neiedomājamo summu izdodot gadā par svecēm vien. Viņš, Bēthovens, labakajā gadījumā varēja nodedzināt sveces par astoņpadsmit guldeņiem gadā, nožēlojamas tauku sveces, kuras viņam vajadzēja gan vienīgi komponēšanai.

Varbūt par simttūkstoš dukātiem varēja uzcelt šādu pili, un, ja piederēja miljons, pat asinis kļuva zilas, kaut arī bija vēl tumšāka izcelšanās nekā cilvēkam, kura tēvs — dzērājs un tādēļ aizbildniecībā nodots mūziķis un māte — kādreizējā istabene.

Non olet/' Viņam ienāca prātā slavenais izteiciens, jo kādu dienu viņš bija uzzinājis, ko tas nozīmē. Ķeizaram Vespasiānam vajadzēja naudu, tādēļ viņš bija aplicis ar nodokli publiskās atejas. Viņa dēls par to rauca degunu, taču Vespasiāns smējās:

—   Non olet! Nauda nesmird!

Un ari šeit zāle bija pilna ar damu un kavalieru dārgo parfīmu smaržām …

Kāds dīvaini uz viņu paskatījās. Kāpēc?

Jā, viņš taču vēl kustināja lūpas. Viņš neapšaubāmi bija sev kaut ko teicis, kā to bieži mēdza darīt, kad bija viens.

Viens? Pat vientuļš . . .

Tur nekas nebija pārprotams, taču viņš vienatnē gribēja visu to vēlreiz pārdomāt un turpināja domās sarunāties:

«Fon Breininga kundze, jūs arī bijāt dižciltīga, un tomēr es piešķīru jums skaistāko vārdu, ko vien vīrietis var sievietei dot.: māte! Un arī Leonora bija dižciltīga un Stefans arī, ko es no jūsu zēniem drīz iemīlēju visvairāk.

Var gan sievietei dot arī vēl skaistāku vārdu — «nemirstīgā mīļotā», un viņa arī bija dižciltīga, pat vēl dižciltīgāka nekā jus, fon Breininga kundze. Arī grāfs Valdšteins un …

Protams, es jūs nekad, nekad nelikšu blakus šo dižciltīgo vai bagātnieku lielākajai daļai.»

Tas pārspīlēti elegantais kungs laikam gan bija Daniels Steibelts. Kāds tam kaut ko teica, un tas sarauca uz augšu uzacis, pamezdams skatienu pret zāles durvīm, kur sēdēja Bēthovens. Šis īsais pārbaudošais mirklis, šķiet, viņu nomierināja.

Pienāca klāt firsts Lihnovskis, un viņa acīs skaidri varēja manīt bažas.

—   Bēthoven, vai gribat sacensties ar Šteibeltu?

—   Es? . . .

—       Tas ir labi. Šim Šteibeltam ir pavisam jauna tehnika, kāds īpašs tremulando.

—       Tas mani netraucētu, bet es neprotu — dejot ar tamburīnu.

—   Bēthoven, es jūs brīdinu! Neesat tik izsmējīgs!

Sākās. Daniels Šteibelta kungs piesēdās pie flīģeļa un pasvieda frakas astes aizmugurē katru uz savu pusi. Viņš paklanījās, jo atskanēja jau aplausi, kas vēl vairāk pastiprinājās, kad no ziedu un palmu aranžējuma iznāca slaida sieviete skopā čigānietes tērpā, kas diezgan nekautrīgi atsedza viņas augumu.

Ziedi — Jozefīne nedrīkstēja ņemt līdz dzeltenās rozes, un tagad droši vien dažas jau bija novītušas, ziedlapiņas nobirušas …

Tas patiešām bija jocīgi, pat uzjautrinoši. Ekosēze ar tamburīnu! Ekošēze taču bija skotu melodija, un, ja jau vispār, tad vajadzētu ņemt dūdas, nevis tamburīnu. Bet — non olet! Šai parfimērtajai publikai, šiem modes manekeniem un salonu ākstiem šī mūzika nelikās smirdoša, arī šī fantāzija ne, kas tagad sekoja un ko Šteibelta kungs frivoli un tiešām spoži noplinkšķināja un tremulēja un «madame» vēl spožāk ar tamburīnu nolēkāja. Kā Jozefīne viņam blakus būtu smējusies! Kur viņa tagad varētu būt? Viņa brauca, brauca, un zem karietes riteņiem vērpās augšup putekji…

Zēl, ka viņš pirmīt nedzirdēja kvartetu, laikam taču klavierkvartets ar tamburīnu. Čello vēl bija atsliets pret krēslu, un uz pults atradās notis. Beigas… īsts aplausu orkāns brāzās pāri «māksliniekiem», kas smaidot nemitīgi klanījās. Vienīgi — Jozefīne nesmaidīja, jo riteņi ripoja un uzvandīja putekļu grīstes …

Kādēļ viņš pēkšņi raudzījās uz čello notīm, kuras jau turēja rokā? Vēl mirklis, un viņš jau sēdēja pie flīģeļa un uzlika tur čello partiju. Viņš pētīja to, un kaut kas viņam nepatika. Nē, Jozefīnes acis bija pārāk skumjas, tās vajadzēja padarīt jautrākas. Varbūt tā, ja apgrieztu otrādi čello partiju? Viņš to izdarīja.

Zālē valdīja nāves klusums. Viņš to samanīja it kā pa sapņiem un arī to, ka vētrainais izmisums, lauzdamies uz āru, bija droši vien sevišķi mežonīgi sajaucis matus. Turklāt kaklasaites mezgls bija gandrīz atrisis. Zināms, Bernadots, būdams ģenerālis, nekautrējās sūtņa galā tērpā braukt kopā ar viņu pa ielām, bet tas jau arī bija viens no franču revolucionāriem, kuriem te pēc šīs ekskluzīvās sabiedrības domām nav nekādas prasības pēc kultūras un pieklājības. Pat ja slepus melsa, ka Bernadotam uz Napoleonu tiešām esot zobs. Un Jozefīnes dziļās skumjas . . .

Bet lūdzu, tūlīt kļūs jautri, — jo tā tik ir iedoma! Čello partija apgriezta otrādi, un tagad es no šīm notīm, kas stāv ar kājām gaisā, izbungoju tēmu, un ievērojiet: ar vienu pirkstu un arī — ar Šteibelta kunga tremulando.

Šī tēma, ko es te noklimperēju, skan briesmīgi, vai ne? Nu es to variēšu un mazliet, — bēthovenizēšu. Stāt! Neaizmirst tamburīnu! Dzin! Dzin!

Viņš spēlēja tremulando un dzin, dzin! Tremulando smilkstošā disonansē — jā, tā dižciltīgie magnāti pie Bernadota

bija smilkstējuši par savu naudas maisu, stāvēdami franču revolucionāra priekšā, kuram tie kā «raksturi» pat nebūtu drīkstējuši pieskarties ar ogļu stangām. Bet kas bija viņu raksturs? Tiem patiešām bija tikai viens raksturs, kura vienīgais elks bija naudas maiss ar savu žvadzoņu.

Dzin! Viņš ieklausījās un atkārtoja: dzin! Lieliski! Nomocītā franču tauta bija sacēlusies un vedusi uz ešafotu savus mocītājus un revolūcijas nodevējus. Giljotīna — dzin! Dzin! Tremulando — tagad palicēji vaimanā par tā sekām, kā vaininieki viņi bija. Dzin! Dzin!

Kas gan te smako? Vai parfīms? Tas taču taisīts no vissmalkākajām Arābijas smaržām. Bet kaut kas te smako! Pareizi, šim parfīmam pretī neciešami smakoja parfīms, kas saucas par sviedriem, kurus radījis darbs. Visas šīs te parfimētās rokas taču nekad nav strādājušas, — bet darbs taču nepazemojot? Tikai — plebeju salašņas varēja tā domāt. Kas tās bija par mokām, kad viņam kā plebejam vajadzēja pasniegt stundas — un ne tikai apdāvinātām skolniecēm un skolniekiem, kad viņam kā brīvam mūziķim un māksliniekam vajadzēja pelnīt naudu ar komponēšanu, lai arī sev varētu atļauties pāris tauku sveču, kad viņam ar galvu, ar smadzenēm vajadzēja strādāt tāpat kā audējam, kurš, salīcis pie stellēm, strādāja ar rokām, — tas bija darbs, kas te šiem traniem izplatīja puvuma smaku, un to, ko darbs jau bija pazemojis, varēja vēl vairāk pazemot. Dzin! Dzin! Vai tad te īstenībā bija runa par viņu? Nē. Par — šo zāli? Pasauli? . . .

Tamburīna piesitieni, kurus viņš uz flīģeļa katru reizi atdarināja citādi, kļuva skaļāki un spalgāki, līdz beidzot atgādināja zibeņus, kas izzibsnīja vienmēr jaunas ainas, apdzēsdami iepriekšējās.

Viņa acis bija kļuvušas pavisam šauras un spožas, taču nu tās iepletās, it kā būtu ieraudzījušas kādu neaptveramu brīnumu. Protams — Jozefīne, bet — tur taču bija vēl kaut kas, kam varēja un arī vajadzēja sekot tāpat kā — nemirstīgai mīļotai! Īstenībā pārsteidzošs šis salīdzinājums ar Jozefīni, bet kā tas viņu saviļņoja. Flirtēšanu ar sievietēm bija izbeigusi gandrīz nežēlīga — īsta mīlestība, un tas skāra arī šo te. Arī par šo cēlo vīziju viņš bija sapņojis, taču vairāk gan tā kā rotaļādamies, bez īstas nopietnības un īsti skaidras notiekošā apjausmas. Taču tagad no jaunības jūsmas bija izaugusi vīra gudrība, kas nepieļāva izvairīšanos vai atkāpšanos. Un tur

zibeņu gaismā atplaiksnīja humānisms! Cilvēcība un taisnīgums! Nekādas vilcināšanās, un tikai viens ceļš, ceļš, pa kuru jānes uz priekšu karogs! . . .

Bet kāda bija otra tēma, kas lavījās līdz. Atvadu melodija? Un vai tā izrietēja no rēķinu uzdevuma, kurš gan kļuva arvien neskaidrāks? .. .

Trauksme! Trauksme — un ikviens cīnītājs savā vietā!

Tātad vēlreiz atvadu dziesmu — vecajam krastam, kas nobrieduša vīra atmiņā pagaisa kā zēna gadu rotaļu laukums. Uz priekšu, uz priekšu pāri tiltam pie karognesēja! Vēlreiz revolūcijas dziesmu — «Chant du dйpart»1 , ko Meils komponējis Jozefa Šenjē vārdiem. Bcrnadotam taisnība. Meilam nav īsta vēriena, tāpēc Bēthovens tagad parādīs savu vērienu.

«La victoire en chantant nous ouvre la barriиre, la libertй guide nos pas, et du nord au midi la trompette guerriиre a sonnй l'heure des combats!»

Jums tur lejā visiem lai ierakstīts albumos:

«Ar dziesmu skaņām uzvara Mums paver ceļu spožu,

Mums līdzi cīnās brīvība Un vada soli drošu.

Klau, kaujas taure aicina Iet cīņā sirdi možu!»

Ar dziesmu skaņām — en chantant! Viņš uzskatīja to par labu zīmi un domāja: «Es pasludinu kaujas stundu ar savu trompeti — savu mūziku, tagad arī, un izšķirīgu, vēl izšķirīgāku! »

Vēlreiz tremulando un dzin-dzin! Pomāde un pūderis! Bet nu tālāk:

«Ar dziesmu skaņām uzvara Mums paver ceļu spožu …»

Šteibelta kungs jau sen bija sakauts pēc kara laika likumiem. Tehnisku triku sprakstoņa bija to sašāvusi kā sietu. Taču te slēpās kaut kas vairāk nekā šie pāris galvu reibinošie triki un šī šarlatāna pievārēšana! . ..

Marša solis! Marša solis! Vai esat dzirdējuši? Vai dzirdat? …

«Klau, kaujas laure aicina Iet ciņā sirdi možu!»

Bernadots stāvēja viņam blakus.

—   Bēthoven, — kas tas bija?

—       Kas? . .. Ak tā. Pirmā mazā iecere «Varoņsimfonijai», ko es rakstīšu. To jūs varat paziņot Bonaparta kungam.

Viņa brāļi! Tie bija sekojuši viņam uz Vīni, jo mēdz teikt, ka asinis esot biezākas par ūdeni. Laikam gan tālab mīļie brāļi vēlētos viņu arī turpmāk uzskatīt tikai par zelta zosi, ko pēc patikas var plucināt, un turklāt vēl šī nekaunīgā uzpūtība.

Johans bija palīgs aptiekā «Pie svētā gara», un Kārlis strādāja par nodokļu ievācēju-praktikantu.

—       Četrdesmit guldeņu mums abiem, Ludvig. Tiklīdz kļūšu par finansu virsnieku, varēšu tev atdot šo nieku.

—   Kur lai ņemu?

Kārlis izvilka sekretera atvilktni.

—       Tiešām, Johan, viņš ir bankrotējis. Vai starp šīm notīm nav kas lietojams, ko varētu pārvērst naudā? Kas te ir? «Kristus Eļļas kalnā»! Oratorija! Kurš tad grib kaut ko tādu? Un simfonija, ar ko varbūt — varbūt — varētu ko iesākt, vēl nav gatava! Saprotams, tu jau pēdējās nedēļās tikai pastaigājies ar skaistām komtesēm. Es tavā vietā, Ludvig, neatļautos šādas ekstravagances. Divas vijoļsonātes! Klaviersonātes! Man kaut kas iešāvās prātā. Es gribētu tev lūgt vienu klavierskolnieku.

—   Es taču jau esmu tev aizsūtījis tik daudz skolnieku.

—        Bet tagad es gribētu vienu noteiktu. Vai taisnība, ka princis, erchercogs Rūdolfs, grib ņemt pie tevis stundas?

—   Varbūt. Tā runā.

—        To tu varētu piešķirt man. Tas nāktu par labu manai valstsvīra karjerai, un no mums abiem es neapstrīdami esmu labākais klavierpedagogs.

Ludvigs palocīja galvu.

—        Bez šaubām. Bet ja nu viņš grib, lai stundas pasniedzu tieši es?

—       Šī atbilde atkal lieku reizi parāda tavu raksturu, — Kārlis vienīgi piebilda. — Nāc, Johan.

Bēthovens atkal un atkal mainīja dzīvokļus un pārvācās no Poncija pie Pilāta, it kā šo tieksmi klaiņot būtu mantojis no tēva. Vi?ur durvis bija citādas, bet nekur aiz tām neslēpās tas, ko viņš meklēja …

Turklāt viņam vēl bija jāsarga šis briesmīgais ieguvums, par kura esamību neviens nedrīkstēja zināt, lai notiktu kas notikdams. Vienīgi viņa, ko viņš visur meklēja, savā mīlestībā bija to uzminējusi, citādi neviens neko nezināja vai arī… Šīs baismīgās aizdomas!

Bonnā zēni viņam uz ielas sauca nopakaļ: «Spaniols!» — bet kas gan tas bija? Nekas! Taču kad viņi tagad aiz muguras čukstēs: «Tur iet kurlais Bēthovens! Kurlais mūziķis!»

Kurls mūziķis …

Kurls? Nē, tās pagaidām bija tikai bailes, kad nelabais saimniekoja arī pa viņa galvu. Reizēm dūra kā ar adatām, tad atkal nerrojās ar klaudzināšanu. Viņš dzirdēja vieglus soļus uz kāpnēm, viņas soļus … Tad atkal ausis bija kā aizmūrētas. Pastaigas? …

Te un te, un te viņš bija braucis ar Jozefīni. Tur viņš bija sēdējis ar viņu pie galda, — bet tagad?…

Viņš iededza gaismu un nolieca galvu uz nošu lapas.

—   Tas ir kaut kas priekš tevis, Jozefīne.

Viņš pagaidīja un tad nodārdināja:

—   Priekš grāfienes Deima kundzes!! …

Viņš taču redzēja spogulī kustamies savas lūpas un skaidri zināja, ka kliedza. Piepūli varēja just pat rīklē, bet viņš nekā nedzirdēja, nevienas skaņas. Velns viņam atkal bija aizlipinājis ausis!

Ar abām dūrēm viņš sita pa flīģeļa taustiņiem. Nekas, pilnīgi nekas. Tur mētājās zābaka kalpiņš. Viņš svieda ar to pa flīģeļa rezonanses rāmi, ka nebrīkšķēja vien.

—   Vijoļsonāte numur 6! Numur 6! Adagio molto espressivo!! Nekas, nekas!! …

Vai pirmīt no rībināšanas ar zābaka kalpiņu nebija atvērušās un atkal aizvērušās durvis? Viņš to tikai tā miglaini bija apjautis, un tas varēja būt vienīgi saimnieks.

Viņš gaidīja. Gan jau velnišķīgie vaski viņa ausīs atkal izkusīs, šoreiz vēl izkusīs, un tad vajadzēs iet projām, bēgt. ..

Vai viņš atkal dzirdēja? Noteikti. Lejā aizbrauca kariete, un pa kāpnēm augšup nāca soļi. Klauvēja.

Ienāca kāds virsnieks greznos, ar kažokādu un pītām zelta tresēm nošūtos īsos ungāru svārkos, un tam sekoja jauna dāma.

—  Jūs atvainosiet, ka es te ierodos tik izaicinošā galā tērpā, — virsnieks sacīja. — Man bija darīšanas galmā, bet tagad es priecājos, ka neesmu novilcis šo tērpu, jo drīkstu tajā, van Bēthovena kungs, izdarīt jums visdziļāko reveransu.

Viņš palocījās.

—   Esmu Francis Brunsviks. Man jānodod sveicieni no manas māsas Terēzes un arī no. .. — Vai viņš acumirkli nevilcinājās? — … Jozefīnes, un te, — viņš rādīja aiz muguras,

—  atvedu jums vēl vienu skolnieci. Tā ir mūsu māsīca komtese Džuljeta Gvičiardi.

Džuljeta smaidīja.

—  Vai drīkstu cerēt, ka sniegsiet man stundas, van Bēthovena kungs? Kādēļ jūs manī tā lūkojaties?

—  Mans dievs, tāda līdzība ar . . . — viņš tik tikko nepateica «Pepi», — … grāfieni Deimu! …

Brunsviks saglauda tumšos, sprogainos matus. Viņam bija ļoti gudras acis un tāds izskats, kas varēja arī radīt zināmu distanci. Tikai strupais deguns, kurš bija mazliet iesārts, — vai no tokajieša, saules vai vēja? — liecināja, ka savējo vidū viņš droši vien spēja būt arī labs un jautrs biedrs.

Viņš atraisīja auklas svārkiem un pārmeta tos pār nošu kaudzi uz flīģeļa.

—   Jūs atvainojiet, van Bēthovena kungs, bet Terēze un Pepi man piekodināja, lai es te izturoties kā mājās.

Tagad viņš norādīja uz krēslu.

—   Apsēdies, Džuljeta, tu mūsu ģimenes Kirke, un arī jums es ieteikšu uz brīdi piesēsties, jo tūlīt vis netiksiet no manis vaļā. Vai esat pārbijies, van Bēthovena kungs? Un būs vēl daudz ļaunāk, kad jūs uzņems mūsu «Sociйtй humaine», par kuras locekli jūs esmu jau iegrāmatojis. Tā, Džuljeta, un nu es tevi, kā pieklājas, izvirzīšu priekšplānā. Tātad viņa ir visaugstākā mērā feodāla komtese . ..

—   Franci, tavi tā saucamie joki…

Brunsviks rādīja samulsušu un izbrīnījušos seju.

—   Jā, — vai kaut kas nav pareizi, meitenīt? Un van Bēthovena kungam turklāt ārišķības šķiet ļoti svarīgas. Ko tu domā… — viņš pamirkšķināja Bēthovenam, — … vai viņam imponēja mani izšūtie svārki ar caunādas apkakli?

—   Noteikti, grāfa kungs, — Bēthovens smējās.

Brunsviks tēloja izbīli.

—        Bet tagad jūs piesitāt nepareizu toni, van Bēthovena kungs. Jūs taču jau de facto piederat pie mūsu «Sociйtй humaine», un tad jūs, protams, nedrīkstat mani titulēt par «grāfa kungu».

—   Kā tad? . . .

—        Par Franci un — patiesībā par «tu», — Brunsviks palocījās.

—       Pats par sevi saprotams, tikai tad, ja esat ar mieru un būsiet tik laipns.

—       Vai es — zinu, tas ir ļoti pārdroši, — arī drīkstu teikt «Ludvigs»?

Tas bija īsts Terēzes un Jozefīnes brālis. Bēthovens jutās aizkustināts.

—   Jā, Franci.

—       Tā, bet tagad pievērsīsimies atkal tev, tu pavedinošā māsīciņa. Vai tev ir metrmērs, Ludvig?

—   Kam to?

Tieši kā Pepi ar viņas pārsteidzošajām iedomām.

—        Kam? — viņš jautāja. — Titulam, ko tu tūliņ dzirdēsi. Krustmāti Fintu tu jau pazīsti. Tātad — mana tēva otra māsa, — piedod, man vispirms jāievelk dziļi elpa, — apprecēja grāfu Franci Jozefu Gvičiardi, viņa ķeizariskās un karaliskās apustuliskās majestātes īsteno kambarkungu, padomnieku un kancelejas direktoru Triestā. Tagad krusttēvs Gvičiardi ar krustmāti Zuzannu un šo te jauko septiņpadsmitgadīgo meitiņu Džuljetu atgriezies Vīnē un līdz ar to, paldies dievam, vienkāršojis savu titulu. Viņš kļuvis par īsteno galma padomnieku. Tā, un nu tavu titulu, Ludvig? Tev gan tur ir tikai simfonija, septets, vairāki trio, dažādas sonātes un vēl šis un tas ko parādīt. Un cits nekas?

Džuljeta smējās.

—       Es te Vīnē nesen dzirdēju spēlējam Velfla kungu. Izcils klaviervirtuozs, un to jūs sacensībā esat uzvarējis, van Bēthovena kungs?

Bēthovens nelabprāt runāja par šo gadījumu.

—       Komtese, es neuzvarēju — to Velflu. Jo viņš ir pārāks, īsts un ievērojams Mocarta skolnieks.

—   Bet runā, ka . . .

—   Jā, jā. Bez tam tehniski viņš jau no laika gala bija par

inani pārāks. Viņam ir neiedomājami pirksti, kas pat decimu tiizsniedz bez pūlēm. Taču beigās viņš mani spontāni apskāva un bruņnieciski paziņoja: «Jūs esat uzvarējis.»

Džuljeta papurināja galvu.

—       Man viss ir zināms. Nē, Velfla kungs teicis: «Jums ir vairāk no tā, Bēthoven, man — mazāk. Vienīgi vēl Mocartam bija no tā tikpat daudz, cik jums, lai arī citādi. Jūs no mums abiem esat tas labākais, Bēthoven.» Ko viņš ar to domāja?

Bēthovens izvairījās, un Francis Brunsviks noņurdēja:

—       To es šim lāga Velflam jau pirms tam būtu varējis pareģot.

Džuljeta paskatījās uz brālēnu.

—        Jūs esat tik noslēpumains. Es katrā ziņā labprāt būtu noraudzījusies šajā sacensībā. Tā droši vien bija satraucoša.

Brunsviks palocīja galvu.

—       To es neapstrīdu, un ja nu vēl tevi būtu izsludinājuši par uzvaras balvu?

Džuljeta nospīdināja savus mirdzošos zobus.

—        Varbūt, Franci. Tas man kā meitenei būtu glaimojoši un liktu sirdij straujāk pukstēt.

Francis Brunsviks pielēca kājās.

—   Hā, tad šīs baumas bijušas patiesas!

—   Kādas baumas? — Bēthovens vaicāja.

—        Nu tās, ka tu esot uz dārgajiem vecitāliešu kvarteta instrumentiem, ko firsts Lihnovskis tev uzdāvinājis, visur uzspiedis savu zīmogu un iegriezis savu «B». Vai šis čello pieder pie šiem instrumentiem?

Brunsviks paņēma to.

—   Un vai drīkst izmēģināt pāris vilcienu?

Viņš noskaņoja instrumentu un pacēla lociņu.

—        Zinu, ka sirgstu ar lieluma māniju, bet tā ir Brunsviku ģimenes vaina. Pepi jau ari nospēlēja tavu «Patētisko», — un kāpēc gan lai es ne …

Brīdi klausījies, Bēthovens teica:

—   Tu esi īsts mākslinieks.

—   Es? …

—   Tu mani atvainosi. ..

Cik viegli lūpas izrunāja šo «tu», — jo tas bija Jozefīnes brālis.

—   Man tiešām žēl, un es arī parasti skopojos ar šādu

spriedumu, bet es nevaru to grozīt. Tu patiešām esi mākslinieks. Vai drīkstu tevi pavadīt uz klavierēm, Franci?

—       Tu — mani? Es gan nezinu, vai — kā īsts mākslinieks drīkstu tik zemu krist?

Viņš izlikdamies nopūtās.

—   Lūdzu, ja tam katrā ziņā tā jābūt…

Kad sonāte bija galā, Brunsviks nolika pie malas čello.

—       Kad tu brauksi uz Martonvasaru?! Tur tik būs muzicēšana! Bet nu tava kārta, Džuljeta. Rādi savas spējas, lai izšķirtos, vai meistars tevi pieņem.

Bēthovens noraidoši pamāja.

—       Tas ir lieki. Ko iesaka tāda ģimene, ir pieņemts par skolnieku vai skolnieci, un es ierosinu stundas divas reizes nedēļā, komtese, — tikai kur tās notiks?

—       Nu, reizi nedēļā tēvs man atvēlēs karieti, ko atbraukt te šurp uz Unterdeblingu.

—       Un tad jau pietiks, komtese. Vienreiz nedēļā es noteikti esmu Vīnē, tā mēs varēsim mainīties.

Brunsviks iesita sev pa pieri.

—        Man taču Pepi vēl lika kaut ko pavaicāt — es to labi nesapratu, bet tu varbūt zināsi, Ludvig. Man jānoskaidrojot, vai zināmā lielā klaviersonāte esot pabeigta. Tāda sonāte ar itālisku nosaukumu, ja nemaldos. Zirgi jau sāka kustēties, kad saņēmu šo uzdevumu.

Bēthovens pakratīja galvu.

—   Es gan nezināšu. Sonāte ar itālisku nosaukumu?

Vai Jozefīnc domāja «Apasionātu»?

—       Bez tam esmu uzrakstījis krietni daudz klaviersonātu, nesen kādu do diēza minorā, un tai jau ir nosaukums, lai ari pats to neesmu devis. Tas gan nav itālisks, bet — pretīgi salkans.

Viņš saskaitās.

—        Es to kaut kur nospēlēju, un kāda iztvīkusi puķīte teica, ka pirmā daļa, adagio, esot kā Fīrvaldštetes ezers mēnesnīcā. Bezgaumīgas muļķības taču izplatās kā sērga. Mana nabaga do diēza minora sonāte kopš tā laika salonos tiek saukta vienīgi par «Mēnesnīcas sonāti», un esmu pārliecināts, ka agri vai vēlu kāds recenzents arī lietos šo gaudulīgo titulu. Tādējādi esmu uzrakstījis «Lapenes sonāti» un «Mēnesnīcas sonāti». Pie tam nekad neesmu pie limonādes glāzes mēnesnīcā sēdējis lapenē. Vai nospēlēt tev to, Franci, lai tu mājās

varētu pastāstīt? … Man diemžēl, te nav nevienas kopijas, un tā vēl arī nav iespiesta.

Kad beigu akords bija izskanējis, Bēthovens jautāja:

—   Vai tad pirmajā dajā varēja manīt mēnesnīcu?

Brīdi klusējusi, Džuljeta uzdeva jautājumu, kas sākumā šķita skanam gluži nevainīgi.

—   Kam īsti šī sonāte ir veltīta, van Bēthovena kungs?

Viņš satrūkās.

—       Veltīta? Jūs domājat, kam tā komponēta, komtese? — Nevienam.

Viņa tikai mazliet pacēla uzacis.

—   Tā?

Dažas nedēļas vēlāk vienā no klavierstundām, ko Bēthovens tagad komtesei sniedza, Džuljeta sēdēja pie flīģeļa un viņš skolniecei aiz muguras staigāja šurp un turp.

—       Viens, divi, trīs, četri! Viens, divi, trīs, četri! Tā ir visvienkāršākā četru ceturtdaļu takts, bet reizēm jūs to izspēlējat gandrīz alla breve un tad atkal. ..

—       Es mēģinu jūsu sonāti izspēlēt mazliet ar jūtām, tātad mākslinieciski.

—        Lai komtese ir tik laipna un atvaino, bet es esmu komponējis šo sonāti četru ceturtdaļu taktī; un tas nav nedz jūtām bagāti, nedz mākslinieciski, ja grūtākā vietā velkas un vieglākā paātrina tempu.

—        To es atzīstu bez iebildumiem, bet vai arī jums neliekas, mazākais principiāli, ka mākslinieciskam izpildījumam . . .

Aizlicis rokas aiz muguras, viņš ar zobgalīgu laipnību paklanījās.

—        Pats par sevi saprotams, komtese. Taču mēs vēl neesam tikuši līdz mākslai. Vispirms vajag pārvaldīt takti un tehniku. Lūdzu, no sākuma. Vi e n s, divi, trīs, četri! Viens, divi, trīs, četri!

Viņš skraidīja šurpu turpu.

Mācības ilgu laiku īsti nevedās. Šī mulsinošā līdzība Jozefīnei! Viņam pastāvīgi šķita, it kā tur pie flīģeļa sēdētu Jozefīne, un tomēr tā atkal nebija viņa. Nē, Jozefīne bija citāda. Viņa padarīja to klusu, ja šis bija pareizais apzīmējums, bet šis septiņpadsmitgadīgais bērns satrauca. Bērns! … Bija muļķīgi nosaukt viņu par bērnu un meklēt patvērumu

aiz šiem māņiem. Septiņpadsmit gadu veca itāliete, ungārietes meita, vairs nebija nekāds bērns.

Viņš nemūžam nedrīkstēja uzņemties šīs stundas, vismaz savā dzīvoklī ne. Turklāt Džuljetai patika braukt uz Unterdeblingu, tā ka Vīnē stundas atkrita. Protams, viņš bija grāfienei, Džuljetas mātei, apsolījis, ka būs klāt viņa palīgs. Bet kur bija viņa palīgs? Vienmēr Vīnē, kur viņš to bija aizsūtījis kārtot darīšanas. Vai arī Džuljeta, šis «bērns», bija aizraidījusi sulaini.

—   Stāt, komtese!

—   Ko tad es atkal izdarīju?

—   Pirksti. Jūsu vecā kļūda.

Viņa salieca pirkstu galus.

—   Vēl vairāk.

—   Jūsu — tonis pret mani, van Bēthovena kungs…

Tagad viņa atkal sataisīja augstprātīgu seju, kamēr dažreiz pieglaudās kā iemīlējusies kaķe. Viņa vispār nebija izprotama. Vai tā būtu rotaļāšanās? Ja viņa nebūtu Brunsviku māsīca … Viņš necieta nekādu augstprātības izpausmi no dižciltīgo puses un tagad ar savu vīrišķīgo spēku gribēja šai grāfiskajai kaķei apvaldīt nagus. Viņš devās uzbrukumā:

—   Nu spēlējiet! Tālāk! Zem manām rokām!

Viņas smiekli izklausījās kā dūdošana.

—   Ja jūs turat mani spīlēs?

—   Spēlējiet!

Viņš manīja, ka meitenes mazā roka zem viņējās mēģināja kustēties. Būdams vīrietis, viņš neizbēgami juta, ka tas bija kārdinājums, lai laupītu viņam pēdējo savaldīšanos, un atvilka atpakaļ savas rokas. Vai Jozefīnes neizprotamajās acis — un tomēr tās nebija Jozefīnes acis — ar kurām Džuljeta viņu uzskatīja, pavīdēja vilšanās?

Viņa piecēlās un piegāja pie atvērtā loga.

—       Van Bēthovena kungs, redzat, kā mans kučiera kungs guļ.

Viņā klusi uzsauca:

—        Ei, Zan! Nē, to nekas nespēj uzmodināt, un, iespējams, ari būtu grēks iztraucēt to no jaukajiem sapņiem. Par ko gan tāds — taču laimīgs — cilvēks var sapņot, bet…

Ludvigs nez kādēļ tūlīt kļuva tramīgs. Saruna tagad ņems gluži negaidītu virzienu.

—   Lūdzu?…

—       Jūs vēl vienmēr neesat man pastāstījis, kādam sapnim vai ēnai komponējāt savu sonāti do diēza minorā.

Vārds «ēnai» uz kādu zīmējās, un bija jau arī veltīgi mēģināt to noliegt.

—  Jozefīne nav nekāda ēna.

Viņa mirkli padomāja.

—       Tas arī ir taisnība. Viņa pat ir ļoti dzīvīga — un drīz kļūs māte …

—   Kas? …

—       Mana māsīca. Vai Francis jums neteica, ka viņa gaida bērnu?

—   Tie ir meli!

Džuljeta aizvēra logu.

—        Neuzmodināsim strīdoties kučieri. Meli? Ja ir precējusies?

—   Kālab jūs man to sakāt?

Viņa paraustīja plecus un pasmaidīja. Kāds smaids!

—   Droši vien aiz tīras nekrietnības pret Jozefīni.

—   Un iemesls?!

Viņa tikai atkārtoja:

—   Un … iemesls? …

Viņš satvēra viņu.

—   Džuljeta! …

Viņa nopūtās.

—   Vai gribat man atkal darīt sāpes?

Viņa seja bija saviebusies.

—   Tev ne, bet Jozefīnei! Nāc, tu iemīlējusies kaķe!

Džuljetas acis pauda izbailes, taču tās mirdzēja arī briesmīgā ziņkārē.

—   Tu gribi tagad — atriebties?

Viņš ienesa to guļamistabā, un nu tā reizē lūdzās un dūdoja:

—       Nekļūdies, Ludvig, — es arī atriebšos. Jo es —neesmu nekāda ēna …

Viņš gandrīz vai satrūkās. Tad sāka smieties. Šī reakcija pēc tik daudziem gadiem! Tas bija, kā saka, asinīs. Arā aiz atvērtajiem logiem kads bija iesvilpies tā, kā viņi to agrāk Bonnā mēdza darīt, zogot ābolus, kad viens, pārkāpis sētai

sveša darza, sēdēja koka un piestūķēja kabatas un citi ārpuse stāvēja sargos.

Svilpa atkal, nekaunīgi un izaicinoši. Visdīvainākā sagadīšanās, ka te Vīnē …

Viņš piegāja pie loga un ieraudzīja lejā uz ielas divus jaunus kungus, pie kam viens no tiem, vecākais, svilpoja kā strazds.

—        Ak tu palaidni, kā tu mani nobaidīji! — Bēthovens iesaucās. — Aiz veca paraduma es bezmaz būtu izlēcis pa otru logu, lai nenokļūtu policijas nagos! Stefan! Un — Ferdinands Rīss! Kā jūs te gadījāties?

Stefans fon Breinings nebēdnīgi smējās.

—        Jautāt gan tu jautā, Ludvig, vēl arvien tāpat kā agrāk. Tātad garīgi tu neesi vairāk attīstījies. Uzmini: no kurienes mēs te gadījāmies? Tu varbūt neticēsi: no Bonnas! Vai drīkstam te mazliet piesēsties?

—   Uz sola?

—       Jā, van Bēthovena kungs, jo esam noguruši. Tad mēs atkal gluži pieticīgi iesim tālāk, jo mums ir zināms, ka jūs tagad saejoties vienīgi ar grāfiem un firstiem un ka nabadzīgiem, kaut arī centīgiem laikabiedriem un ceļojošiem klavierskolniekiem vairs nav ko cerēt uz cienīgu uzņemšanu.

Bēthovens samiedza acis.

—        Es taču esmu mūziķis, kā jūs zināt. Es skaitīšu mērenā andante-tempo līdz trīs, un, ja tad jūs abi nebūsiet augšā pie manis! … Viens — divi…

Pie trīs viņš jau apskāva Breiningu.

—   Stefan! …

—   Ludvig!…

—   Ko jūs taisāt tik dumju vai godbijīgu seju, Ferdinand?

—   Viņš gribētu tikt par tavu klavierskolnieku.

Ferdinands Rīss paklanījās.

—   Ja es drīkstu, meistar …

—   Un viņš baidās, ka tu varētu viņu atraidīt.

—        Es lai atraidītu Rīsu?! Pat ja viņš spēlētu tikpat slikti klavieres, kā es pie viņa tēva čīgāju vijoli!

Breinings nopūtās:

—        Ludvig! Pirms tu mani nožņaudz savos apkampienos, es vismaz gribētu nodot sveicienus no mātes un Eleonoras, un mana svaiņa, un visiem, visiem citiem.

Viņš elsa, kad Bēthovens viņu smiedamies palaida vaļā.

—        Liels paldies, Ludvig, tu jau mani reiz agrāk zilu sadauzīji, bet šis te bija vēl ļaunāk.

Bēthovens aplūkoja savu jaunības draugu ar mānīgi piktu līdzjūtību.

—        Stefan, tu taču īstenībā vēl esi jauns zellis, bet virs deniņiem tev piere ir aizdomīgi pastiepusies uz augšu. Vai tas ir no pārdomām vai plašas dzīves?

—        No abām, Ludvig. No pārdomām par tavu plašo dzīvi! Kā Bonnā dzird, tad Vīnē tagad bruģēšot ielas no princešu un grāfieņu sirdīm, ko tu esot salauzis. Kas tad, starp citu, ir tā «burvīgā meitene», par kuru tu rakstīji Francim Vegeleram? Droši vien kāda princese.

—   Nē, tikai komtese.

—   Tātad ar tevi iet uz leju.

Breinings ieklepojās.

—        Leonora sūta tev zaķa vilnas vesti, kāda tev sevišķi patīkot. Viņa gan labprāt būtu tev darinājusi to no zelta aunādas, bet kā nabaga ārsta sieva . . . Māte liek vaicāt, vai tu vēl kādreiz atbraukšot uz Bonnu un atkal pie mums spēlēšot. Un arī tās variācijas par kādu Dreslera maršu, viņa vienmēr to atceras, slaucīdama no flīģeļa putekļus.

Bēthovens smējās.

—   Vai jūs zināt šīs variācijas, Ferdinand?

—   Man tās pat ir pirkstos, bet…

—        Nemaz nerunājiet. Ja jūs zinātu, cik nožēlojami es pie jūsu tēva čīgāju vijoli! Es šodien vairs nespēšu atsaukt atmiņā šīs variācijas, un tāpēc man būtu prieks . ..

Rīss spēlēja, un Bēthovens ieslēpa seju plaukstās.

—   Augstā debess, un to es kādreiz esmu sameistarojis?

—        Un ko tu gribi, Ludvig? Mans brālis to slavē, tāpēc ka tas ir vienīgais gabals, pēc kura vislabāk dejot laupītāju dejas.

—        Man kauns. Laidiet mani pie flīģeļa, Ferdinand. Man taču jums jāpierāda, ka es pa šo laiku esmu ticis mazliet tālāk.

Viņš piesēdās pie instrumenta, taču vēlreiz pagriezās atpakaļ.

—   Jā, un kāds tad īsti ir tava ceļojuma nolūks, Stefan?

—        Es vēlos ieelpot Vīnes jautro gaisu un vienlaikus kļūt par lielu vīru.

—   Jā, Vīnes gaiss. Dažreiz tas ir arī jautrs, un … Mocarts

bija tik liels vīrs, ka to apraka nabago kapā. Varbūt mani ari sagaida tas pats? Mani gan uzskata par Vīnes un ne tikai Vīnes ievērojamāko klaviervirtuozu, un tomēr es vēlreiz gribētu ieelpot Bonnas mitro, miglaino gaisu. Ostā tas reizēm oda pat diezgan slikti, bet viss bija godīgāks . . .

Viņš iesāka spēlēt, improvizēja, bet pēc brīža atkal nolaida rokas. Tad pasmaidīja.

—       Ko tagad butu teikusi tava mātes kundze, Stefan. Varbūt tā: «Tu neesi pie pilna prāta, Ludvig!» Zini, to es arī gribētu vēlreiz dzirdēt.

Viņš piespiesti iesmējās un mainīja sarunas tematu:

—   Redzu, ka jūs gribat kaut ko jautāt, Ferdinand.

Sproggalvis, kas tur sēdēja un, apakšlūpu pastiepis un

spurainās uzacis saraucis, gandrīz vai izbijies vēroja virtuozu, minstinājās.

—        Varbūt tas arī ir muļķīgs un pat nepieklājīgs jautājums, meistar. Es vēl nekad, nekad neesmu redzējis tik lielisku tehniku, un tādu arī nekur vairs neredzēs.

—        Un šis jautājums lai būtu muļķīgs? Nekādā ziņā, Ferdinand. Pavisam lielisku tehniku vispār «neredz». Jo kā pati par sevi saprotama tā atkal pieticīgi iegrimst aizmirstībā.

Viņš nopūtās.

—       Bet kas tas viss ir pret vienu stundu, ko es varētu pavadīt Bonnā? . ..

Nu jau sen bija ziema, un viņš atkal Vīnē stāvēja pie loga, raudzīdamies laukā uz ielas, kur klusi un vienmērīgi sniga sniegs.

Džuljeta sēdēja pie flīģeļa un plinkšķināja.

—   Par ko tu domā, Ludvig?

—   Par tevi un sevi. Kad mēs precēsimies?

Jautājumā neskanēja nedz neatlaidība, nedz arī pārliecība. Bija veltīgi pašam sevi mānīt. . .

—   Precēties?! …

Džuljeta diskantā piesita kādus treļļus, kas notrīsuļoja kā pēkšņi smiekli.

—   Morāla depresija, cher ami?

Sie vārdi, kurus izrunāja meitene, komtese, kas izskatījās tik nevainīga kā jauna madonna, viņu atbaidīja.

—   Tas nav tas, — viņš pakratīja galvu.

—       Bet kas tad? Es nāku pie tevis slepeni — šī nervus kutinošā slepenība…

—   Tu tagad uzskati mani par mietpilsonisku, vai ne? . . .

—   Godīgi sakot…

—        Godīgi! Labi. Vai tu atbildēsi man godīgi vēl uz vienu jautājumu? Kas tev ir ar grāfu Gallenbergu? Tu pēdējā laikā atļauj lakstoties ap sevi šim nolaizītajam pseidokomponistam.

—       Es, — grāfam Gallenbergam? Kas ir šis grāfs Gailenbergs?

Viņš negribēja Džuljetu apvainot, un viņa apgalvojumā nemanīja asuma:

—   Tagad tu melo, Džuljeta.

—       Mazdrusciņ, — viņa dūdoja. — Atzīstos, mazdrusciņ, bet tas ir viens no vājo sieviešu ieročiem, — šad tad piekrāpt varenos vīriešus.

Tagad viņa piesita akordu, pie tam mainīdama uz taustiņiem pirkstus.

—       Vai tā ir pareizi, Ludvig? Esmu to līdz nemaņai vingrinājusies.

Viņa centās to .pievilināt:

—   Vai tā ir pareizi?

Viņš panācās tuvāk.

—Ludvig, vai tu patiešām esi greizsirdīgs?

Viņas pirksti ņirbēja, un tonis kļuva asāks un spalgāks.

—   Tev tagad jābūt mazdrusciņ greizsirdīgam, Ludvig, —

jā?

Viņa acis apdzisa.

—   Vai tev ir dvēsele, Džuljeta?

—   Kas tev par iedomām!

Viņa paplucināja Ludvigu aiz matiem.

—       Un tu neesi arī greizsirdīgs, ja es atzīstos, ka spētu grāfā Gallenbergā mazliet iemīlēties?

Viņš gribēja Džuljetu pieraut sev klāt, un viņa iekliedzās.

—       Ludvig, tu rupjais Samson, bet Filisters ir pārāks par tevi. Un ja nu man būtu padomā pat — apprecēties ar grāfu Gallenbergu?

Viņa smējās.

—       Tavā mazā Dalila taču ir stiprāka par tevi, Samson, — un tas atkarīgs vienīgi no tevis, lai es aizmirstu grāfu Gallenbergu!

—   Ko jūs tur darāt?

—   Es kurinu, kungs.

Bēthovens aizdomīgi noraudzījās kalpotājā, kas, pie krāsns ceļos nometies, attīrīja restes.

—   Tagad, naktī?

—   Naktī? …

—   Jūs varat atkal iet, jo šodien man nebūsiet vajadzīgs. Es samaksāšu zaudējumu.

—   Vai es nevarētu mazākais …

—   Nē!

Bēthovens dusmīgi noskatījās pakaļ kalpotājam. Sim puisim taisnība. Tiešām jau bija rīts. Aiz loga svīda pelēcīga gaisma, un, kur vien viņš vērsa skatienu, valdīja haoss. Sīs apdegušās daktis, kas kūpēja virs pretīgi izplūdušām tauku pikām! Tomēr — kā gan daži cilvēki nespēj saprast, ka gribas būt vienam! Un ko tie sauc par nekārtību …

Zināms, notis, vēstules un grāmatas klāja grīdu un klavieres. Nošu kalnu uz klavierēm vainagoja gabals žāvētas desas un iegriezts siera ritulis. Nazis bija nokritis uz grīdas, un klaviatūra nobārstīta ar smēķa pelniem. Uz krēsla blakām ar mērci apkaltušam šķīvim stāvēja tukšas pudeles.

īsts haoss — bet muzikāla doma galvā bija vairāk vērta par kārtību mājā. Vismaz tā tas būtu, ja viņam šī doma rastos.

Tagad viņš pats kurināja uguni. Labā uguns! Kā tā aprij neveiksmīgos «Varoņsimfonijas» iecerējumus. Tie bija izdomāti, un tāpēc tiem trūka elpas, kuru varbūt spētu iedvest sieviete. Vai Džuljeta? Nē, Jozefīne! Un viņš jau atkal, tāpat kā visu šo nakti, maldījās pa haosu un labirintu, kam nebija nedz izejas, nedz atrisinājuma . . .

Daktis bija noplakušas uz tauku pikām. Augšup stīdza līkumotas, smirdošas dūmu strūkliņas. Vajadzēja atvērt logu.

Auksti? Nē, viņam nebija auksti. Šajos biezajos, pūkainajos pelēkas vilnas svārkos taču nevarēja salt, bet cik sveloši auksts un tīrs bija gaiss, kas strāvoja pretim, un — mīlestībai arī jābūt tīrai. Cilvēks nav nekāds lops. Citādi šāda mīlestība izdeg kā tauku svece un pāri paliek tikai pretīgi, gaistoši dūmi.

Šīs burtnīcas uz grīdas, — kas viņu bija pamudinājis uzmeklēt vecās kritikas? Vai saistība ar Bonapartu, Francijas republikas konsulu, kam blakus viņš gribēja nostāties ar savu

«Varoņsimfoniju»? Nu, mūzikas republikā gan viņam vispirms bija nocirtuši galvu nevis monsieur de Paris, Henrī Sansons, bet galvenokārt anonīmie … messieurs de Leipzig, šie Leipcigas stulbeņi no ievērojamākā laikraksta par mūziku — «Vispārīgās Mūzikas Avīzes».

Krāsni! Viņš uzlasīja burtnīcas. Kā tad raksta viens no tiem?

«Ir zināms, ka van Bēthovena kungs ir ļoti veikls klavierspēlētājs, bet ir jautājums, vai viņš ir arī tikpat veiksmīgs skaņradis.»

Un ko tad uzskribelējuši citi stulbeņi par viņa sonātēm vijolei un klavierēm?

«Nepakļāvība, retu modulāciju meklēšana, tēlots pretīgums pret parastu savienojumu, grūtību sablīvējums un nekā dabiska, nekā melodiska. Kaut jel van Bēthovena kungs uzsāktu dabisku gaitu!»

Visslavenākā recenzija viņam šķita vēl tā, kur viņa klaviersonātes bija salīdzinātas ar Sadeka kunga klaviersonātēm.

Viņš paskatījās spogulī.

—   Vai tu zini, kas ir Šadeka kungs? Es ne.

Vīrs spogulī arī kratīja galvu. Tātad viņš arī to nezināja.

Kā šie stulbeņi visu apgriež ar kājām gaisā! Tukšais, taisītais tiem bija dabisks, un to, kas radās, nežēlīgi un nepielūdzami aizmetot projām ikvienu noti, kura nebija vienkārša un «lielā gara» elpas apdvesta, to viņi sauca par sarežģītu un nedabisku.

—   Ko jūs tur dedzināt, van Bēthovena kungs?

—       Krumpholc! Labrīt! Es tikai pārbaudu savas krāsns spēku, vai tā spēj norīt ari mēslus, un tā labi tiek galā . . . Vai esat izspēlējis vijoles partiju?

Garais, kalsnējais vijolnieks vilcinājās.

—       Jūsu «Pavasara sonāti»? Jā, bet no tās nekas neiznāk. Un, tā kā es sēžu tikai pie trešās pults no otrajām vijolēm, es jautāju arī Šupancigam, un viņš ir ar mani vienis prātis. Tā nav viegli spēlējama. Vijole …

—   Es saprotu.

Pār Bēthovena sarkano seju plaiksnījās krāsns liesmu atspīdums. Viņš gurdi teica:

—        Bet vai jūs tiešām uzskatāt, ka varu domāt par jusu nožēlojamām vijolēm, kad . ..

Viņš pasmaidīja.

—   Ar to es, protams, negribu jūs apvainot, Krumpholc, un jūsu godprātības dēļ pret mani jūs vienmēr esat sēdējis pie pirmās-pults. Jūs uzticīgi esat glabājis mūsu mazos vijoļstundu noslēpums, kuras es pie jums ņēmu, un arī citādi.. .

Viņš klusi turpināja:

—   Droši vien arī jūs mani nepavisam nesapratīsiet. Lūk! . . .

Viņš sniedza Krumpholcam pāris nošu lapu.

—   Kā honorāru par stundām, nē, lai jūs iepriecinātu, es atļāvos jums, Vīnes vislabākajam mondolīnas spēlētājam, sakomponēt sonāti mandolīnai.

Viņš negribīgi pagriezās pret durvīm:

—   Iekšā!

Jaunais ebreju tirgotājs ar bālo seju un melanholiskajām acīm palocījās.

—   Piedodiet, van Bēthovena kungs, ka es jau tik agrā stundā . . . taču man ir kauns, un es gribu jums atvainoties. Tie tur no Leipcigas «Vispārīgās Mūzikas Avīzes» taču padara sevi smieklīgus.

—   Un jūs arī, Epinger, ja tādēļ tērējat kaut vārdu, — Bēthovens īgni sacīja.

—   Par ko jūs īsti runājat? — vaicāja Krumpholcs.

Bēthovens smējās.

—   Par kādu recenziju, kālab es šonakt vispār izdarīju recenziju inventūru. Kādā kritikā mēs esam kopā minēti un novērtēti. Tur vispirms noslavētas Šupanciga deviņas variācijas divām vijolēm, un es to šim Falstafam no sirds novēlu. Jā gan, no sirds! Tad milzīgi izcelts kāds Fīlips Freinda kungs ar variācijām klavierēm un ļoti atzinīgi pieminēts ari mūsu labais Heinrihs Epingers ar savām variācijām vijolei un čello. A. V. Prahta1 kunga sonāte visā savā spožumā atzīta par vērtīgu un ieguvusi arī — dāmu atzinību, un tad ir runa par manu ādu: «Viņa variācijas nepavisam neapmierina. Tās ir stīvas un sameistarotas, un tajās daudz nedaiļskanīgu vielu, kur asi gājieni nepārtrauktos pustoņos rada ar basu nejauku disonansi.»

—   Varētu gandrīz vai uzskatīt par likumu, — Epingers domīgi iesāka, — ka tas, ko recenzenti no sākta gala slavināt slavina, — un, protams, publika, lielākā daļa publikas, pļāpā tiem līdz, — ir apšaubāms, turpretim … Un tomēr man tas ir

nepatīkami, van Bēthovena kungs, jo es taču esmu tikai diletants.

Bēthovens noskaities šņāca:

—       Jūs esat īsts nerrs, Epinger! Ir taču mūziķi amatnieki, pat lieli klaviervirluozi un komponisti, kurus es saucu par mūžīgiem un nožēlojamiem diletantiem, un ir diletanti, kas ir īsti mākslinieki. Pie tiem piederat jūs, Epinger, labi, es būšu godīgs, — piederat nevis kā komponists, bet kā vijolnieks.

Atkal jau klauvēja, un Bēthovens nopūtās.

—        Nabaga mūziķa-amatnieka rīta pieņemšana. Vai mūsu stundas laiks jau klāt, Ferdinand? Vai jūs vēl paliksiet, Krumpholc un Epinger?

Krumpholcs pacēla rādītājpirkstu.

—   Kamēr vēl atceros. Černi vēlāk atnāks ar savu dēlu.

—   Tas arī vēl!

—        Un tagad man jāsteidzas uz orķestra mēģinājumu teātrī. Liels paldies, van Bēthovena kungs!

—   Par ko?

—   Un mani gaida mani veikali, van Bēthovena kungs.

Bēthovens uzsita Epingeram uz pleca.

—   Jūs, diletant, gaida jūsu amats.

Ferdinands Rīss piesēdās pie flīģeļa.

—   Ko lai spēlēju, meistar?

—   To, ko pilnīgi protat.

—   Varbūt variācijas Fa mažorā, tās esmu izstudējis?

—   Labi. Adagio daļu. Spēlējiet.

Rīss iesāka, un Bēthovens viņam aiz muguras staigāja šurpu turpu.

—   Piedodiet, meistar.

—   Ko nozīmē piedot?

—   Es kaut ko sajaucu.

Bēthovens pakratīja galvu.

—        To es nedzirdēju vai, pareizāk sakot, negribēju dzirdēt. Saprotiet taču beidzot, Ferdinand! Es nemaz nedomāju jūs uzmundrināt, ja gadījies misēklis. Vajag kārtīgi vingrināties un visu prast. Bez tam man pietiek, ja jūs vingrināties. Es arī esmu tikai vingrinājies un nevis studējis, un Mocarts arī tikai vingrinājies, nevis studējis un tomēr visai labi spēlēja klavieres, ko arī par mani dažreiz runā. Nepadariet sevi

smieklīgu ar šiem pārspīlētajiem izteicieniem, un, ja arī tiešam kādreiz piesitas nepareizs taustiņš, lai tad arī ir piesists nepareizi. Tā gadās arī man, tas tiešām ir nesvarīgi, viss atkarīgs no kaut kā pilnīgi cita. Lūdzu vēlreiz adagio variāciju, Ferdinand.

Viņš nostājās pie sekretera, garlaikoti piebāza pīpi un to aizkūpināja. Viņš skatījās un klausījās spēlēšanā, acis samiedzis, taču pēkšņi nikni pasmīnēja, apjēdzis, ka mutē degoša pīpe. Jā, pīpe …

Šīs variācijas viņš bija veltījis firstienei Odeskalhi; — protams, toreiz, kad viņš to mācīja, tā vēl bija mazā komtese Kegleviha, Babetīte. Meitene bija jauka, bet vecāki sirga ar dižciltības indevi, un, tā kā viņš dzīvoja Keglevihiem iepretim, pats Keglevihs katru priekšpusdienu rītsvārkos un tupelēs un ar degošu pīpi atnāca uz stundām, lai pierādītu, ka mūzikas valstībā sevi uzskata par kaut ko vairāk nekā tikai grāfu.

Viņš izpūta dumu mutuli.

—   Kāpēc jūs apklusāt, Ferdinand?

—   Tāpēc, ka adagio ir izspēlēts.

—   Es jau arī to neesmu palaidis garām. Lūdzu vēlreiz!

Viņš atkal staigāja šurp un turp, pīpēja un klusēdams

gaidīja, līdz izskanēja adagio beigu akords.

—         Jūs tiešām esat lieliski ievingrinājies, Ferdinand. Ja gribat, varat arī teikt «studējis». Lūdzu, vēlreiz!.

Ferdinands Rīss jutās neomulīgi. Kaut kas, bez šaubām, meistaru neapmierināja, — bet kas? Katrā ziņā vēl vairāk jāpūlas, labi jāievēro ikviens crescendo un decrescendo un ritardando. Beigu akords. Rīss gaidpilns pacēla rokas no taustiņiem.

—   Lūdzu, vēlreiz!

Šis maigums meistara balsī! Ferdinads Rīss juta vienīgi saltas bailes un tomēr nospēlēja adagio tāpat vai vēl labāk.

—   Lūdzu, vēlreiz!

Viņš droši vien vēl kaut ko būs palaidis garām, varbūt kādu punktu . ..

—   Lūdzu, vēlreiz!

Visu laiku aiz muguras tikai šie vienādie, smagie soļi, bet viņam jāspēlē un jāspēlē, kaut gan nekas nebija palaists garām, un pēc beigu akorda monotonais «Lūdzu, vēlreiz!». Viņš taču spēlēja šo adagio variāciju jau vairāk nekā stundu.

—   Lūdzu, vēlreiz!

Beidzot, beidzot.. .

Varbūt tas izraisīs meistara dusmu izvirdumu, taču nekas nebija briesmīgāks par šīm mokām.

—   Ferdinand! …

—   Jā, meistar?

—        Ferdinand, vai jūs neviļus neskaitījāt, cik reižu atkārtojāt adagio?

—   Septiņpadsmit, meistar.

—       Jā, un? … Es lūdzu jūs būt kritiskam, paškritiskam, ko es vienmēr vēl uzskatu par vislabāko.

Jaunais Rīss apjuka.

—   Es nesaprotu, es pūlējos …

—   To es zinu, Ferdinand.

—       Jā, un — es ievēroju ikvienu crescendo un decrescendo, un piano un iorle, arī katru punktu.

Bēthovens aizsvilās:

—   Bet vienu punktu ne, Ferdinand!

Viņš pavērsa skatienu uz augšu.

—        Ak dievs! To un visu citu es jums tagad nesaku dusmās, bet gan tāpēc, ka gribētu no jums iztaisīt nevis klaviermeistaru, bet gan klaviermākslinieku, ciktāl to vispār var «iztaisīt». Pie manis jūs esat krietni daudz piemācījies klāt un arī lieliski nospēlējis, tieši tā, kā rakstīts. Bet kur, kur, Ferdinand, paliek jūsu paša rokraksts?

Tagad skolnieks tomēr iedrošinājās vaicāt:

—       Lai jūsu darbā, meistar, jūsu rokrakstam pievienoju vēl — savējo?

Bēthovens šķita ieklausāmies bezgalīgā tālumā.

—        Saprotiet mani pareizi, Ferdinand. Izpildītājs nevar vien būt pietiekami rimts un pazemīgs, un tomēr… — viņš čukstēja — … vajag sadzirdēt arī viņa sirds pukstus.

—       Krumpholcs jau man par jums paziņoja. Tatad tas ir mazais virtuozs? Kā tevi sauc?

Zēns bija bāls kā nāve.

—   Kārlis Černi.

—   Cik vecs?

—   Desmit gadu.

—        Un tu jau Leopoldštatē teātrī spēlēji Mocarta klavierkoncertu do minorā?

—   Jā . … — par atbildi atskanēja bailīgs dvesiens. — Jā …

Zēns knibinājās ap pirkstiem.

—   Liec mierā pirkstus, jo mums tos varbūt vēl vajadzēs.

Bēthovena balss skanēja skarbi. Taču tur vainīgs nebija

zēns, bet gan atmiņas, tik spēcīgas, ka izmainīja pat balsi. Tikai šoreiz lomas bija mainītas.

Vai viņa acis arī spīdēja tik velnišķīgi kā toreiz Kristiānam Gotlībam Nēfem? Un te tagad stāvēja šis mazais zēns, ko sauca par Kārli Černi, bet kas atkal reizē bija viņš pats. Tikai laiks bija pagājis uz priekšu par pusi no cilvēka mūža. Kā šim nabaga mazajam švītam tagad, pirms izšķirošā sprieduma, trīsēja sirds, un, cerams, nevajadzēs likt tam vilties. Zēnu gan uzskatīja par kaut ko līdzīgu brīnumbērnam, bet viņam tas neko nenozīmēja, drīzāk gan gluži pretēji.

Bēthovens nespēja nomākt vēlēšanos satvert arī Kārli aiz matiem, un tā viņš to pieveda pie flīģeļa.

—       Es tikai pavadījuma vietās vēl papildināšu melodiju ar kreiso roku.

Viņš jau iesāka.

—        Nu, kas ir? Es nospēlēju vispirms mazu tutti, un tagad tava kārta.

Puisēna augumu satricināja it kā spējš grūdiens. Viņš sāka spēlēt, un Bēthovens zināja, ka tagad svaru kausos ir visa zēna dzīve.

Tas bija apbrīnojami. Tik mazi pirksti — un tomēr jau varēja samanīt kaut ko no paša uztveres. Ferdinands Rīss gan nekad nesasniegs to, kas jau !-,gad piemita šim zēnam, arī ar pagājušās stundas drastiskajām metodēm ne.

Ak tu mazais resgalis! Starp tūkstoš skolēniem reti būs sastopams kāds tik apdāvināts.

Tādēļ Bēthovens piesita tikai vēl pāris akordu, diezgan nevērīgi, jo pret šo faktu viss tālākais lieks. Tad viņš īsi un strupi pateica:

—   Paldies!

Zēna seja saviebās un pirksti skrēja vēl ātrāk.

—   Kaut es vēl — šo vienu vietu …

—   Paldies.

—   Lūdzu, vēl tikai šo vienu vietu …

Beidzot Bēthovens aptvēra. Viņa «paldies» bija skanējis

pārāk skarbi. Bet kas tad cits atliek? Vajadzēja runāt tā, kā runāja Nēfe. Kā gan pāriet mantojumā ari mācīšanās metodes!

Viņš ieskatījās kalendārā.

—        Vai tu varētu otrdienās un piektdienās, Kārli? Tad tu, sākot ar šodienu, nāksi katru otrdienu un piektdienu pulksten piecos pēcpusdienā uz klavierstundām. Tu taču vēl ej skolā? Vienmēr centīgi ej skolā! Citādi vēlāk nožēlosi. Vai saprati?

Zēns neziņā pagriezās pret tēvu.

—        Vai dzirdi, Kārli? Tas ir gluži tas pats, ko es tev nemitīgi skandinu. Jāiet skolā! Tu, protams, gribētu visu dienu spēlēt klavieres.

Vencls Cerni bija aizkustināts.

—        Taču tagad, šajā brīdi, nerunāsim par skolu. Tavs sapnis piepildīts. Tagad tu esi slavenā klaviervirtuoza Ludviga van Bēthovena skolnieks.

Bēthovens izstiepa rādāmo pirkstu.

—        Tikai neiedomājies, manu zēn, ka mēs diendienā līksmosimies ar Mocarta koncertiem. Nē, nē, mēs labi un pieticīgi sāksim ar Fīlipa Emanuēla Baha klavierskolu. Mums jāpaķer atpakaļ, lai dotos uz priekšu. Vai tev ir šī klavierskola? Nē? Pagaidi. »

Viņš parakņājās nekārtīgajā nošu kaudzē un izvilka no tās pusizjukušu sējumu.

—        Redzi, te ir. Tu vari to ņemt un paturēt. Es gan esmu to krietni nolietojis, kad biju tāds zēns kā tu, — un šie traipi! No asarām, kuras es raudāju, un arī tu tādas raudāsi.

Zēns spieda «Klavierskolu» pie krūtīm:

—   Es neraudāšu, meistar!

Un prieka, pateicības un pielūgsmes asaras jau krita uz nošu lapām.

Džuljeta Gvičiardi vilka rokās cimdus. Pie tam viņa skatījās uz Bēthovenu, kas laboja kādu orķestra partitūru.

—        Tā taču ir tava otrā simfonija, vai ne, Ludvig? Es domāju, ka tā jau sen pabeigta.

Jautājuma nevērība uzjundīja viņā dusmas, bet dusmoties bija lieki. Džuljetai nekad nebija rūpējis viņa darbs, nekad tā nebija centusies kaut vai tikai izlikties jūtam līdzi.

Ar Jozefini butu citādi — bet kadej vienmer domāt par Jozefīni?

Viņš pārlaboja pāris nošu, padomāja, atkal tās izsvītroja un ierakstīja citas.

—        Bez tam vēl kas, Džuljeta. Es taču tev iedāvināju Rondo Sol mažorā, apsolīdams to vēlāk tev veltīt, kad tas būs iespiests.

Viņa pūderēja deguntiņu.

—   Ļoti jauks gabaliņš, lai arī diezgan bezpersonisks.

Tas bija īstais vārds, ko Bēthovens gribēja dzirdēt.

—        Pareizi. Bezpersonisks, un tieši to man šobrīd vajadzēs. Grāfiene Lihnovska, firsta māsa, izdarījusi man pakalpojumu. Vai drīkstu Rondo veltīt viņai?

—   Un es? …

—        Tu jau arī nepaliksi tukšā. Man taču vēl ir citi darbi. Un no tiem tu vari sev kaut ko izmeklēt.

Džuljeta izlikās, ka viņai būtu ilgi jāpārdomā.

—        Tad es gribētu to do diēza minorā, to «Mēnesnīcas sonāti».

—   Kā,lūdzu?

Viņš lēnām pagriezās pret viņu.

—        Vai tev tituls iepaticies, jeb vai tu gribi Jozefīnei kaut ko atņemt?

—   Varbūt ir vienādi, ir otrādi, — viņa smējās.

Viņš pamāja ar galvu.

—        Labi. Bet — Jozefīnei tu neko neesi atņēmusi un arī nevari neko atņemt.

Džuljeta piespieda kabatas drāniņu pie acīm.

—   Sievietei sāpīgi to dzirdēt.

—        Bet šī mazā izrāde, ko tu tagad uzved, taču arī atvieglo tev paziņot savu vēsti.

Džuljetai iepletās acis.

—   Kādu vēsti?

Viņš paraustīja plecus.

—        Es visu zinu, Džuljeta. Jau sen. Vai tu baidies? Tev nav ko baidīties. Nāc taču nostāk no durvīm. Tas nebūtu mūsu cienīgi. Kad tu laulāsies?

—   Drīz .. .

—   Vai Gallenbergs vēlas …

—        Pats par sevi saprotams, jo ir iemīlējies, un — mani vecāki arī vēlas šīs laulības.

—   Tavi vecāki?

—        Viņi saka, tu esi apšaubāms mūziķis, kamēr Gailenbergs ir — grāfs, un visi tam pareģo lielu nākotni kā komponistam. Man iet tāpat kā Jozefīnei…

Bēthovena balss tomēr nezaudēja maigumu.

—        Nejauc te Jozefīni. Vai mums vēl ir kaut kas runājams? Baidos, ka ne .. .

—        Bet «Mēnesnīcas sonāte»! Vai tu neaizmirsīsi to nodot iespiest ar veltījumu man?

—        Es turēšu savu vārdu, Džuljeta, un, ja tas sagādā tev prieku, tu vari pat salonos pačukstēt, ka viens mazs, apšaubāms, tikai pilsonisks komponists, vārdā Ludvigs van Bēthovens, tevi — protams, bezcerīgi! — tā mīlējis, ka uzrakstījis un veltījis tev šo sonāti. Ļaudis labprāt uzklausa šādus sentimentālus stāstus, un tas vēl divkāršos sonātē mēnesnīcas spožumu.

Viņš atkal iedziļinājās partitūrā.

Pēkšņi satrūkās un palūkojās apkārt.

Vai viņš ilgi bija tā sēdējis?

Istaba bija tukša . . .

Bēthovens lika sakravāt tikai visnepieciešamākās lietas, bez kurām nevarēja iztikt.

—   Brauciet jau ārā. Es panākšu.

Viņš atstāja pilsētu bez nožēlas. Viņš devās ceļā, devās pretim pavasarim, kas sveicināja viņu mirdzošām, labvēlības pilnām acīm un priecīgu balsu čaloņu. Vismaz to cilvēks nevarēja cilvēkam atņemt.

Ikviens zāles stiebriņš apsveica viņu, noliekdamies saules gaismas piestrāvotajā vējā. Putnu dziesmas… Nemierpilnie ūdeņi…

To visu vajadzētu izteikt mūzikā!

Kalni, vīna kalni — šie nenotveramie mākoņi, — un tur jau arī slējās Heiligenštates jumti.

Kādu mieru dvesa pats vārds vien! Ludvigs pilniem malkiem ieelpoja šo mieru, kas viņu gaidīja. Viņš gāja kājām un aizgūtnēm elpoja. Māja, kurā viņš noīrēja vasaras dzīvokli, izskatījās pēc pils vai arī pils vārtu nama, tāpēc šajā pilī varēs justies pasargāts. Tā bija divspāru celtne ar vārtu

velvi vidū, kura likās diezgan drūma, taču ieveda tīkamā pagalmā. Izkravāties, iekārtoties un — strādāt.

Pēc dažām nedēļām kāds jūsmīgi iedziedājās aiz durvīm:

—   La-lā-la-la-a!

Viena tēma no viņa otrās simfonijas . . .

Bēthovens atrāva durvis, un viņa seja izskatījās kā negaisa mākonis, kas tūlīt sāks zibeņot.

—        A-dūrs un nevis es-dūrs, ēšanas dūrs, dineju grāfa kungs! Un tāds komponē un arī vēl spēlē čello! Jums jākomponē iespeķota stirnas mugura vai uz čello jāizčīgā cepta zoss!

Cmeskals fon Domanoveca kungs, Ungārijas karaliskās galma kancelejas augstākais ierēdnis, kā skanēja tā oficiālais tituls, susināja ar kabatas lakatiņu savu sibarītisko seju un pameta ar acīm uz grozu, ko turēja rokā.

—        Esmu kaut ko līdzīgu mēģinājis, un man vajadzēja visu stiept šurp te uz šo nolādēto ligzdu ar maldinošo nosaukumu Heiligenštate.

Viņš nolika grozu zemē.

—        Vai ekselence neizrakstītu man kvīti par saņemšanu, lai es atkal varu atstāt šo putekļaino laupītāju alu?

—        Un kas man noasinās zoss spalvas? — Bēthovens noskaitās. — Es vairs nevaru komponēt, jo velns kaut kur parāvis pēdējo!

Viņš aizrāva draugu, pret kuru mēdza atļauties šīs dīvainās manieres, pie kādas lādes, pacēla tās vāku, un Cmeskals svētsvinīgi nopūtās:

—        Visvarenais, tavi brīnumi ir neizsmeļami! Tu dažreiz radi tik briesmīgus neveikļus, kas vēl ne reizi nav varējuši noasināt spalvas. Cik labi, ka nejauši esmu iebāzis kabatā nazi! Starp citu, visi liek sveicināt!

—   Kas? — Bēthovens ātri un ziņkāri jautāja.

Cmeskals drāza spalvu.

—   Visi, un kā jums citādi klājas, Bēthoven?

—   Labi.

Tas neskanēja sevišķi pārliecinoši.

—        Es šo jūsu trimdu tomēr uzskatu par Dr. Šmita pārspīlējumu.

—   Cmeskal!

Tas mierinoši pavēcināja zoss spalvu.

—       Neviens, pat jūsu nedaudzie draugi, kurus var saskaitīs

tīt uz vienas rokas pirkstiem, taču neko nezina nedz par Dr. Šmitu, nedz jūsu ausīm.

—        Baidos, ka jūs spējat diezgan aukstasinīgi melot, Cmeskal.

—        Protams, bet šoreiz nav nekāda pamata to darīt. Vai jums vēl ir parādījušās pazīmes?

—        Ilgu laiku ne, vismaz ne tādas kā līdz šim, kaut arī reizēm atkal tā vien liekas, ka taisītos …

—        Jūs visu redzat pārāk drūmās krāsās, Bēthoven, un šie sienāži jums jāmet ārā no galvas.

Bēthovens aizsvilās.

—   Sienāži! … Es negribu neko dzirdēt par sienāžiem!

—        Piedodiet, Bēthoven, tā, zināms, bija lapsus linguae'. Bet ko šis Dr. Šmits aizvien no jauna noņemas ar tiem «sienāžiem»?

—        Es nezinu, Cmeskal. Tam jābūt kaut kam — draudošam, jo viņš aizvien no jauna stūrgalvīgi pie tā atgriežas. Viņš ir pārliecināts, ka dara to veikli un neuzkrītoši, bet es tomēr manu. Arī tagad, kad nejauši ieeju, viņš vienmēr sāk par to runāt. Vai es naktīs labi guļot, vai mani netraucējot sienāži? Viņš novirza sarunu uz kaut ko citu, kad es viņam apvaicājos par sienāžiem, bet tas var nozīmēt tikai to, ka mani sagaida kaūt kas sevišķi slikts, kad es tos kādu dienu — vairs nedzirdēšu . . .

Kaut kas iečirkstējās, un Bēthovens meklējoši paskatījās apkārt.

—        Vai es jau esmu saslimis ar vajāšanas māniju, jeb vai te istabā tiešām ir sienāzis?

Cmeskals saviebās.

—        Es jau kādreiz to izmēģināju — pie savas nelaiķa tantes, pie kuras uzaugu. Ja viņa — kaut vai pašā ziemas vidū un visniknākajā salā — dzirdēja aiz loga sisinām sienāzi, tad pat naktī cēlās augšā, lai sameklētu piesnigušajā dārzā nabaga kukainīti, un es pa to laiku vienā mierā paņēmu zem viņas spilvena palikto pieliekamā atslēgu un mielojos ap ievārījuma podiem.

Bēthovens smējās.

—   Jūs esat blēdis, Cmeskal, bet labs blēdis.

—   Kā vēlaties, ekselence, un pie šī blēža jūs tagad Vīnē

varētu atnākt katru rītu — uz «sienāžu mēģinājumu», vai ari sienāži pēc pasūtījuma ieradīsies pie jums. Bet nevar taču prasīt pat no vislabsirdīgākajiem sienāžiem, lai tie diendienā lēktu te līdz šai vietai uz koncertvizītēm.

Cmeskals pārlūkoja zoss spalvas un paņēma jaunu.

—   Tagad drīz pietiks desmit simfonijām, un, starp citu, es to uzskatu par absurdu iedomu, ka jūsu Dr. Šmits jūs atšķīris no cilvēkiem un izsūtījis te pie sienāžiem. Jūs taču esat cilvēks, kam vajag cilvēku, Bēthoven.

Viņš pavadīja Cmeskalu vēl gabaliņu un ar mežiņu apauguša uzkalna piekājē iemetās zālē. Siltie, spēcīgie izgarojumi, kas cēlās augšup no saules izkveldinātās zemes, viņu nomierināja. Snaudā starp nomodu un sapni viņš pat sāka bērnu dienu spēli.

Viņš atkal bija Gulivers, kas nokļuvis Liliputijā, punduru zemē. Ar kādu smieklīgu pašapziņu slējās mamutkoki, zāles stiebri, un milzeņi, skudras un mazas vabolītes, cīnījās cauri sūnas biezoknim.

—   Ti-ti-ti — ta! … Ti-ti-ti — ta! …

Virs viņa galvas zarā vīteroja sniedzīte.

Tās sauciens bija dzidrs un maigs un tomēr reizē arī spalgs un pat izaicinošs. Nevarēja atšķirt, vai tā dzied tādu kā serenādi liesmainajam vakara krāšņumam vai arī tas nemaz to neaizkustina.

Ludvigs atkārtoja putna dziesmu:

—   Ti-ti-ti — ta! … Ti-ti-ti — ta! . … Ti-ti-ti — ta! . ..

Bēthovens piesardzīgi sataustīja uzmetumu grāmatiņu. To

vajadzēja atzīmēt ar notīm. Tas viņam vēl trūka motīvu savākumā, kur jau bija attēlota paipalas pulpināšana un vēl šis tas, kas saistīja uzmanību.

Viņš šķirstīja lapas. Lūk, te uzmestas pat muzikālas ieceres par strauta burbuļošanu.

Kālab? Nu, to visu varbūt varēja izmantot kādai īpašai simfonijai, lai gan šī iecere bija vēl blāvāka, neskaidrāka un nenoteiktāka par dūmakaino miglu, kas gausi cēlās augšup no pļavām. Otrā simfonija bija pabeigta, bet, kad Bēthovens gribēja ķerties pie nākošā darba, viņš redzēja, ka stāv pretī kaut kam vēl haotiskam — veselam kalnam krustām šķērsām sakritušu klintsbluķu, kuru augstākā šķautne, izlauzusies cauri

mākoņiem ar ugunīgajām malām, kuri traucās pāri zemei un cilvēkiem, iesniedzās īstajā milžu — gigantu valstībā. Līdz šim viņš bija slīdējis nost pat no vismazākā klintsbluķa, un tomēr viņam vajadzēja tos pārvarēt un sakārtot, un viņš to izdarīs. Sinfonia eroica! Sinfonia eroica . . .

—   Ti-ti-ti-ta! Ti-ti-ti-ta! …

Labi, labi, tas arī bija ievākts un droši noglabāts kā tāda maza atvasaras raža. Jo šogad drīz apklusīs putnu balsis, un varbūt — viņa seja sadrūma — varbūt tad, kad atnāks jauns pavasaris, viņš vispār tās vairs nedzirdēs . . .

—   Ti-ti-ti-ta! Ti-ti-ti-ta!

Sniedzīte dziedāja Do mažorā, bet — šīs baismīgi spokainās, brīnumainās toņkārtas! Ja priecīgajam Do mažora saucienam priekšā pieliktu zīmi, kas to pārvērstu do minorā, tad tas skanētu kā klauvējieni, it kā pie durvīm klaudzinātu liktenis, no kura neviens nespēj izbēgt.

Viņš klausījās, bet sniedzīte nelikās traucēties un dziedāja Do mažorā. Tā gribēja izdziedāt savu dziedamo, kā nākas, — un varbūt tai taisnība? Tā klaudzināja tālāk ar saviem mazajiem āmuriņiem:

—   Ti-ti-ti-ta! Ti-ti-ti-ta-a!

Vienmēr Do mažorā, un tagad arī ar jautru, izaicinošu piesitienu, un varbūt īstenībā vēl nebija nekada iemesla šo saucienu transponēt bezcerīgajā, bet varonīgajā do minorā? Vai sekot mazā, mundrā vilinātāja balsij un ļaut sevi pārliecināt?

Labi, lai būtu Do mažors, mazais draugs, es . . .

Jā, vai es to? . ..

Šis sasodītais Cmeskals, krietnais zēns! Viņš, protams, bija piedūries čūlājošai brūcei un trāpīja pareizi.

Viņš, Bēthovens, tiešām bija cilvēks, kam vajadzēja cilvēku. Viņš neko negribēja no tiem, augstākais gribēja būt pret tiem labs un par to prasīja, lai arī tie butu pret viņu labi. Nekad, nekad viņš nebūs piemērots vientuļa eremīta lomai. Ko viņš jau nebija izcietis, kad dzirdes traucējumi viņu pagaidām izstūma …

Atgriezties Vīnē? Nē. Tas būtu pārāk straujš lēciens un spēja pārmaiņa. Taču viņš varētu apciemot draugus, kas dzīvoja uz laukiem.

Tātad rīt!

Tikai šis «rīt» nekad nepienāca, jo viņš vienmēr atbīdīja to tālāk ar darbu vai arī nesaskaņām.

Tā viņš atkal kadu vakaru, un tagad jau satumsa daudz agrāk, iznaca no mājas. Viņš gribēja doties pastaigā, bet pēkšņi palika stāvam un pārdomāja. Varbūt bija ko aizmirsis dzīvokli?

Mazais Francis Grillparcers, Bēthovena kaimiņš, ierāvās vārtu nišā, no kurienes viņu kautrīgi novēroja.

—   Franci…

—   Jā, van Bēthovena kungs?

Bēthovens smējās.

—        Nu, kā mums veicas, Franci? Atkal kaut kas — sadzejots?

—   Nē, van Bēthovena kungs.

—        Nomierinies, Franci. Man ari uzreiz neiznāk, ko esmu nodomājis.

Mazais Grillparcers ieklausījās.

—   Ko tu tā klausies, Franci?

—   Es? … Muļķa krancis rej.

—   Kā tad. Muļķa krancis.

—   Citādi ir pavisam klusu.

—   Pavisam klusu . ..

—   Nu arī krancis apklusa.

Zēna seja mazliet atplauka.

—        Un tagad — tikai vēl sisina — un cik šovakar skaļi — sienāži.

—   Kas?! Jā, protams. Sienāži.

Bēthovens noglauda zēna matus.

—        Labu nakti, Franci. Man vēl priekšā tāls ceļš, jo jātiek uz Vīni.

Vai van Bēthovena kungam nedrebēja roka?

—   Tagad vēl uz Vīni? Nakti?

Van Bēthovena kungs pamāja, un drīz to apslēpa ielastumsa, kas arvien vairāk uzplūda un sabiezēja.

Pusnakts jau bija pāri, kad viņš parāva zvanu. Vajadzēja brīdi pagaidīt, un pa to laiku viņš kā nebēdnīgs students ar spieķa uzgali šķila dzirksteles pret ielas bruģi.

Beidzot atvērās mājas durvis, un uz sliekšņa stāvēja Dr. Smits, ar kreiso roku saņēmis ciet pie kakla rītsvārkus un ar labo pacēlis gaisā vējlukturi, lai apgaismotu atnācēja seju.

—   Jūs tas esat, Bēthoven …

Bēthovens virpināja spieķi. Tad uzsvērtā godbijībā noņēma cepuri.

—        Visu cienību jūsu zināšanām, doktor. Jūsu diagnoze šoreiz ir lieliska. Es tiešām tas esmu.

—   Vai kaut kas noticis?

—        Es nācu atvadu vizītē, jo esmu vesels. Pie tam man sirdi spiež kāds akmens. Man vēl jāsamaksā rēķins, un jūs, protams, tagad varat tam pieskaitīt klāt arī nakts tarifu.

Viņš devās pa priekšu uz pieņemšanas istabu, un Dr. Šmits sekoja, galvu kratīdams.

—   Jūs šodien esat tik …

—   Kā? Saērcināts?

—        Ja tā to gribētu apzīmēt… Ar ko jūs bijāt kopā? Ar šo dullo gaili, baronu fon Cmeskalu?

—   Nebūt ne.

Bēthovens apsēdās atzveltnī un, omulīgi izstiepis kājas, bungoja pa tām ar spieķi. Cilindru viņš bija nolicis uz rakstāmgalda.

—        Nē, tas bija kāds jauns dzejnieks, kas mani uzvedināja uz ģeniālām domām.

—   Jauns dzejnieks?

—   Viņu sauc Francis Grillparcers.

Ārsts pastumdīja brilles.

—   Tāda nezinu. Nekad neesmu dzirdējis.

Bēthovens atmeta ar roku.

—        Tas nekas, bet pēc šīs grandiozās iedomas piepildīšanas, kurai viņš bija par cēloni, jūs noteikti par viņu dzirdēsiet. Es gan apšaubu, vai man būs tik lielas spējas, lai to komponētu.

—   Tātad tā ir muzikāla padarīšana?

—        Kas tad cits? Pat augstākā mērā muzikāla. Taču nenovirzīsimies no tēmas. Tātad, doktor, es bieži esmu jūs zākājis un lādējis, un te jūs redzat nožēlnieku, kas ieradies ar ziņojumu: es esmu vesels. Lai gan uzskatīju jūsu terapiju par absurdu, tā tomēr izrādījusies pareiza.

—        Nu redzat! Es vienmēr jums to pareģoju un sprediķoju, bet jūs, tiepša, visslimākais no visiem maniem pacientiem, nekad negribējāt tam ticēt.

Bēthovens nopūtās.

—   Atzīstos, ka attiecībā uz ticību medicīnas vīru mākslai esmu bijis nelabojams pagāns.

—   Un tagad esat atgriezts?

—   Pilnīgi.

Ārsts smējās.

—   Šī atzīšanās ir mana iztraucētā naktsmiera vērta. Beigu beigās, kas būtu bijis bez izmeklēšanas? Es taču jūsu ausis patiešām esmu izmeklējis pietiekami bieži un rūpīgi un tad īstenībā tikai profilaktiski — un arī lai jūs nomierinātu — licis iepilināt mandeļeļļu un ņemt sēdpeldes.

Bēthovens izstiepa rādītājpirkstu.

—   Tās bija tā starp citu! Šmit, bet es tās uzskatu par galveno! Šķiet, pastāv tiešs savienojums starp pakajdaļu un dzirdes orgānu, starp dienvidun ziemeļpolu.

—   Nezobojieties, jās medicīnas ignorant un histēriķi! Nedod dievs šīs jūsu «sajūtas», ar kurām jūs sevi mokāt jau gadiem ilgi! Ka jūsu ausis dažreiz esot it kā aizķepētas ar vaskiem. Vai arī duncis duroties deniņos. Labi, es pieļauju, ka viss nebija tikai iedomas vien, bet es jau jums tūlīt teicu — vai atceraties? — ka nav pat ne mazākā pamata nopietnām bažām.

Bēthovens smējās.

—   Bieži jau baiļojas velti, un mākslinieks vēl turklāt ir cilvēks ar sevišķi brīvu fantāziju.

—   Ar pašnāvniecisku fantāziju. Es labāk gribētu ārstēt ausis veselam maisam blusu nekā vienam māksliniekam!

—   Nu, tagad jūs esat no manis vaļā,, mīļo Šmit. Es esmu vesels, es to pavisam noteikti sajūtu. Es burtiski dzirdu augam zāli.

Viņš dziļi elpoja.

—   Starp citu: jūs taču vienmēr esat ložņājis ap mani kā kaķis ap karstu putru. Es nedrīkstēju to manīt, bet tā kā man tomēr ir kāda kripatiņa inteliģences, — jūs tagad droši varat man to izpaust, doktor. Ko tas būtu nozīmējis, ja es — vairs nebūtu dzirdējis sisinām sienāžus?

—   Pat ne visaugstākos toņus? — Dr. Šmits izbijies pacēla rokas. — Nepiesauciet nu velnu, Bēthoven! Tas man nozīmētu vislielāko uztraukumu, bez jebkādas iespējas palīdzēt un izglābt. No tā es vispirms baidījos. Jūsu māte — jūs to man stāstījāt anamnēzei — taču nomirusi ar diloni, un jūs šo slimību būtu varējis mantot, tādu — nu kā lai to lajiem

pasaka? — dzirdes diloni, smadzenēs, un tad jūsu dzīves taka vēl būtu tikai augstākais jūdzi gara, kādu gadu, ne vairāk.

—   Jums ir nīlzirga raksturs, mīļo Šmit!

—        Esmu ārsts, Bēthoven, un tāpēc arī paredzu nāvi dažiem pacientiem, kuriem laimīgā kārtā par to nav ne jausmas.

—   Tātad — es dzīvotu vēl vienu gadu?

—   Teiksim divus, ja ņem vērā, kāds spēka vīrs jūs esat.

Ārsts pārdomāja.

—        Nē, tomēr tikai vienu gadu. Un gada laikā jūs būtu varējis apgulties zārkā. Būsim priecīgi, ka tagad šādas domas varam mest pie malas.

—   Nu ja. Jūs esat kļuvis lieks.

Bēthovens piecēlās, piegāja pie kamīna dzegas un noliecās pār to.

—        Šajā gaismā bronzas Viktorijas uzvaras vainags met diezgan kroplu un spokainu ēnu. Tomēr tas ir ļoti skaists pulkstenis. No Francijas, vai ne? Un ar to jūs man arī reiz pārbaudījāt dzirdi.

Dr. Šmitam kaut kas iešāvās prātā.

—        Pareizi! Tāpēc ka tas tikšķ tikpat smalki un dzidri, kā sisina sienāzis.

—        Ļoti skaists pulkstenis, it īpaši tāpēc, ka iet — pilnīgi nedzirdami.

—   Kā?

Ārsts kļuva uzmanīgs.

—   Ko jūs teicāt?

Bēthovens paņēma cepuri un ar piedurkni to mierīgi nobraucīja.

—        Patiesību, ko es ar savu mazo komēdiju nupat no jums uzzināju.

—   Bēthoven!! . . .

—   Ar labu nakti!

Viņš gāja ātri, it kā bēgtu.

Taču šī bēgšana bija bezjēdzīga, jo tas nebija palicis pie ārsta, ne arī kaut kur citur, bet viņš to visur nesa sev līdz. Gan pilsētas ielās, gan lauku ceļos, kur viņa soļi skanēja dobji un satraukti, tāpat kā sirds puksti. Vienmēr tālāk zem saltajām, neaizsniedzamajām un tomēr brīnišķīgajām zvaigznēm.

Bēthovens skaitīja soļus. Viens, divi, trīs, četri, pieci, seši, septiņi, astoņi, deviņi, desmit, vienpadsmit, divpadsmit. Tiklīdz viņš bija noskaitījis tik tālu, tā sāka atkal no jauna.

Viens, divi, trīs, četri — divpadsmit mēnešu, gads. Bet aiz tā — tumšais, nezināmais, mēmais Nekas.

Bēthovens pēkšņi atskārta, ka vienā ziņā visu pārdzīvo pēdējo reizi. Nekad viņš vairs nevarēs šādā gadalaikā te naktī klaiņot, jo tas viss … jau atradīsies viņpus robežas. Nu mīklas atrisinājums bija rokā. Un cik dīvains viņš pats pirms dažām dienām bija šķitis savam skolniekam Ferdinandam Rīsam — vēl tagad Bēthovenam par to vajadzēja pasmaidīt.

Kādā kompozīcijā Ferdinands bija pamanījis dažas kvintas pasāžas.

—   Meistar, tās taču aizliegtas.

—   Tā? Kas aizliedz?

—   Visas mācību grāmatas par kompozīciju.

—   Tas man, protams, Ferdinand, ir zināms. Labi, tad e s tās atļauju.

Kādu skatienu Ferdinands viņam uzmeta, un viņš, Bēthovens, bija juties kā valdnieks, kam pieder vara noteikt mūzikas un pasaules līdzsvarotību. Viņa lieluma mānija gan tūdaļ bija saplakusi pastaigas laikā, kura sekoja šai sarunai.

—   Meistar, cik labi šī gana stabulīte iederas vakara noskaņā.

—   Šī… kas? Ak tā.

Līdz ar to viņš Ferdinanda otro pārsteigto skatienu — šoreiz gan citādā ziņā — noraidīja, jo vēl taču noteikti palika iespēja, ka viņam stabules skaņas paslīdējušas garām un ganiņš jau beidzis stabulēt. Toties tagad Bēthovens zināja patiesību. Viņš drīkstēja piesist vairs tikai sekundu — tikai sekundu spēlēt, dzīvot, bet ko gan tas nozīmēja cilvēkam, kas nodzīvojis tikai mazlietiņ vairāk par trim decimām. Trīsdesmit divus gadus . ..

Viens, divi, trīs, četri.. . Bēthovens gāja tālāk, viņš pat lika mundru soli. Un beidzot, līdzīgi lapsai, kas atgriežas no veiksmīgām medībām, viņš varēja aizlavīties uz savu alu, savu dzīvokli.

Veiksmīgas medības? …

Bēthovens aplūkoja sevi spogulī. Paša mājas? … Pēc gada viņam beidzot būs pašam savas mūža mājas .. .

Viņš nopūta sveci un nolika vietā. Turklāt viņa skatiens

skāra paliktņa stiklu, zem kura viņš bija nolicis kādas senēģiptiešu sentences tulkojumu:

«Es esmu tas, kas ir, kas bija un kas būs. Neviens mirstīgais vēl nekad nav atsedzis manu plīvuru.»

Nē, visu sedza plīvurs …

Viņš taču tikko sācis dzīvot un sapņot par slavu! Slava nebija nekas, darbs nozīmēja vairāk, — bet kādus sasniegumus, kādu darbu varēja uzrādīt viņš? Pāris kompozīcijas, un uz klavierēm viņš prata tik labi izspēlēt blim-blim un blamblam, ka viņu uzskatīja par virtuozu. Vai tas bija daudz? Nē. Kālab viņš vispār nodzīvojis šo mūža daļu, ja tikai tagad to vajadzēja piepildīt un attaisnot?

Visur, kur viņš tvēra, klājās plīvurs, un šo plīvuru neviens mirstīgais vēl nekad nebija atsedzis.

Viņš jutās noguris, gājiens uz Vīni turp un atpakaļ lika sevi manīt. Tagad viņš ies gulēt un … — viņa acis iepletās — neredzēs sidrabaino rītausmu? Kā saules stari noglāstīs pļavas, rudenīgos laukus un pakalnus! Varbūt viņš to nemaz vairs tik bieži neredzēs. Jo kad …

Viņu pārņēma panika …

Strādāt? . . .

Daudz bija aizsākts, un nekas nebija pabeigts, — tātad pie kā ķerties vispirms?

«Varoņsimfonija»! Jau doma par to šķita ārprāts!

Viņš skraidīja pa istabu šurpu turpu, uzsāka šo, uzsāka to.

Krietna namatēva pienākums — tā viņš kādreiz bija dzirdējis bērnībā — esot par visu savu iedzīvi jau laikus sastādīt testamentu.

Testamentu … Bet ko tad viņš varēja atstāt mantojumā? Nu, dārgos stīgu instrumentus, firsta Lihnovska dāvanu…

Viņš atrāva vaļā vienas kastes vāku. Kā vijoles lakojums mirguļoja! Tā bija kvarteta pirmā vijole, Jozefa Garnēri vijole no 1718. gada ar krāšņu un varenu toni. Otra vijole ar lielu izliekumu un smeldzošu tembru — Nikolo Amāti 1667. gada vijole arī bija meistardarbs; jā gan, — meistardarbs! Tāpat viņš — kaut arī komponējot — bija gribējis radit meistardarbus.

Kas vēl atstājams mantojumā?

Viņa ar izdevējiem noslēgtie līgumi mantiniekiem mate

riālā ziņā nebija nekādi treknie kumosi, turklāt — kas tad būs viņa mantinieki?

Brāļi? *

Būtībā viņam taču nebija nekāda pamata lolot pret tiem sirsnīgas jūtas, bet tie tomēr bija viņa brāļi.

Kārlis?… Cik viss bija mainīgs. Kārlis pēdējā laikā nebija devis īpašu ieganstu sūdzībām. Bet Johans? …

Bēthovens paņēma lielu, dzeltenu kancelejas loksni un iesāka:

«Maniem brāļiem Kārlim un……………… Bēthoveniem.

Viņš atstāja brīvu vietu. Viņam tomēr pārlieku derdzās rakstīt «Johanam». Ja viņš iedomājās savu brāli ar mūždien zobgalīgo smīnu, kas viņu vēl pirms nedaudzām dienām bija satracinājis līdz neprātam . ..

Tad viņš rakstīja tālāk:

—   Ak jūs ļaudis, kas uzskatāt vai nosaucat mani par naidīgi spītīgu vai par cilvēknīdēju, kā jūs man darāt pāri, jūs nezināt, kāds ir slepenais iemesls visam tam, kas jums liekas dīvains, sirds un prāts man jau no bērnu dienām tiecas uz maigajām labvēlības jūtām, man aizvien bija vēlēšanās veikt lielus darbus, taču iedomājieties tikai, ka es jau…»

Vai bija seši vai septiņi gadi? Tam nav nekādas nozīmes …

«. .. jau sešus gadus ciešu briesmīgas mokas, kas neprātīgu ārstu dēļ aizvien palielinās, gadu pēc gada es viļos savās cerībās atlabt, līdz beidzot esmu spiests samierināties ar ilgstošu slimību (kuras ārstēšana varbūt ilgs gadiem vai arī nemaz nebūs iespējama) …

Cik viņš zināja, izredžu nebija nekādu, un tomēr, varbūt tomēr pastāvēja vēl kaut kas cerībām līdzīgs . . .

«…Biju piedzimis ar strauju temperamentu un mīlēju izklaidēšanos sabiedrībā, taču man bija lemts agri nošķirties no citiem, vientulībā pavadīt savu dzīvi; ja tomēr reizēm negribēju rēķināties ar to — ak, cik cietsirdīgi! — tad jutos atstumts savas vairākkārtējās rūgtās pieredzes dēļ, kuras cēlonis bija tikai mana sliktā dzirde, un tomēr es nespēju teikt šiem cilvēkiem: runājiet skaļāk, kliedziet, jo es esmu kurls, kā gan man būtu iespējams atzīties . . .»

Nē, nudien, dzīvības vārdā, kurai viņš tomēr bija pieķēries, nebija pārspīlēti teikt, ka velns viņam bieži aizķepēja ausis tā, ka viņš kļuva pavisam kurls. Šo vietu viņš varēja atstāt, kā uzrakstīts. Viņš turpināja . ..

«.. . atzīties, ka nepilnīgs ir viens no maniem jutekļiem, kam tādam kā man vajadzētu būt daudz pilnvērtīgākam nekā citiem cilvēkiem, ka nepilnīgs ir juteklis, kas man kādreiz darbojās visaugstākā mērā pilnvērtīgi, tā, kā tas ir tikai retam manam amata brālim vai vispār jebkad var būt, — nē, to es nevaru, tāpēc piedodiet, ja redzat, ka es izvairos, mans posts man sāp vēl divkārt stipri tāpēc, ka mani turklāt pārprot un tāpēc, ka man nav lemta atpūta cilvēku sabiedrībā, smalkās sarunās, savstarpējā domu apmaiņā . . . man jādzīvo kā izstumtajam …»

Bēthovens rakstīja un rakstīja — par to, uz ko tomēr vēl cerēja, par to, kas viņu bija mocījis un kas, par spīti visām mokām, kuras viņš uzņemtos, bija garām. Pēc gada! Nē, bija nepanesami gaidīt, kad liktenis jau klauvēja pie durvīm. Tā bija pašnāvība!

Viņš rakstīja un rakstīja:

«… tas nav viegli, māksliniekam tas ir grūtāk nekā jebkuram citam … Dievība, tu raugies lejup manā sirdī, tu to pazīsti… bet firsta L. instruments … pārdodiet vien tos… cik laimīgs esmu, ja varu jums vēl palīdzēt, kaut ari jau zem kapa vĢlēnām būdams . . .»

Paraksts. Viņš parakstījās: «Heiligenštatē 1802. g. 6. oktobrī.

Ludvigs van Bēthovens.»

Arī svītra virs «n» tagad likās smieklīga. Vēl tikai zīmoglaku. Viņš uzpilināja vasku un uzspieda savu zīmogu.

Arī — kompozīcija! Viņa testaments. Fine un tacet/*…

Tagad viņš atkal dzīvoja Vīnē, šoreiz Pētera laukumā, blakus sargpostenim, un pats par sevi saprotams, ka tā atkal bija ligzda pašā augšējā stāvā.

Novembra lietus sīkās straumītes, tecēdamas lejup pa logu, bija it kā pūlējušās izveidot kādu sarežģītu pinumu. Šīs ūdens svēdras nemitīgi mainījās, taču ir raksti, ko cilvēka prāts nespēj atšifrēt. Laukumu lejā klāja sniega sega, pavasara vētras bija norāvušas no jumtiem dakstiņus un iesviedušas tos bezdibenī, un nu atkal reiz valdīja klusums šajā nemierpilnajā mijā, kas tomēr notika pēc liela un varena likuma.

Diena starot staroja, un bez tam šī bija tā nedēļas diena, ko viņš bija nolēmis sava «līmeņa mērīšanai», kā ar drūmu humoru pats to mēdza dēvēt. Ūdenslīmeņa mērīšana un līmeņmērs viņam bija labi pazīstami vēl no Reinas laikiem.

Tas, starp citu, bija viens no viņa izgudrojumiem un sagādāja lielu prieku Breiningu bērniem.

Lai būtu laba rezonanse, kastītes vākā bija iesprausta adāmadata, un, sākot spēli, viņi nostājās šādi: Ludvigam ar seju pret sienu — viņš nesaprata, kāpēc? — vajadzēja stāvēt kaktā. Viens no zēniem uzlika kastīti uz flīģeļa, un Eleonora jau trīcēdama gaidīja pie klaviatūras.

Tad laikam Stefans sauca:

—   Gatavs, Ludvig?

—   Lūdzu…

—   Uzmanību, Lenora!

Viņa palēcās un turēja pirkstus virs taustiņiem.

—   Lai iet! …

Stefans parāva adatu, un tā sāka dūkt, vispirms augstā tonī, bet tad, palēninoties svārstībām, tas kļuva arvien zemāks un zemāks.

Kādā vietā uz slīdošās toņskalas Eleonora sacīja:

—   Nu tagad!

Un viņš, Ludvigs, vienmēr bez vilcināšanās bija atbildējis, piemēram, Mi mažors.

Un katru reizi, ja flīģelis bija nesen un labi uzskaņots, atbilde bija pareiza, lai arī viņi to atkārtoja desmitiem reižu, un vienmēr bērni kratīja galvas: i

—   Kā tev šis triks izdodas Ludvig?

—   Triks? …

Ar absolūto dzirdi, kādai patiesībā vajadzētu būt ikvienam mūziķim, viņš bija saklausījis pat tik zemus vai augstus vibrējošās adatas toņus, kādus citi vispār nespēja sadzirdēt, bet tagad bija otrādi. Tagad šiem citiem gan vēl vienmēr nebija absolūtās dzirdes, taču tie dzirdēja . . .

Pa to laiku aparatūra bija kļuvusi izsmalcinātāka. Adata tika stingri atvilkta līdz noteiktam punktam, kas vienmēr palika viens un tas pats. Kad palaida adatu vaļā, vajadzēja tikai gaidīt toni, kuru iespētu uztvert viņa ausis.

Viņš skatījās, kā vibrēja adata.

Beidzot: — La bemols!

Vēlreiz pārbaudīt bija lieki. Viņš atvēra piezīmju grāmatiņu, lai salīdzinātu ar iepriekšējo ierakstu.

Tur stāvēja: «La — la bemols.»

Tātad viņa dzirdes uztveres spējas velnišķīgā niknumā un vienmērībā bija vēl vairāk samazinājušās. La bemols! Nu jau skaidrs la bemols! Taču to nedrīkst iekalt galvā, it īpaši, ja ausis jau pietiekami aizbāztas. Strādāt tālāk. Strādāt ar divkāršu sparu, lai izmantotu laiku.

«Varoņsimfonija»! Jā, kaut viņš pats nebūtu tik bēdīgs varonis! Cik daudz viņš jau bija lauzījis galvu par šo simfoniju! Bet māksla un pārdomas bija divas dažādas lietas.

Un tomēr viņš sev nevarēja pārmest kūtrumu. Uz flīģeļa un mūzikas istabā uz grīdas kaudzēm krājās kompozīcijas. Kārlis jau dažas bija pārdevis vai arī ievadījis par to sarunas.

Bēthovens savus darbus neatzīmēja. Kālab gan? Pietika, ka viņš tos uzrakstīja, un, pēc viņa domām, tas bija viss. Romancei Sol mažorā vijolei un orķestrim sekoja vēl viena Fa mažorā vai varbūt arī otrādi. Sos datus viņš vāji atcerējās. Toņkārtas labāk iespiedās atmiņā. Klaviersonātes bija Sol mažorā un re minorā, kvartets Fa mažorā un sonātes vijolei un klavierēm do minorā un Sol un La mažorā.

Tagad viņš iedziļinājās klaviersonātē, kuras kopiju gribētu nosūtīt ari Jozefīnei, lai pierādītu, ka viņai nav jābaidās par viņa dzirdes tālāku pasliktināšanos.

Tātad viņa ausu uztveres spējas noslīdējušas līdz la bemolam. La bemola mažors? Tā taču īstenībā bija valdzinoša ideja! Scherzo viņš rakstīs La bemola mažorā, un tā būs bakhanāle, virpuļdeja visdažādākos staccato, lai viņa skaidri samanītu, cik viņš pa]āvīgs un — jautrs!

Zoss spalva noklāja papīru ar notīm, un tai mirklī, kad viņš tik tikko bija iespraudis to atpakaļ dozē, sākās dunoņa: bija dienas vidus, un sv. Pēteris sāka skandināt savu zvanu balsi, un sv. Stefans — pat vēl spēcīgāk tam piebalsoja.

Bēthovens piecēlās un piegāja pie loga. Cik sīciņi te augšā, no putna 'lidojuma raugoties, izskatījās cilvēki Pētera laukumā, un šie tiklab sīkie, kā neprātīgie cilvēki dažreiz, galvas kratīdami, varēja viņam vaicāt, kādēļ viņš izvēlēj ies tieši šo neiespējamo dzīvokli starp zvaniem, kuri taču ritos mazā gaismiņā, pusdienā un vakarā dunēja . . .

Šie zvani deva viņam mierinājumu, paļāvību un pat vēl vairāk.

To varā balsis skanēja tik vareni, ka izlauztos cauri jebkurai sienai, kas gribēja šķirt viņu no pārējās pasaules.

Viņš dziļi elpoja, un viņu pāršalca nevaldāms prieks, ka viņš tik viltīgi bija ieguvis šos nepārvarami spēcīgos sabiedrotos.

Bēthovens brīdinot pacēla roku.

—   Nededz gaismu, Ferdinand! Lai spīd vienīgi mūsu pašu gaisma, jo mums viena tāda ir.

Viņš pikts un satraukts staigāja šurp un turp.

—   Es, protams, nenožēloju, ka šiem gvardes oficieru ākstiem un viņu donnām, kas, man spēlējot, iedrošinājās pļāpāt, pateicu: «Cūkām es nespēlēju!» Bus dažiem no šiem kungiem jāatgādina, ka iespējami arī vēl citi nopelni, nevis tikai priekšrocība, ko dod piedzimšana dižciltīgā perēklī. Taču vakars līdz ar to ir samaitāts. Jūs tātad gribējāt reiz dzirdēt kādu manu lielāku darbu?

—   Ja jūs atzīstat mani par cienīgu, meistar.

—   Jūs pirmīt, kad četrrocīgi spēlējām maršus, turējāties īsti braši, Ferdinand. Labi, es nospēlēšu jums kādas jaunas sonātes uzmetumu, kas pagaidām gan vēl tikai pierakstīts manā galvā.

Viņš griezīgi un nikni iesmējās.

—   Ta ir klaviersonāte, bet klaviermeistari un varizeji, un grāmatu gudrinieki droši vien sludinās: «Tā nemaz nav nekāda klaviersonāte.» Un tā arī nav tāda klaviersonāte, kādas rakstīja līdz šim. Es pats atzīstu, ka tā ir izdzimums, ja lieto vecās, lēnprātīgās mērauklas. Taču pasaule virzās uz priekšu, un arī māksla nevar vienmēr skraidīt šurp un turp pa nomīdītu aklu ieliņu.

Sv. Pētera un sv. Stefana zvani noskandināja vienpadsmito stundu.

Bēthovens šūpoja galvu, kas pret mazliet gaišāko logu iezīmēja spurainu, rēgainu siluetu.

—   Vai mēs ar to tiksim galā? Tai ir gandrīz milzīga prelūdija, un, starp citu, — šī jaunā sonāte rakstīta cilvēkam, ko jūs pazīstat no Bonnas un kas pret mani labi izturējās. Tā veltīta grāfam Valdšteinam, un par godu Valdšteinam mēs

pieradināsimies to saukt par «Valdšteina sonāti». Tā sākas ar allegro con brio — pianissimo, pianissimo, Ferdinand, — bet allegro con brio. Es tūliņ varētu jums paskaidrot, ko ar to saprotu: ātri, dzirkstoši, bet pavisam klusi.

Rīss neko neatbildēja. Meistars gan runāja ar viņu, bet, vai viņš maz īsti apzinājās sava skolnieka klātbūtni, tas palika neizdibināms, tāpat kā šīs mijkrēšļa stundas noslēpums.

Flīģeļa klaviatūra blāvi mirdzēja, un pār to bez steigas, pat kā vilcinoties pārlika kaut kas tumšs, bet tad sākās pianissimo, ātrā tempā, pieskāriens, plīvojums . ..

Bēthovens pāris reižu ieķērcās un iesmējās. Nesakarīgi vārdi: — Kadencc! Dominante un paralēlē subdominante! Tad va ja 8 galveno tēmu! … Lūdzu, atdariniet, klaviermeistaru kungi! Un te, te kungi vispirms kratīs bizītes! Pirmā tēma sākas Do mažorā, beidzas Si mažorā! Vai ne, mani kungi, tas, pēc visām skolām, ir neiespējami?!

Viņš spēlēja un spēlēja, arī brīnumainu andante, kurai galu galā sekoja allegro, taču vairāk gan rondo.

Tagad Bēthovens rakņājās un taustījās starp nošu kalniem uz flīģeļa.

—   Te taču v,ajadzēja būt šķiltavām .. .

Kad iedegās sveču trīsuļojošā gaisma, viņš ieraudzīja Rīsu.

—   Vai jau deviņi? . . .

Šajā laikā bija jāsāk gatavot rītdienas stundu.

—   Ar labunakti, meistar.

—   Ar labunakti! Ar labunakti!

Rīss juta, ka būtu noziegums un muļķīgi nekaunīga iedomība ar jautajumiein un izprašņājumiem iztraucēt meistaru no aizrautības un sapņu pasaules, ja to vispār varēja izteikt ar tik primitīviem vārdiem, un reizē tā bija bēgšana no kaut kā, kas viņu apdraudēja un nomāca ar bezcerīgu izmisumu.

Rīss bieži bija dzirdējis meistaru spēlējam, taču tā vēl nekad, pat muzikālajos sarīkojumos sabiedrībā ne, kad viņš augstu stāvošajiem klātesošajiem parādīja, cik tie viņam vienaldzīgi, un nelikās par tiem ne zinis. Un Bēthovens bija spēlējis viņam?

Nē, tas bija tikai iegansts kādai dīvainai iedomai. Dīvainai? Ari šis apzīmējums bija pārāk šaurs, pārak vienpusīgs …

Šī sonāte — Bēthovens to nosauca vienkārši par sonāti — bija īsts briesmonis, kam arī salīdzinājumā ar viņa agrākajām

sonātēm atklajas pilnīgi jauna seja. Taču vēl briesmīgāks bija piedzīvojums naksnīgajā mijkrēslī. Naksnīgajā mijkrēslī? Un vārds atkal pagaisa.

Rīss mēģināja izanalizēt atsevišķas vietas. Viņa tehnika. Viņa tehnika vien, kas tik atraisīta un brīva arī vēl nekad nebija pieredzēta. Bija taču bezjēdzīgi būt tāda cilvēka — vai cilvēka? — skolniekam, kura tehnisko virtuozitāti nekad, pat ne iztālēm nesasniegt, — un ko meistaram nozīmēja tehnika? Tālu tālu aiz šīs — viņa! viņa! — tehnikas tas tikai sākās!

Kas sākās? …

Dzīvoklis atradās Citerbarta kunga jaunbūvē. Tirgotājam Citerbartam bija pārlieku daudz naudas un vēl lielāka kaislība pret teātri, no kura viņš neko nesaprata. Izdarīgais Sikanedera kungs, «Burvju flautas» teksta sacerētājs, to izmantoja savā labā un ieteica Citerbarta kungam pāris simttūkstošu dālderu ieguldīt Vīnes teātra jaunbūvē.

Jaunceltne bija gatava, bet istabās vēl smaržoja pēc krāsām un kaļķa, un ar mājām un dzīvokļiem ir tāpat kā ar cilvēkiem, ar kuriem arī vispirms jānodibina sakari.

Kā Bēthovens priecājās, ka varēja pārvākties uz teātri, un ne jau vienīgi operas pasūtījuma dēļ, jo par operu viņam pagaidām vēl bija pavisam miglains priekšstats. Bet atausa agrās bērnības atmiņas — viņš kā mazs zēns orķestrī pie čembalo — un plīvojošās kulises, un noslēpumainā vēsma, kas šalkoja no skatuves puskrēslas, — viss viņu pievīla, — jeb vai vilšanās bija viņā pašā?

Šis satraukums, — nu jā, vēl tikai četras dienas līdz koncertam. Laikam tomēr vajadzēs ņemt vijoļsonāti do minorā, taču viņš nedomāja padoties.

Ak šīs ausis, kurās šodien aiz vecas, uzticīgas mīlestības un pieķeršanās nelabais atkal reiz dauzījās ar āmuriem, un jaunā klausule, šis briesmonis, kurš, kaktā atsliets, izskatījās vienīgi smieklīgs! Viņš staigāja šurp un turp. Istabā arvien vairāk sabiezēja krēsla, viņa krēsla, viņa mijkrēslis, kurā mostas bailīgās pūces.

Viņš gaidīja, taču tas, ko viņš gaidīja, acīm redzot, šodien negribēja nākt. Reizēm šķita, ka tuvojas, bet tad to varbūt aizbaidīja tas, kas dauzījās viņa deniņos.

—   Klau, tagad — vai tas atkal pieteicas? Un tāds kā — korālis? . .. Korālis? Jā un nē, — un kādā toņkārtā, tas taču bija izšķiroši? Viņš ieklausīdamies nicinoši saviebās. Bet, ja tā ieklausās, kā taustoties, tad nepalīdzēs ari šis briesmonis, šī klausule, lai ari tā būtu desmitkārt garāka!

Klusu! Uzmanīgi, uzmanīgi, lai neko nepalaistu garām! Patlaban taču arī sātans lika viņam mieru . . .

Vai Do mažorā? Nē. Kaut kas korālim līdzīgs, bet — La mažorā?

Uzmanīgi, pavisam uzmanīgi — viņš to nemaz nebūtu dzirdējis, bet tas ari nemaz nebija vajadzīgs, pietika, ja viņš apzinājās, kādus akordus izraudzījās, un uzsita kaut ko uz flīģeļa. Un kā tālāk? Vai adagio sostenuto? Cik briesmīgi grūti un nedroši vienmēr bija spert šos pirmos soļus.

Viņš tramīgi paskatījās apkārt. Likās taču, un tagad —viņš nedrīkstēja ar strauju kustību to aizbaidīt. Vai tas gribēja atraisīties un svinīgi soļot tālāk? . . .

Viņš atkārtoja akordu: la-mi-do diēzs-la! Un tagad — tālāk piano: fa diēzs-re, re-si, si-sol diēzs! Toņi no kāda Rodolfa Kreicera opusa, kuram viņš… gribēja veltīt savu opusu? So akordu un vēl mazu gabaliņu vijole varētu spēlēt solo, tas būs grūts uzdevums, kas tai jāpaveic. Tad viņš ari, tāpat solo, atbildēs uz flīģeļa.

Un tagad vajadzēja gaismu, lai uzrakstītu to, kas izstaros no noslēpumaini mirdzošās liesmas.

Nu, korālis — ja tā gribēs to nosaukt! — bija atbildējis korālim, — un tagad? …

Svārstīšanās šurp un turp, un tai bija savs pamatojums.

Jautājums skanēja: vai nu — šis otrs, vai ari sātans, kas viņa galvā pieklājīgi pieklaudzināja! Vienkārši vajadzēja likt tam pa ausi!

Presto! Rallentando!

Vēlreiz! Un vēlreiz rallentando ar — klavieru kadenci, ko viņš spēlēs koncertā, jā gan, viņš!…

Fermāta …

Ļaunais lietuvēns tagad laikam domāja, ka tam izdevies komponistu pievārēt. Viņš maldās, tāpat kā jau vienreiz! Velns vēl vienmēr nespēj viņu iedzīt strupceļā! Tagad tikai īsti sākas! Presto! Nost ar pasta ratiem, četrjūgā un majestātiski, un ar fanfarām un bungām! Ko šie kleperi, klavieres un vijoles, spēj! Crescendo! Sforzato! Sforzato!!

Klavieres bija par lēnu! Tagad vijole! Vijoles sforzato! Akords un pizzicato! Sforzato!!

Klau, viņam jau iešāvās prātā otrā daļa. Tikko kamols atšķetinājās, tas vienmēr ritēja tālāk pats no sevis. Tās būtu jaukas variācijas, — un trešā daļa?

Tā nebija peļama iedoma. Viņš to paņemtu no Sestās vijoļsonātes, kura viņam, pat kā veltījums Krievijas ķeizaram, taču bija izdevusies mazliet nepiedienīgi grandioza. Šis veltījums! Neizdevies mēģinājums. Viņš par to nav dabūjis ne pliku grasi.

Beidzot Bēthovens juta, cik ļoti bija noguris. Viss viņā vēl vibrēja, taču nepaies ilgs laiks, līdz viņš būs tikpat nedzīvs un truls kā aizsviests, nederīgs koka gabals.

Jā, tāds bija šis puskurlais un visdažādāko ciešanu mocītais cilvēks, un drosme, ar kādu viņš gribēja nolaupīt dieviem uguni, bija pārvērtusies par vēdergraizēm, kuras viņam atkal sagādāja daudz nepatikšanu. Un ko nu tas atkal nozīmēja?

Tā taču jau bija saule, kas pacēlusies pat krietni augstu.

Viņš piegāja pie loga, ārā gāja garām Kārlis Černi. Zēns droši vien devās pie maiznieka.

—   Ei, apkārtklīstošais kucēn, uznāc augšā!

Zēns jau stāvēja viņam pretī:

—   Labrīt, meistar!

—        Ko nozīmē: labrīt! Man vēl ir vakars, taču tas atkal nesaskan ar patiesību. Vai tev ir veiklas kājas?

—   Kur man jāaizskrien, meistar?

—   Un vai tev nav bailes no melnā vīra?

—   No kāda melnā vīra?

—        No vijolnieka Bridžtauera, mulata. Aizskrien uz «Zelta Greifu» un izrauj viņu aiz brūnajām kājām no gultas, ja viņš vēl gulētu. Atvelc viņu šurp aiz sprogainās kodeļas, tāpat kā es velku aiz tavām pinkām, — vai saproti? Viņam šeit jāierodas, jo mums jāizmēģina koncertam jauna vijoļsonāte, un tu drīksti nākt līdz.

—   Un klausīties, meistar?

—        Jā, ko gan tu iedomājies? Lai ieziestu Bridžtauera kungam lociņu? Es gaidu pat tavu spriedumu, Kārli. Runa ir par vijoļsonāti, ko šonakt komponēju Rodolfam Kreiceram, un tas mums jāizdara ar godu, — vai ne? Tu vēl esi te?!

Viņš redzēja zēna acīs prieku un svētlaimi un sauca priekšnamā nopakaļ:

—    Ne tik ātri, Kārli! Neaplauz kaklu uz kapnem. Man vajadzīgs Bridžtauers, tu vējgrābsli!

—   Bēthoven, vai klavierpartija, kas man būs jāpāršķir, atkal ir tāds pats neizprotams smērējums kā toreiz . . .

Bēthovens pameta uzticamajam draugam, mazajam kapelmeistaram Zeifrīdam, niknu skatienu un atšķīra partitūru.

—   Lūdzu.

—   Augstā debess! Vienīgi hieroglifi!

—   Man ar to pietiek.

—   Un tad jums arī nav nervu.

—    Kālab gan man vajadzīgi nervi? Vai tālab, ka es te rādu savas spējas pāris dāmiņām un modes ākstiem, dažām lūpu pomādēm un smaržu flakoniem? Es, protams, to neattiecinu uz visiem.

Viņš domāja par Lihnovski un Cmeskalu, un visvairāk par Franci Brunsviku, kas ar savu māsu Jozefīni pašlaik atradās Vīnē un arī būšot šajā koncertā.

—   Nebaidies, Zeifrīd. Esmu stūrus asi ielocījis, un, kad pamāšu ar galvu, apsviediet lappuses apkārt. Es domāju, mums vajadzēs uz paaugstinājuma. Esam tiktāl, meistar Bridžtauer.

Zāle Augartenā bija pilna līdz pēdējai vietai. Šie rīta koncerti pulksten astoņos vispār bija loti populāri. Maija diena starot staroja, un jaunā mulatu vijolnieka Džordža Bridžtauera «le premier violon de S.A.R. le Prince de Gailes» — kā avīzes viņu godāja, slava vilināja. Turklāt par viņu klīda valodas, svelošas un noslēpumainas kā Āfrikas stepe ar lauvu rūkoņu naktīs, žirafēm un ziloņu bariem. Bridžtauera tēvs vēl bijis īsts nēģeris, nežēlīgs Āfrikas ķēniņš, un māte — nolaupīta baltā. Velsas princis bija piešķīris savam koncertmeistaram atvaļinājumu, lai tas ņemtu vannas Teplicā un Karlsbādē, un tā šis brīnummulats atbraucis arī uz Vīni un tagad stāvēja uz paaugstinājuma, vidēja auguma, vienkāršs, tumši brūnu seju un melanholiskām acīm, kas aiz dziļas grūtsirdības it kā raudzījās nebūtībā.

Viņš vēl vienmēr noņēmās ar savu vijoli, līdz beidzot palika to cieši zem zoda.

Taču Bēthovens vilcinājās. Apakšā pūlī vēl manīja kustēšanos.

Tā, tagad. Viņš izlaida vispirms kreisās, tad labās rokas pirkstus caur izspūrušajiem matiem. Skatiens žigli kaut ko meklēja, -un lūpas smaidīja.

«Tu taču zini, ka mēs spēlēsim arī tev?! . . . Katrā ziņā e s spēlēšu tev! …»

Jozefīne nolieca galvu. Jā, es zinu…

Bēthovena acis pārvērtās. Tās kļuva lielas un tumšas, un viņš pamāja vijolniekam.

Bridžtauers dziļi elpoja. Viņa seja sasprindzinājumā krampjaini savilkās.

Tā, un nu jau klavieres atbildēja. Nē, nevis tikai klavieres, bet gan cilvēks pie tām, Ludvigs van Bēthovens. Tas nu bija pārvarēts, un tagad vienlaikus vajadzēja sagatavoties briesmīgajai joņošanai.

Rallentando — sākt!

Kā šis dēmons pie flīģeļa spēlēja, atbrīvojies drāzās uz priekšu un tomēr turēja sevi grožos! Kā gan te noturēties ar vijoli? Trara! Trara! Trara! Trara! Taramtamtam! Taramtamtam! Taramtamtam, ta . .. vajadzēja vairāk izdabūt laukā no vijoles, vēl vairāk! Šis plēsonis, kurš pie flīģeļa pārvaldīja katru savu ķetnu piesitienu niansi, tiklab maigās, kas bija tikai kā dvesma, kā arī sirdi plosošās, — šis dēmons neizlikās, kā mēģinājumos, bet gan tikai tagad spēlēja patiesi!

Mazais Kārlis Černi atslējās pret sienu cieši blakus krēslam, uz kura sēdēja tēvs.

—   Tēv…

—   Klusu, Kārli, — ko tu gribi?

Zēns izstiepa trīcošo roku.

—        Tēva kungs, tas tur — ir mans skolotājs, kas to — komponējis, un es — esmu viņa skolnieks, kuram tālab — viss zināms . . .

—   Ir jau labi, Kārli.

—        Tēv, tas ir — mans skolotājs, kas mani vēl vakar uzslavēja, un, starp mums runājot, — mēs nosaucām šo gabalu tikai par «Kreicera sonāti».

Pret zēnu vērsās dusmīgi skatieni, bet viņš neļāvās samulsināties. Pēc brīža viņš atkal iesāka:

—   Tēv, tagad viņi tūlīt būs galā, un tad . ..

Zēna acis mirdzēja, un viņš jau turēja plaukstas vienu virs otras, lai laikā varētu sākt aplaudēt.

Taču viņš palika šādi kā sasalis, kad, sonātei beidzoties, sākās dārdoši smiekli, svilpoņa un aurošana, kas tūliņ nomāca nedaudzos atzinības aplausus.

—   Tēv, tie — taču viņu izsmej…

—       Tādas nejēdzības mans svainis Mocarts gan nebūtu komponējis, — kāds nievājoši teica.

Un otrs ņirdzīgi apstiprināja:

—        Tas varbūt tāpēc, ka viņš esot puskurls un toņus, ko uzraksta, vairs nespēj pārbaudīt! Tālab mums arī labi stipri jāsvilpj un jāsmejas, lai viņš dzirdētu.

Firsts Lihnovskis samulsis skatījās uz Cmeskalu, taču arī tas nezināja padoma, vienīgi Francis Brunsviks saprata, kas darāms.

Viņš šeit Vīnē atkal nesāja savus greznos, tresēm nošūtos svārkus, kas noplīvoja vien, kad viņš vienā lēcienā bija uz paaugstinājuma, viegli, atzinīgi uzsita uz pleca Bridžtaueram un, pirms apkampa Bēthovenu, dziji tam paklanījās.

Pēkšņajā klusumā, kas sekoja pārsteigumam, atskanēja dzedra balss:

—   Franci!

Brunsviks apgriezās:

—   Jā, Jozefīne?

—        Es gribēju tev vienīgi pateikt, ka esmu lepna uz tevi, Franci. Tas ir viss.

Kārlis van Bēthovens nonāca pie vienīgā te iespējamā rezumējuma: Ludvigs visur un vienmēr būs tikai tāds kaktu skroderītis, viņa dzīve jānodrošina, un labi, ka tagad to var ņemt savās rokās viņš — Kārlis van Bēthovens, ģimenes zvaigzne, ķeizariski karaliskais finansu virsnieks! Jā gan, tas viņš bija ar zieģeli un zīmogu. Johans arī ticis tikai līdz aptiekāram.

Kā te dzīvoklī izskatījās! Ludvigs varēja sevi daudzināt par laimīgu, ka viņš, Kārlis, bija pārvācies te, teātra ēkā. Starp citu, doma par operu arī bija no gaisa grābta. Ludvigs sapņoja par revolūcijas operu, operu par cilvēka ideāliem, cilvēciskumu. Sapnis par finansiāli izdevīgu operu būtu patīkamāks …

Ludvigs bija neizdevies ģēnijs, tomēr, ja jau atradās cilvēki, kas zaudēja valodu, tiklīdz viņš noplinkšķināja pāris

toņu, un izdeveji šo savarstijumu pirka, šo lietu vajadzēja sistemātiski organizēt.

Tagad -šī izgāšanās ar Rodolfam Kreiceram veltīto vijoļsonāti La mažorā. Cik neizprotams un juceklīgs darinājums! Šī neiespējamā vijoles partija un klavieres, kam jāaizstāj vesels orķestris.

Te viņš, Kārlis van Bēthovens, ar visu savu ķeizariski karaliskā finansu virsnieka autoritāti, pateica: nu ir diezgan!

Viņš izskatīja Kreicersonāti un nopūtās. Vajadzētu to komponēt gandrīz pilnīgi par jaunu, un tas jau bez šī ne pārāk vieglā valsts dienesta bija jūtams papildu apgrūtinājums.

Bet kas tad cits atlika? Ludvigs nu reiz bija viņa brālis, tāpēc šīs pūles neizbēgamas, un, tā kā stingri nolemts Ludviga darbus pārstrādāt, varēja jau arī informēt izdevēju Zimroku Bonnā. Ko piedāvāt? Nu, šo pārtaisāmo vijoļsonāti un varbūt arī vēl nākošo simfoniju? Protams, ja Ludvigs nokāptu no saviem augstumiem un to uzrakstītu.

Kārlis paņēma tinti, papīru un spalvu.

Kādu uzrunu?

Zimroks Bēthovenu zēnus pazina jau kopš tiem laikiem, kad tie skraidīja apkārt ar netīriem deguniem, taču tagad Kārlim kā finansu virsniekam vajadzēja ievērot distanci, vislabāk ar titulējumu, un tādu pašu distanci viņš atbildē gaidīja ievērojam arī pret sevi:

Viņš rakstīja:

«Augsti godātais kungs!

Tagad mana brāļa klaviergabalus un arī citas kompozīcijas aranžēs kāda veiksmīga komponista uzraudzībā, un vairāki instrumentāli gabali, ļoti noderīgi klavierēm ar un bez pavadījuma, jau ir gatavi. . .»

—    Vai te ir van Bēthovena kungs? — kāds jautāja viņam aiz muguras.

Kārlis lēnām pagriezās un, saīdzis par traucējumu, tīši spēlējās ar savu zelta pulksteņķēdi.

—   Nē, viņa te nav.

Šis Stefana fon Breininga kunga jautājums nu gan bija nekaunīgs, it kā būtu tikai viens Bēthovens.

Ignacs fon Gleihenšteins, jauns Bēthovena draugs un apbrīnotājs, ko Breinings bija ar viņu iepazīstinājis, pamāja ar galvu.

—        To jau es tūlīt teicu, Stefan. Viņš to aizmirsis. Viņš varētu būt pie Cmeskala vai arī pie kāda skolnieka. Mēs taču norunājām šajā stundā. Van Bēthovena kungam jāpozē. Mēlera kungs grib gleznot viņa portretu. Ap pusdienlaiku iegriezīsimies vēlreiz.

Jaunais gleznotājs bija apkrāvies ar molbertu, linaudeklu un krāsu kastēm.

—   Gleznošanas piederumus taču drīkstu jau te atstāt?

Stefans fon Breinings piekrītoši pamāja.

Kārlis van Bēthovens paraustīja plecus un nevērīgi piebilda:

—        Negribu aizkavēt jūsu nodomu, taču pagaidām nevarētu būt ne runas, ka Ludvigs pozēs.

—   Un kadēl gan ne? — Breinings vaicāja.

—        Tādēļ, ka es ar brāli nopietni un saspringti strādāju. Mums te kopīgi jāizskata viņa vijoļsonāte La mažorā un vēl vairākas citas kompozīcijas.

Stefans fon Breinings izbrīnījās, brīdi pārdomāja un tad skaļi iesmējās.

—        Neklustiet taču smieklīgs, finansu virsnieka kungs. Jums kāda skrūve ir vai nu par daudz, vai par maz. To es nevaru izšķirt.

—   Koncepista kungs!!

—   Finansu virsnieka kungs?! Vai esat jau nolicis, Mēler?

Kārlis van Bēthovens uzlūkoja visus trīs ar satumsušu skatienu. «Finansu virsnieks» īstenībā izklausījās daudz augstāks tituls nekā «koncepisls», bet tas bija postenis kara padomē, un tāpēc ar šiem Breininga un Gleihenšteina kungiem nevarēja tā apieties, kā gribētos. Gleznot Ludvigu! Kas no Ludviga bija ko gleznot?

Tie trīs gāja tur lejā pa ielu un smējās. Par ko gan viņi varēja smieties? Diemžēl nebija saprotams ne vārds, varbūt vienīgi tas, ka Gleihenšteins teica:

—       Viņš tagad ar Ludvigu izskatīs kompozīcijas un koriģēs!

Breinings paraustīja plecus.

—      Tur jau ir tas negals, ka Ludvigam patiesi vajadzīgs kaut kas līdzīgs uzņēmējam, arī lai vestu sarunas ar izdevniecībām. Viņš pats tam ir pilnīgi nepiemērots. Lāgiem viņš ir kā labsirdīgs bērns, kas vismīļāk visu izdāvātu, un tad atkal pārvēršas par saniknotu vērsi, kurš redz sarkanu krāsu tur, kur

tādas nemaz nav. Vai jūs, starp citu, ievērojāt skaisto pulksteņķēdi, ko glaudīja finansu virsnieka kungs? Tās izcelšanās avots droši vien ir kāds ieņēmums par Ludviga kompozīcijām. Bet parunā vien ar Ludvigu! «Tie ir mani brāļi,» viņš atbild. Un tā arī paliek.

Kārlis pabeidza vēstuli un aizzīmogoja to ar oblatēm. Tad viņš aizpogāja svārkus, jo vajadzēja aiznest rakstu uz pastu. Nepateicība ari šoreiz droši vien būs pasaules alga …

Pats par sevi saprotams, ka iznāca tieši tā.

Jau pēc divām stundām viņš saņēma no Ludviga norēķinu par savu augstsirdīgo piedāvājumu.

Turklāt viņš, Kārlis, vēl pat ne vārda nebija minējis par vēstuli Zimrokam, bet gan augstākā mērā taktiski ieteicis kopīgi izskatīt un ikreiz kontrolēt kompozīcijas un pie tam darīt ciešamus nepatīkamos pārspīlējumus.

Ludvigs bija sviedis viņam pa galvu ar bļodu, tieši tāpat kā nesen viesmīlim «Gulbī».

«Gulbja» oficiantam Ludvigs vismaz bija atvainojies. Taču viņu, savu brāli, finansu virsnieku, viņš vēl piedevām izmuļķojis, pārvākdamies pie Breininga!

Pie Breininga, kas ari dzēlīgi smējās, kopā ar šo neciešamo Gleihenšteinu un gleznotāju Mēleru būdams šīs noķengāšanas liecinieks!

«Ak tu lieluma mānijas apsēstais tiesu izpildītāj!» Ludvigs bija ārdījies.

Kā cilvēks varēja būt tik rupjš?

Zināms, finansu virsnieks bija tiesu izpildītājs, taču augstākais tiesu izpildītājs, kādu Vīnē ir tikai trīs, un tāpēc apvainojums sāpēja vēl vairāk nekā sviediens ar māla bļodu. Šis aizskārums bija tik dziļš un izraisīja tādu pašu sašutumu, kā — Kreicera sonātes sākums, kuru Ludvigs tagad paglābis no «lieluma mānijas apsēstā tiesu izpildītāja».

Paglābis! Neviens cilvēks nekad neizspēlēs šo sonāti šādā veidā, arī Kreicera kungs ne, kam tā veltīta. Parīzes konservatorijas profesora kungs un Bonoparta koncertmeistars jau bija «pateicies», kā viņš, Kārlis, zināja no pilnīgi drošiem avotiem. Tas viss būtu ticis novērsts ar nelieliem, veikliem koriģējumiem.

Vai Ludvigs tagad pie Breininga jūtas laimīgāks? Viņi apdzīvoja divus dzīvokļus ar kopīgu gaiteni, un viņus aprūpēja viena un tā pati virēja. Patlaban Ludvigs bija slims, ļoti slims. Neviens ārsts nevarēja izdibināt, kas tā par kaiti. Pacientu kveldēja neizprotams karsonis, kas rītos atslāba un pret vakaru atkal draudoši pieņēmās. Taču to visu dabūja zināt tikai no valodām vai arī receptēm, kas aptiekā nejauši nonāca Johana rokās. Jā, Ludvigs jau nebija nekāds parasts brālis.

Stefans fon Breinings bija nobažījies. Dr. Šmits rīta vizītē bija runājis dīvainas runas un stāstījis par krīzi, pēc kuras varētu gaidīt pavērsienu uz labo vai slikto pusi. Turklāt Ludvigs dzīvoklī bija viens. Viņš necieta nevienu savā tuvumā, jo negribēja ierādīt, ka slimo. Labākajā gadījumā pie viņa varētu būt mazais Kārlis Černi. Gleihenšteinam vajadzēja aizceļot, Cmeskals droši vien arī bija kā piekalts pie darba, un viņu, Breiningu, atkal un atkal norīkoja piedalīties jaunās apspriedēs.

—   Meistar! Es lūdzu jūs, mīļais meistar! …

—   Tu esi kā bez prāta, Kārli, lai gan es tevi mīlu, — Bēthovens noskaitās. — Tev taču tas jāsaprot. Ja mirušie nenāk pie manis, — kas tad man cits atliek kā pašam iet pie mirušajiem?

Kārlis Černi aiz bailēm trīcēja. Sīs briesmīgās runas, un turklāt, lai ietu pie mirušajiem, meistars ar piesardzīgu cieņu uzvilka — rītsvārkus. Vajadzētu, šausmās smejoties, skriet lejā pa kāpnēm un bēgt projām . . .

Karstums, bez šaubām, bija cēlies vēl augstāk, un meistars runāja drudža murgos. Kaut tikai beidzot, beidzot fon Breininga vai Cmeskala kungs .. .

—   Kārli…

Bēthovena balss skanēja spalgi un izaicinoši.

—   Tu taču gribi kļūt par mākslinieku, vai ne? Tā ir visaugstākā mērā muļķīga vēlēšanās, Kārli. Vai tu nevari izvēlēties kaut ko labāku? Nu, teiksim, melnās bakas, kasjnan kā nekā arī vēl ir. Pagaidi, mēs izdomāsim kaut ko jaukāku.

Bēthovens samiedza acis.

—   Tu esi pārliecināts, ka es runāju drudža murgos, un man tev jāpiekrīt, manu zēn. Tomēr es visu redzu skaidri jo skaidri un gribētu tev sniegt stundu. Vai tu baidies no manis? Redzi, ar to tas sākas. Pat, būdams kroplis, tu modinātu

līdzjūtību, betkā mākslinieku, protams, kā īstu mākslinieku, Kārli, nevis kā šarlatānu … — Viņš pamācoši pacēla rādītājpirkstu. —^ Kā īstu un lielu mākslinieku tevi ienīdīs, nicinās, pret tevi izturēsies naidīgi, citiem tu sagādāsi rūpes un būsi par slogu. — Viņš nopūtās. — Un arī pats sev tu sagādā rūpes un esi par slogu. To vari man ticēt.

Bēthovens apsēdās pie flīģeļa.

—   Vai taustiņu ir daudz, Kārli? Īstenībā ne, un tālab to vajadzēja viegli atrast, ja meklētu starp šiem nedaudzajiem taustiņiem un toņiem. Jā, pie tam varētu aprobežoties pat tikai ar vienu oktāvu. Tam vajag ietilpt vienā oktāvā.

Viņš piesita oktāvu.

—   Tā, tas ir viss, un es pat nevaru to atrast starp šiem smieklīgi nedaudzajiem toņiem.

—   Ko jūs meklējat, meistar? — vaicāja zēns, jo tas varēja nozīmēt, ka sākas kaut kas šausmīgs.

—   Jā, ko gan? Vai mirušo valstībā klīstošo ēnu? Kas man to pateiks? — Viņš smējās. — Tev atkal ir bailes, Kārli, neliedzies! Tāpēc, ka es runāju par mirušo valstību. Māksliniekam jāuztur sakari arī ar mirušajiem, ar īstu garu un īstu sātanu.

Viņš spēlēja, klaigāja un ķērcošā balsī dziedāja «atvadu dziesmu»: «Ar dziesmu skaņām uzvara mums paver ceļu spožu!» Nē barjera paliek! Admirāļa kungs, Horācij Nelsona kungs, vai jūs nevarat dot pavēli savai «Viktorijai», lai sašauj barjeru?!

Viņš atvairīdamies pameta ar roku, it kā jebkurš tālāks iztirzājums viņu apgrūtinātu.

—  Protams, es zinu, ka jūs esat kritis. Un tieši tas ir svarīgi. Mums vajadzētu — jūs saprotat mani, admirāl? — sastapties uz tilta starp dzīvību un nāvi!

Tagad viņš atkal kratīja galvu.

—   Pats par sevi saprotams, ka es maldos. Es to atzīstu. «Atvadu dziesma» nevar būt jums nekāds tilts, jo jūs pārstāvējāt otru partiju. . . Bet ko gan mums trijiem nozīmē partija? Te ir Bonaparts, te esat jūs, Horācij Nelson, un te esmu es, Ludvigs van Bēthovens. Kādēļ lai mūs šķirtu partijas?

Kārlis Černi aiz šausmām bija piespiedis dūres pie lūpām.

—   Kārli, lūdzu, palīdzi man un nebaidies. Es būšu pavisam mīlīgs, pārāk mīlīgs, Kārli. Esmu ļoti noguris. Palīdzi man tikt gultā.

—   Jā, meistar, jā, mīļo meistar.

Bēthovens atbalstījās pret viņu.

—        Tu esi krietns zēns, Kārli, — un tu gribi uzrakstīt manas klaviermācības metodiku un — turpināt to ar saviem skolēniem?

—   Jā, ja es tam izrādīšos piemērots, meistar.

—        Tu tiešām esi krietns zēns, Kārli, un tālab es tev arī to neieteiktu. Jo es — taču nekas neesmu, Kārli.

Viņš iestenējās.

—   Nē, to es pašlaik nespēju izturēt!!

Lejā, stāvu zemāk, kāds saka spēlēt klavieres, un šai skanīgajai mājai bija tik īpatnēja rezonanse, ka augšā toņi atbalsojas pastiprināti. Tas bija drausmīgi, un bez tam Bēthovens spēlētāju, kādu dižciltīgu vecmeitu, ienīda arī tās ļaunuma un svētulības dēļ. Tā reiz bija viņam jautājusi: «Ka dzirdu, tad jūs gan spēlējat tikai savus darbus, van Bēthovena kungs. Vai esat kādreiz spēlējis arī lielo meistaru Rusta un Štamica sonātes? Es spēlēju tikai tās.»

—        Klau, tā baznīcas žurka atkal tur stostās, pie kam acis tai droši vien spīd aiz uzpūtības, — Bēthovens strauji elpoja.

—   Un pilnīgi pamatoti, jo viņa pat uz klavierēm māk stostīties. Lai pārtrauc .. .

—   Meistar! Mīļo meistar …

—   Lai tūlīt pārtrauc!! …

Augšup pa kāpnēm nāca aši soļi, un durvīs parādījās Stefans fon Breinings, un Kārlis Černi ar trīcošu roku tikai parādīja uz grīdu. Breinings saprata, un jau pēc brīža spēlēšana apakšā pēkšņi aprāvās.

Bēthovens slābi atkrita uz gultas malas.

—        Tas ir labi. Tas ir labi, vienīgi — trūkst taču atrisinājuma, atpestīšanas!

Viņš stenēdams ar pūlēm piecēlās, lai atkal grīļodamies dotos pie flīģeļa. Kārlis Černi gribēja viņu atturēt, taču tika atgrūsts sāņus.

—   Vai arī tu tagad gribi kļūt par manu ienaidnieku?!

Bēthovens atieza zobus un kā ar plēsoņas ķetnām neizmērojamā niknumā uzsita beigu akordu. Tramm! …

Viņa krūtis svelpa kā plēšas.

—   Tas bija atrisinājums. Man tas vēlreiz jāapliecina.

Viņš atkārtoja beigu akordu — jau maigāk, un arī viņa

elpa bija kļuvusi rāmāka.

—        Tas tiešām bija atrisinājums. Atrisinājums? — viņš ieklausījās. — Un — vai no turienes sniedzas šurp tilts? .. .

Tramm —tatata-tara! Tramm!? Tatata-tarara?

_— Kārli! Iededz gaismu! Atri, ātri! Un šurp nošpaplru un zīmuli! Kādēļ tev tā trīc rokas, mazais muļķīti? Vai aiz bailēm no gaismas? Turi to! Augstāk! Labi, Kārli, — tas nevilksies ilgi. Tikai vēl pāris nošu galviņu!

Viņš vēlreiz izspēlēja uzrakstīto.

—   Kas tas ir, meistar? — bikli vaicāja Kārlis Černi.

—        Vai es vēl neesmu to teicis? Atvaino, manu zēn. Tas ir sēru marša sākums no manas «Varoņsimfonijas».

Kad Stefans fon Breinings uznāca atkal augšā, Bēthovens jau bija iemidzis.

Nākamajā priekšpusdienā Dr. Smits ieradās aplūkot slimnieku.

—   Bēthoven, vai jūs visi labie gari pametuši?

—        Acīm redzot, vēl ne, — Bēthovens liekulīgā lēnprātībā atbildēja. — Citādi jau es nevarētu te sēdēt saulē pie loga.

Viņš iebāza ausī klausuli, pavērsa pret ārstu tās milzīgo piltuvi un gaidu pilns vaicāja: — Vai jūs vismaz jau zināt latinisko nosaukumu slimībai, kas man bija?

—   Metiet taču jokus pie malas!

—        Tā, manas alkas pēc zināšanām jūs saucat par jokiem?! Nota bene: uzstādot rēķinu, jums vajadzēs norakstīt zaudējumos jūsu parakstītās zāles, jo es tās. visas bez izņēmuma izmetu pa logu.

—   Lai velns jūs parauj, Bēthoven!

—        Bet tas to nedara, un pat ar jūsu palīdzību ne, profesora kungs, — Bēthovens nopūtās.

Viņi vienmēr bija kā divi suņi, kas ar rūkšanu un zobu ņirgšanu apliecināja piktu draudzību.

Kad ārsts bija aizgājis, Bēthovens sameklēja piezīmes, kuras jau bija izdarījis savai trešajai simfonijai. Tā bija vesela kaudze, taču vēl juceklīga. Sis tas varbūt noderēja, bet daudz kas varētu pretendēt vienīgi uz uguni krāsnī.

Viņš aplūkoja vakar uzmestās notis. Tātad viņš šajā nocietinājumā bija izcirtis robu savai «Varoņsimfonijai», un nu pretim pavērās brīvs ceļš.

Dīvaini, ka viņš nebija varējis to izdomāt. Taču nē, mākslā, kā redzams, ar izdomašanu vispār neko nevar sasniegt.

Viss izdomātais mūzikā viņam jau no sākta gala šķita mazvērtīgs un salts, jo nodarbināja tikai smadzenes, kurpretim īstai mākslai jānāk no sirds un jāaizkustina sirds, un šadas spējas piemīt vienīgi tam, kas pēkšņi — no kurienes? — uzzibsnīja un uzbruka.

Dīvaini arī, ka notis uzrakstītas skaidri, kā iespiestas, lai gan viņš neapšaubami to darījis drudža murgos. Viņš pat vēl atcerējās, ka uzskatījis Horāciju Nelsonu par mirušu. Pēc kaujas pie Abukīras izplatījās baumas par Nelsona nāvi, bet no tā laika jau pagājis vesels gads. Karsoņa murgos viss bija sagriezies juku jukām, kauja pie Abukīras, baumas par Nelsona nāvi un arī tikai nesen avīzē izlasītais ziņojums, ka Nelsons uz «Viktorijas» uzvilcis savu admirāļa karogu.

Katrā ziņā drudzis, kas viņu kratīja, pēkšņi bija mitējies, taču nu viņu pārņēma cits drudzis, kurš viesa nemieru un lika traukties uz priekšu.

Kur gan palicis Breinings? Beidzot nāca.

—   Vai tu dabūji to dzīvokli, Stefan? Kāds numurs mājai?

Breinings viņu greizi uzlūkoja.

—   Tev gan ir caura galva, Ludvig. Oberdeblinga 4. Izkārtne par iznomāšanu vēl tur karājas, un tas ir tas pats dzīvoklis, ko tu apskatīji. Lai izklīdinātu tavas šaubas, varu pavēstīt: no logiem vēl paveras skats uz dārziem, vīna kalniem un zaļajiem laukiem. Kanāls, šis gabaliņš no Donavas, arī turpat, un esi piesardzīgs, iznākot no mājas, citādi iekritīsi Krotenbahas gravā. Ei! Vai tu vispār klausies, Ludvig?

—   Stefan, tu varētu aizskriet pie Steina un pateikt, lai viņš atsūta man uz Deblingu kādu flīģeli. Es negribētu riskēt, pārvedot uz turieni savu instrumentu, un tas jau ari neatmaksājas, jo būšu prom tikai pašus karstākos mēnešus. Kamēr būsiet uzmetis plānu nākošajam karam, koncepista kungs, es jau ar vienu simfoniju atkal būšu atpakaļ. Kad piebrauks kariete?

—   Kāda kariete?

—   Man taču vajadzēs vēl šo un to paņemt līdz.

—   Tu zini, ka dzīvoklis ir ar visām mēbelēm.

—   Tas jau nu gan, bet pašreizējā stāvoklī man kariete …

—   Lai brauktu uz gultu? Un tu tūlīt brauksi uz gultu! Bet

es pie Šteina noīrēšu flīģeli un tad atkal rikšošu uz darbu. Uz redzi!

Durvīs Stefans fon Breinings vēlreiz pagriezās atpakaļ, un viņa seja laistījās, tēlotā, triumfējošā ļaunā priekā.

—   Ludvig, ir vesels birums nerru — un pie tiem piederu arī es, — kuri tevi uzskata par diezgan labu klaviervirtuozu un pat komponistu. Bet, kas attiecas uz meliem, tad mēs galma kara padomē tos būtībā izprotam labāk. Jau no tava degungala redzams, kas tev padomā un tāpēc es aizslēgšu būri, lai putniņš neaizlaistos un es to atkal atrastu, kad atgriezīšos.

—   To tu nedarīsi, nelieti tāds!

—   Lamājies vien, ja tev no tā kļūst vieglāk!

—   Neģēlis!

—   Un kaut arī tu par mani komponētu kanonu ar «pāvu» un «grāfu», ar līdzīgiem skaistiem epitetiem, kā par Cmeskalu! Vai tev kaut kas sevišķi kārojas, es varētu to paņemt līdzi no pilsētas?

Auksti un nežēlīgi noklabēja slēdzene, un Breinings devās lejā pa kāpnēm.

«Viņš gan ir īsts draugs, taču viņam nav sievietes rokas,» Bēthovens domāja. «Varbūt šobrīd man pat nemaz nebūtu vajadzīgas — sievietes rokas, nē, arī labā Cmeskala draudzība ne, arī Gleihenšteina ne, bet gan vienīgi lielās, svētās vientulības draudzība, ja to var apzīmēt ar vārdu draudzība …»

Vīne tagad šķita kā citā pasaulē, bet viņš bija paņēmis līdz dažas lietas, kuru klātbūtne nepieciešami vajadzīga. Tas palīdzēja atveidot veco, pierasto apkārtni un būs varbūt spēcīgākas par svešo, kas citādi varētu viņu traucēt un izkliedēt uzmanību.

Hendelim un Baham vajadzēja noraudzīties viņā kā novērotājiem un kritiķiem no gravīrām, un tam vēl pievienojās Dāvida ievērojamās gleznas reprodukcija, kurā attēlots horāciešu zvērests. Arī frīģiešu cepure un, galvenais, viņa «visvecākie Helladas skolotāji un draugi» — Platons, Plutarhs un Homērs devušies līdzi ceļojumā. Viņa rīcībā bija milzum daudz nošpapīra un spalvu, kuras Cmeskals bija nosmādējis, vienā laidā dziedādams kanonu «grāfs, grāfs — pāvs, pāvs», tā atriebdamies par veltījumu.

Sis mūžam priecīgais, apaļais ģīmis!

—   Lūdzu, ievēro, Ludvig! Šis spalvas ir no trim zosīm, kas varonīgi upurējušas savas dzīvības šā mērķa labad. Tu ar tām droši vien varēsi uzrakstīt savu trešo simfoniju, savu «Varoņsimfoniju», un, ja gribi, pagatavošu tev no zoss asinīm arī sarkanu, ugunīgu tinti. Nu, ja tas viss nelīdz, tad tev nelīdz ne zāles, ne plāksteris.

Bēthovens zinaja, ka viņam bija īsti draugi, kas viņu nekad nepametīs. Tātad viņam bija viss . . .

Ar ko gan izskaidrojams tas, ka viņš šoreiz pirms darba jutās it sevišķi svinīgi? Protams, simfonijai vajadzēja iznākt lieliskai, taču tas vien vēl nebija nekāds pamatojums.

Dīvaini, pazudusi bija arī godkāre. Ko gan viņam vēl nozīmēja Arkolas tilts, pār kuru ložu krusā traucies pāri Bonaparts, un ko nozīmēja pats Bonaparts, šis pirmais uz visu mūžu ieceltais konsuls, kuram blakus viņš bija gribējis nostāties kā pirmais mūzikas konsuls. Tās pēkšņi bija kļuvušas par sīkam un gandrīz necienīgām iedomām .. .

Varbūt sava loma bija arī tam, ka viņš jau pamazām tuvojās četrdesmit gadu slieksnim, un beidzot taču kauliņiem šā vai tā jākrīt — par vai pret viņu. Nē, ari tas nebija īstais iemesls. *

Karogu uz priekšu nesa varonis. Lodes spindza ap viņu, bet viņš turēja karogu. Viņš mazliet pameta acis apkārt, taču neskatījās atpakaļ, zobens labajā rokā nešaubīgi rādīja ceļu uz priekšu, uz jaunu, labāku pasauli. Viņš bija gribējis tikai pārliecināties, ka viņa pavadoņi viņu nav atstājuši.

Pavadoņi karavīri? .. .

Jā, arī viņa karavīri, taču sejas pārvērtās vai arī tām varēja tikpat kā skatīties cauri un saredzēt to, kas šiem karavīriem deva spēku traukties pāri tiltam.

Audēji — taču viņu muguras vairs nelīka pār stellēm. Sistavas dobjie klaudzieni — pārvērsti par šāvieniem — piesita pavedienu pie pavediena, pavedienu pie pavediena. Viņi sekoja, viņi sekoja, gatavi mirt — varonības atspole šaudījās ātri un neapturami šurp un turp un auda, auda taisnīgumu, cilvēciskumu! Mazlietiņ cilvēciskuma arī trūcīgajiem, kuri taču arī bija cilvēki. Un te: zemnieki! …

Tie bija pametuši savus arklus. Labi, lai tad nu tīrumi gaida. Taču tad pienāks tā diena — ar jauniem, zaļiem

sējumiem un smagām vārpām maizei, — tā pienāks ari sievām un bērniem, kam vairs nebūs jā vergo, bet kas būs paēduši kā cilvēki brīvībā. Uz priekšu! Tas ir tā vērts!

Sekot karogam!

Tu krīti, brāli? Kur karogs? Mums jātraucas tālāk. Lūk, nāk darba vīri no manufaktūrām un fabrikām, nemitīgi pieaugoša, nepārskatāma straume …

Un visu to lai viņš — izteic mūzikā? .. .

Saule slīga lejup. Pēc īsa brīža sāksies stunda, kurā varēs iedegt pirmo sveču liesmiņu — kā sīku vēsti, ka cilvēks ir gatavs, kā lūgumu, kā vilinājumu tam, kas strāvoja nakts neaptveramajā varenībā .. .

Vēl saule zeltīja vīna kalnus. Straume meta liesmainus zibšņus, un cik niecīgs un necienīgs tu, cilvēk, jūties iepretim savam uzdevumam.

Bēthovenam kaut kas neatvairāmi lika doties tajā katedrālē, kuru sauca par dabu un kuras pīlāri bija koki, pakalni un klintis, un pār šiem pīlāriem nedzirdēti drosmīgā arhitektūrā, bez jebkādā atbalsta brīvi jumās debesu velve, ko drīz sētiņ nosēs zvaigznes.

Pār Krotenbahas gravu klājās dziļas ēnas. Saule laikam arī jau bija norietējusi. Bēthovens redzēja melnos ūdeņus mutuļojam un virpuļojam līdzīgi satraukumam, kas ik mirkli auga augumā, un pēkšņi viņš atskārta, ka ūdeņus mutuļojam un virpuļojam tikai — redzēja. Redzēja un nevis arī dzirdēja šalkoņu un mutuļošanu. Viņš no tā bija izstumts. Vai viņš bija izstumtais — vai tāds, ko šī pilnīgā vientulība pasludināja par izredzēto? …

Augstu pār Bēthovena galvu, pāri gravai, spīdēja zvaigzne, un viņš pavērās tajā.

Cik savādi šī zvaigzne mirgoja, it kā gribētu ko teikt! Ko tā viņam gribēja stāstīt? Mūziku? …

Viņš nedzirdēja ne čaloņu, ne šalkoņu un nedzirdēja arī mūziku.

Tā viņš atgriezās savā dzīvoklī, apsēdās pie flīģeļa, aizdedza sveci — un gaidīja. Bet ko? …

Kad acis bija atžilbušas, viņš ieraudzīja ārā koka zarā strazdu. Tas laikam gan dziedāja savu vakara dziesmu un tad paslēps galvu zem spārna un gulēs. Strazds plati vārstīja knābi un reizēm mazliet palocījās. Vai mirgojošajai zvaigznei? … Un kas nu tam notika? Kaut kas to biedēja un

paralizēja, un tas bailīgi paslēpās zem lapām, kas kļuva aizvien melnākas, pārvērzdamās par ēnām …

Tā, tagad strazds aizlaidās, laikam gan bez čivināšanas, ko Bēthovens varbūt tomēr sadzirdētu, un, kamēr skatiens vēl pavadīja aizspurdzošo putnu, roka piesita divus akordus, ar kuriem viņš allegro con brio tikpat kā pienagloja, un tad it kā sabruka aizsprosts, tas viņu apreibināja un radīja gandrīz vai bērnišķīgu sajūsmu.

Vai tev bailes, mazo strazdiņ? Es nebaidos, un tagad es arī saprotu mirgojošo zvaigzni. ..

Galvenā tēma! Un nu čelli jau varēja klusēt, jo visa orķestra skarbie, sinkopiskie sforzaio sitieni pieteica savas tiesības. Un kā sakļāvās balsis, pat vaidošie, nesaskanīgie akordi! Tagad pūtēji un basi, taču fortissimo un trompētu un ragu vadībā.

Pārāk vārgi! Pārāk vārgi! Visu trīskāršot! Titāni taču arī nemētājas ar oļiem, bet ar klintsbluķiem! Jā, tā, trīskāršot!!

Iestājusies klusā nakts, kas jau sen, — viņš to nebija pamanījis, — greznojusies ar zelta un sudraba mirgām. Varbūt patlaban ārā brēc kāda pūce, ieraudzījusi viņa logā gaismu? Ausis šodien bija sevišķi nedzirdīgas, kā aizzieģelētas, un pat sforzato sitieni uz flīģeļa skanēja tikai kā sanoņa.

Tas taču kā nekā traucēja. Vai paņemt klausuli? Šo savu «Jerikas tauri»? Viņš paņēma rīku, ko pats bija izgudrojis. Tā bija cieta koka nūja, kuras vienu galu viņš iekoda zobos un otru iebāza flīģelī, tā ka toņi pār zobiem atrada ceļu uz ausīm.

Taču šodien nepalīdzēja arī šis ģeniālais instruments, un viņš to nikni' iemeta kaktā. Pie velna! Tas bija dīvains fenomens! Nūja pāris reižu palēcās, pirms aprima, taču neklaudzēja. Viss notika bez trokšņa.

Bēthovens spēlēja, svilpoja, ķērca, gaudoja, uzmeta notis uz līnijotā papīra, atkārtoja tās, lai pārliecinātos, vai uzrakstītais var palikt tā vai vēl jālabo, sarunājās ar nakti, kas viņam neatbildēja, ar zvaigznēm, kuras viņu nemaz neievēroja, tikai mirgodamas mēmi un dzedri gāja savu nolikto ceļu, un pa starpām viņš atzīmēja orķestra instrumentus: bungas! Bumbum! Tad trompetes! Un vēl obojas, piedevām arī vijoles! Sākumā otrās vijoles, pirmajām vēl jāgaida! Lūk, tā! Un vijoles joprojām tur sekundas akordu, skaidrs! Vai saprotat? Nu atgriežas otrā tēma! To pavēstī taures sauciens! Vai

tas ir tikai vienas taures sauciens? Nē, vairāku! Taures! Taures!

Bēthoyens sāpēs un sajūsmā sašķobīja seju.

—   Ak … šī disonanse, kādu pirms manis neviens, — viņš izelš, — vēl neviens — nav uzdrošinājies radīt!

Tā jau bija juceklīga mozaīka, no kā veidojās tas, ko sauca par dzīvi. Nemitīgi un it kā kaleidoskopā, šajā bērnu rotaļlietiņā, mijās ainas, tikai bez zvīļas, raibas harmonijas. Galva vienmēr šķita kā iebāztā skudru pūznī, un šo traucējošo sīkumu dēļ gāja zudumā laiks un spēks.

«Varoņsimfonija» visuma bija pabeigta. Pabeigta? Cik daudz gan mākslā nepilnīgu darbu un kompromisa! Un cik viegli viss padevās abatam Foglera kungam, šim slavenajam un lielajam sāncensim. Tas pašreiz atkal, runājot paša abata vārdiem, «radījis un pilnveidojis» jaunu darbu. Vai viņš, Bēthovens, vēl nekad nebija «radījis» kadu darbu un to līdz galam «pilnveidojis»? Viņš visaugstākā mērā pieticīgi «uzrakstīja» savas ieceres un priecājās, kad tās bija tiktāl «gatavas», ka varēja nodot kopētajiem.

Bez tam viņš no Deblingas bija paņēmis līdz vēl vienu klaviersonāti Fa mažorā. Tā bija iešāvusies prātā, reiz pastaigajoties ar Rīsu, un šķita tik skaidra, ka viņš, pat nenoņēmis cepuri, piesēdās pie flīģeļa, to brāzmaini izmēģināja un tūlīt nolika drošība — uzrakstīja uz nošpapira.

Nu viņš sev šķita kā izspiests sūklis, nu vajadzētu mieru, mieru. Bet vai vispār bija miers?

Šie dzīves sīkumi, kas tomēr nebija nekādi sīkumi! Rīsa pagādātais dzīvoklis bija skaists, Melkerbastejā, augstu — ceturtajā stāvā. Taču vienlaikus viņš aizņēma vēl citus dzīvokļus, tas bija neprātīgs, nepanesams stāvoklis un vienlaikus arī dārgs prieks. Viņš apgalvoja, ka tā esot Breininga vaina, turpretim tas atkal uzvēla atbildību Bēthovenam. Strīds, dusmošanās, nesaskaņas un kas tik vēl ne .. .

Turklāt, opera! Tagad, cik vien iespējams, ātri vajadzēja rakstīt operu, jo agrākais priekšlikums kopā ar teātra vadību bija aizgājis pie velna. Samākslots stāsts par Maķedonijas Aleksandru Indijā. Bēthovens bija mēģinājis izveidot mazu ansambli, bet no tā nekas prātīgs nebija iznācis.

Tatad četri dzīvokļi un nesamierināms ienaids ar Breiningu; šā ienaida dēļ Bēthovens tomēr ļoti cieta, tālab vajadzēja izlīgt. Izspiests kā sūklis, un nu vēl ari opera, ko vajadzēja ātri jo ātri dabūt gatavu. Šiem ļaudīm, intendanta kungam baronam fon Braunam un visiem citiem, gan bija iedomas!

Turklāt viņš atkal sajuta brīdinājumu un reizē arī seno vilinājumu. Opera — atmiņas par bērnību, kad viņš ar lepnumu — un cik nožēlojami pēc viņa šodienas mērauklas! — bija dauzījis čembalo, šo mazliet palielināto kapājamo dēli.

Un ko pauda brīdinājums? «Nekad tev nepārspēt Hendeli, oratorijas meistaru, — un kas ir operas meistars? Vai esi aizmirsis Mocartu?»

Taču intendanta kungs barons fon Brauns bija nelabojams, un Zonleitnera kungs, galma teātra sekretārs, kopā ar Treički atraduši un apstrādājuši tekstu. Tā autors bija kāds francūzis, vārdā Bujī, un tam jau kāds monsieur Gavo komponējis mūziku, un šis gabals ar panākumiem pārstaigājis dažādas skatuves. Nu, ar Gavo kungu vēl varētu strīdēties un arī ar Fernando Paera kungu, itālieti, kas pēc ši teksta ari bija komponējis operu. Tas tieši kairināja, itāliski teksts saucās «Leonora» un franciski «L'amour conjugal», «Uzticīgā mīlestība». Zonleitners un Treičke devuši tam nosaukumu «Fidelio».

Fidelio?

«Leonora» viņam būtu labāk patikusi. Toreiz Bonnā, gandrīz pirms vesela cilvēka mūža, viņš kādai mazai Lenorai bija apsolījis Lenoras uvertīru. Savādi, — šis varbūt tikai šķietamās — nejaušības .. .

Starp citu, Eleonora toreiz bija minējusi kāda mūzikas «milža» vārdu — Monsinjī, un, salīdzinot ar to, viņš sev bija šķitis kā Dāvids, kam nebija nedz lingas, nedz akmens.

Ieradās Cmeskals, veco, labo sibarītu urdīja kāda jauna ziņa, no kuras tas gribēja tikt vaļā. Viņš iesāka augstākā mērā oficiāli un ar reveransu:

—   Jūs diemžēl izvairāties no baznīcām, van Bēthovena kungs, taču tādēļ esat paspēlējis īstu delikatesi, mori cfier. Sv. Stefanā tika salaulāta komtese Džuljeta Gvičiardi ar grāfu Gallenbergu, bet tas vēl nav viss.

—   Tā? . ..

—   Svinīgas ceremonijas laika spēlēja grafiski gallenberģisko mūziku, un to gan varētu apzīmēt par debesu atriebibu.

—   Arī tas mani neinteresē.

—   Un es domāju, ka tagad tu neprātīgā greizsirdībā pārgriezīsi sev rīkli, ko ar baudu gribēju noskatīties. Jā, un vēl kas. Lobkovics pēc mana norādījuma jau pastiprinājis orķestri īpaši tavai simfonijai. Nu viņš vēlētos zināt, kad varētu saņemt partitūru.

—   Vai gaišība domā pasvilpt pēc manas «Varoņsimfonijas»? Un bez tam — «Varoņsimfonija» — Lobkovicam?!

Arā viņu gaidīja mijkrēslis, un viņš izgāja. Džuljeta? Ek .. .

Bet kas varētu būt noticis ar Jozefīni, kura jau tik ilgi ilgi viņam vairs nerakstīja?

«Fidelio» nepadevās. Bēthovens saplēsa uzmetumus, tādējādi atbrīvodamies no tā, kas citādi varbūt viņu vēl dienām ilgi būtu maldinājis.

Tagad viņš bija tikpat tālu kā iepriekšējā vakarā, kad patiešām darbu bija sācis labā noskaņā. No Edinburgas, no Skotijas, bija pieteicies kāds izdevējs, kas interesējās par viņa darbiem. Būs jākomponē skotu dziesmas, tautas dziesmas.

Nekas nenogurdināja tik ļoti kā veltīgs darbs. Tas radīja īpašu pagurumu, atslābumu, — un kur, kur gan «Fidelio» slēpās kļūda, kavēklis?

Bija bezmērķīgi par to lauzīt galvu un atrisināt šo uzdevumu, jo mākslā ar matemātiku neko nevarēja sasniegt. Viņš tikai vēlreiz izskatīja tekstu, to rezignēti un pārguris izšķirstīdams.

Mīlestība, laulība, uzticība, sievietes uzupurēšanās …

Aizkustinošs stāsts. Tam vajadzēja būt skaisti — aiz pateicības pret dzīvi, pret tiešamību iemiesot mūzikā mīļotu sievieti. Bet viņam viss bija un palika vienīgi — kompozīcijas teorija. Gluži kā ēnas, kas krita uz sienām, kā neaptverama netiešamība, un, lai cik ilgpilni izstieptu rokas . . .

Cmeskals! .. .

Dineju grāfam, šim grāfam rīmām vajadzētu ierasties!

Trešā simfonija, «Varoņsimfonija», tikko bija atnesta no kopētājiem, un arī jau no ārienes tai lepns un aplaimojošs izskats!

Te nu atradās šis briesmonis, ko viņš tomēr bija savaldījis un iesprostojis šajos divos biezajos manuskriptos. To vienu Cmeskals lai aiznes Lobkovicam — turklāt dīvaina šī

dižciltīgā izšķērdētāja dedzīgā interese. To vairs nevarēja izskaidrot ar mīlestību vai pat kaislību uz mūziku. Firsts taču zināja, kāds varonis un pilnīgs pretstats viņam pašam cildināts šaja simfonijā, bet tas viņu netraucēja. Nauda, nauda, par ko varēja un vajadzēja visu nopirkt — sievietes, zirgus un dargas gleznas, un kapec gan nenopirkt arī jaunu muziķu, pat ja ta domata tam vai tiem, kuri visai šai pustrakajai bezrakstura sabiedrībai nozīmēja boja eju. Vai varbūt firsts gribēja vienigi citiem izšķērdētājiem, grāfam Razumovskim vai baņķierim Vircam, kaut ko atņemt? Bagatība savam rotaļām izdomā vienmēr jaunus kairekļus. Bet Lobkovicam taču, pirms viņš tiks nodots aizbildniecība, — par to jau runāja, — vajadzēja par simfoniju samaksat kaut ko līdzīgu īres naudai, un otrs manuskripts, protams, nevilcinoties uzsāktu ceļojumu uz Parīzi.

Titullapa vēl bija brīva, — taču kā būtu jaskan veltījumam?

Baltais papīrs vilināt vilināja, un viņam vajadzēja pasmaidīt. Vai tas viņu kā mazu zēnu gumdīja pierādīt, kur tik vien iespējams, savu rakstīšanas vai zīmēšanas māku, ka viņš to jau bieži darījis? Taču šoreiz pamudinājums bija lielāks un gandrīz vai svinības pilns.

Viņš uzrakstīja augšā uz lapas: «Buonaparte».

Tad samiedza acis, kritiski aplūkodams uzrakstīto.

Ta, labi. Tie bija gludi, skaidri salasāmi burti. Nekas vairāk. Tagad veltījumu. Bet kadu? . ..

«Brivības karognesim»?

Nē, tas bija pārāk grezni, un tieši milzīgo vajadzēja izteikt vienkāršāk. Vienkārši, vienkārši — tā, starp citu, arī bija labākā devīze mākslai.

«Cilvēku brālim»?

Vai tas neskanēja mazliet neskaidri un žēlabaini?

Vai…? Nē, arī ne.

Vajadzēja nogaidīt, līdz iešausies prātā īstā doma.

Lai kaut aptuveni tiktu pie skaidrības, viņš lapas apakšā uzrakstīja savu vārdu: «Luigi van Beethoven». «Luigi» arī itāliski, tapat ka «Buonaparte» — Ziemeļitālijas virspavēlnieka un uzvarētāja vārds.

Savu vārdu viņš uzrakstīja nesavaldīgā, mazliet izaicinošā spalvas vilcienā. Bonaparta dēļ nevajadzēja taisīt nekādus

ķeburus, un beigu beigās jau visa simfonija uzrakstīta šādā rokrakstā.

Bonaparts un Bēthovens. Tie arī bija svarīgākie stūrakmeni. Visam pārējam vairāk vai mazāk palika otrās šķiras nozīme, kaut arī. . .

Abi biezie manuskripti tātad atradās uz flīģeļa, un viņš, turēdams zoss spalvu rokā, atcerējās to garo ceļu, ko līdz šai vietai bija vajadzējis noiet. Skarbā jaunība, bērnība . . .

Kaina zīme — viņa sarkanā seja, neveiklais augums, baku rētas un arī vēl — šī otra Kaina zīme — vai viņa raksturā? — kuras dēļ daudzi skolas biedri vēl jo vairāk bija novērsušies no viņa. Sī — jābūt taisnīgam — nepieciešamā lišķība, ar kādu tēvs izturējās pret monsinjoru, un viņš bija dēls šim tēvam, kas dzeršanas dēļ tika nodots aizbildniecībā! Taču arī bez dzeršanas — kā kūrfirsts toreiz teica? — viņš bija viens no «plebeju salašņām».

Jau Bonnā viņš bija spēlējis par šo jauno karogu, kas arī «plebeju salašņām» gribēja atzīt zināmas tiesības elpot un dzīvot, un tomēr vajadzēja nostaigāt vēl garu garu ceļu, līdz viņš savās rokās apzinīgi un ar jūsmīgu pārliecību paņēma un pacēla šo karogu, karogu, kas arī te, — viņš uzlika roku uz partitūras, — plīvoja viņa iedvesmas brāzmainajā elpā!

Heiligenštates testaments, kas glabājās tur, sekreterā, — ārsta atklājums nozīmē to pašu, ko kartečas šāviņu krusa, bet tagad testaments tur atradās vienīgi kā atgādinājums un brīdinājums, ka šādi vājuma brīži nedrīkst atkārtoties. Jozefīne! Vai Jozefīne nebija viņam necilvēcīgi atņemta — nē, to nevarēja tik viegli atrisināt kā divreiz divi ir četri. Karogs tikai ir bijis mierā, pat vēl ne gluži mierā. Nu tas gribēja ar savām liesmainajām, aicinošajām, neatvairāmajām krāsām parādīties rokā varonim, kas nesa to cilvēces un cilvēcības vārdā.

Nē, to nevarēja uzzināt tā, kā iegūst rezultātu, reizinot divi ar divi, ar reizināšanu vai dalīšanu. Tas bija sarežģītāk un tomēr tik izšķiroši, ka nepieļāva nekādus iebildumus. Bernadots bija viņam stāstījis par Bonapartu, tam vajadzēja stāstīt, un pievērsis viņa uzmanību trīskrāsainajam brīvības, vienlīdzības un brālības karogam, un tur, tur manuskriplā plandīja karogs! Vai daudzi uzticīgi sekos ari šim viņa karogam? Viņš bija diezgan skeptiski noskaņots. Zināms, viņam bija arī cienītāji un pat draugi, īsti draugi. Bet vai viņi aiz

draudzības nepacieta ari untumu ar šo viņa karogu, par kuru pasmaidīja ka par mākslinieka dīvainību?

«Mazais kaprālis»! Ta Napoleonu sauca kareivji aiz mīlestības un pielūgsmes, par spīti ģenerāļa uniformai un lielajam pirmā konsula godam!

Turklāt viņš vēl arvien bija mazais kaprālis, biedrs starp biedriem, kas naktīs viņu vidu gulēja pie ugunskura zem saltajām zvaigznēm vai sniegputenī, ietinies mētelī kā jebkurš karavīrs. Jā, un tas īstenībā bija izšķirošais, šī vienkāršība un cilvēcība.

Vai veltījumu šajā sakarībā . ..?

Rīss bez elpas iedrāzās istabā.

—        Meistar, no Parīzes — saņemta telegramma. Bonaparts kļuvis par ķeizaru.

Bēthovens sarauca izvagoto pieri.

—   Kas? …

—        Viņš tagad saucas par Napoleonu Pirmo un pats sevi kronējis par ķeizaru. Francija tagad nav vairs nekada republika.

Bakurētas sarkanajā seja pārvērtās par plankumiem, kas kļuva pelēcīgi.

—        Ferdinand, vai gribat taisīt ļaunus jokus? Tas būtu visnožēlojamākais joks tieši šajā acumirklī, kad atnestas simfonijas kopijas. Jūs, starp citu, varētu tās vēl salīdzināt ar oriģinālu.

Rīss godbijīgi piegāja pie flīģeļa.

—   Tātad tā ir «Varoņsimfonija», meistar …

—        Vienīgi titullapai jums gan vajadzēs upurēt jaunu papīra lapu, mans draugs, — kada balss aizmugurē sacīja.

—    Viņa majestāte, Francijas ķeizars Napoleons Pirmais, varētu uzņemt šo familiāro un neveikli vienkāršo uzrunu «Buonaparte» augstākā mērā nelaipni.

Cmeskala sibarītiskā seja saviebās vieglā, augstprātīgi laipnā izsmieklā . ..

—        Bet kāpēc lai tev ietu labāk nekā man, Ludvig? Man tas maksāja vienu skaistu kurpju sprādzi, sidrabs ar briljantiem, kas gan ari, — viņš ieklepojās, •— nebija īsti. Sprādze man pazuda drūzmā pie afišām.

Viņš apsēdās, izstiepa kājas un aplūkoja zaudējumu.

—        Tu klusē, Ludvig? Turklāt manas zināšanu alkas — un pat bez izsmiekla — traucas pēc atbildes uz kādu jautājumu.

Es pieļauju, ka ikvienam var būt savi uzskati, it īpaši politiskie, un viens mīl blondas un otrs tumšmatainas sievietes, uh tur nav ko iejaukties vai mēģināt padomu dot. Bet kada šim te būs jēga? Karaļus un dižciltīgos veda uz. ešafotu un «lika skatīties pa lodziņu».

—   Un vai nepelnīti?!

—        Labi, labi, par to nestrīdēsimies, taču nu pats sevi pataisa par karali, pardon, es vispadevlgi lūdzu atvainot, par ķeizaru, kas arī jau iecelts dižciltīgo karta, kā minēts afišās. Sakarā ar kronēšanas ceremoniju majestātei visžēlīgi labpatikās dažādus augstmaņus iecelt augstāko muižnieku kārtā. Es negribu aizsteigties priekšā un izteikt zināmus drūmus pareģojumus. Taču muižniecība, kas bija atcelta, atkal atgriezusies, — un kā tad nu ir ar jūsu tā saucamajām cilvēku tiesībām?

—   Viņš tās samīdīs kājām!

—        Jā, un kālab tas viss — šī kronēšana par ķeizaru? Es domāju: ja ir īsts revolucionārs, kads viņš taču gribēja būt. ..

—        Arī kā revolucionārs viņš bija tikai kaprālis! — Bēthovens ārdījās. — Garā un raksturā tikai mazs un nicināms kaprālis!

Aiz niknuma drebēdams, viņš tvēra pēc partitūras.

Cmeskals un Riss pielēca klat.

—   Ludvig!

—   Meistar!

Bēthovens ķērcoši un nevaldāmi smējās.

—        Vai jūs domājat, ka es šī mazā, noplukušā, neievērojamā kaprāļa dēļ iznīcināšu kaut vienu savas simfonijas noti? Bet nost šo titullapu, kas to aptraipa!

Viņš norava lapu, saplēsa un, nometis uz grīdas, sabradāja.

—        Luk — mans padevīgais veltījums ķeizara kronēšanai! Nodevējs!

Viņš paņēma zoss spalvu, iemērca, apvaldīja roku un lieliem burtiem uzrakstīja uz otra manuskripta: «Eroica». Tad pacēla galvu.

Kas? … Rovantini? .. .

Viņš taču skaidri bija dzirdējis vārdus, ko Rovantini toreiz pēc vectēva nāves bija teicis viņam, mazajam zēnam: «Paskaties vēlreiz uz viņu, — tagad tu esi pēdējais Ludvigs van Bēthovens.»

Tas neatbilda šiem notikumiem un sakarībai.

Nu, atmiņas bija viņu ierosinājušas, devušas mājienu, tikai to vajadzēja citādi formulēt!

Pēdējais Bēthovens?

Nē, bet…

Ja, jā, jā!

Tu esi šeit Vīnē, šajā grūstošajā, vecaja, savu laiku pārdzīvojušajā pasaulē pēdējais — karognesējs, kam jāsoļo citiem pa priekšu — humānisma, cilvēcības vārda, par nabago — strādājošo tiesībām, kuri taču arī ir cilvēki…

Viņš izgrūda Cmeskalu un Rīsu ārā un ļāva naidam vaļu. Pirmajā brīdī viņš gribēja dot «Fidelio» atpakaļ, jo tā libretu bija uzrakstījis un mūziku komponējis francūzis. Vēl kāds mazumiņš prata viņu brīdināja, un viņš apsēdas pie flīģeļa un atsita to vaļā.

Bet — ko lai viņš komponē, kad visas ilūzijas, cerības, ilgas un pat pamats zem kājām, ar kurām viņš bija samīdījis titullapu, sadauzīts drumslās?

Starp flīģeļa vāku un taustiņiem klaviatūras vienā pusē bija iespiests «Fidelio» teksts, Bēthovens paņēma to un sāka mehāniski šķirstīt.

Pagāja krietns brīdis, līdz vārdi, ko lasīja acis, apziņā ieguva jēgu.

«Dievs! Kāda tumsa šeit! Ak baiļu pilnais klusums!»

Kas to sacīja? Florestāns, jā — un ap viņu te ari bija bezcerīga tumsa un baismīgs klusums!

Atšķīrās cita lapa, kur noziedzīgais Pizaro kliedza: «Triumfs! Triumfs!» Nodevīgais kaprālis arī savu — triumfu pasludinājis ar ķeizara kroni! Atkal Florestāns? Nē, ministrs, kas gandrīz izbijies aplūko tagad ar paša palīdzību no cietuma un nāves izglābto Florestānu.

«Kas šķila mums miris?

Par taisnību cēls cīnītājs?!»

Un ko viņš pirms tam teica ieslodzītajam? Tie taču bija skaisti, cilvēciski vardi. Pareizi…

«Jau sairst tirānijas vara,

Ne lūgt mums vairs, ne ceļus liekt,

Giib cilvēks cilvēkā just brāli Un bēdās labprāt roku sniegt.»

Vai tas bija svelošs dunča dūriens, kas atkal caururba deniņus un ausis? Viņš sarāvās un saguma, kā atvairoties izstiepdams roku.

Taču viņš smējās.

—        Pagaidi! Pagaidi! Ne tūlīt ar tik daudzām stīgām! Mana zoss spalva taču nespēj aujot!

Tas, kas bija turējies pretī, pēkšņi sāka strāvot. Viena plūsma un vēl viena. Rau, trešā, ceturtā! . ..

«Dievs! Kāda tumsa šeit! Ak baiļu pilnais klusums!»

Jā, tā bija cietuma baismā tumsa, ko viņš te bija uzmetis ar dažām nošu galviņām!

—   Triumfs! Triumfs!

Par agru triumfēt, Pizaro!

Kāpēc?…

Vēl ir cilvēki, kas cīnās par taisnību, un — tagad te, un tā tas būs:

«Grib cilvēks cilvēkā just brāli Un bēdās labprāt roku sniegt.»

Brāļi, sadodieties rokās un sniedziet man roku!

Mana atbilde būs revolūcijas opera! Uzvarošas cilvēcības, taisnīguma un jusu glābiņa vēstījums, brāļi! «Fidelio» — uzticības dziesma.

Jo es, brāļi, — sekojiet man! — palikšu jums uzticīgs!

III...nemirstīgā mīļotā...

JOZEFĪNE, sieviete, kuru viņš kādreiz bija nosaucis par savu «nemirstīgo mīļoto», pašreiz uzturējās Vīnē.

Vai viņa tā bija vēl joprojām? Nez kādēļ viņam arvien vajadzēja atcerēties, kā bērnībā, pavisam mazs zēns būdams, dažādu apsvērumu dēļ bija gaidījis atgriežamies mirušo vectēvu, — taču kaps nebija atdarījies.

Jczefīne kopā ar savu māsu Terēzi, komtesi Brunsviku, dzīvoja virs Millera galerijas pie Sarkanā torņa — lielajā namā, kurā viņas izīrēja istabas. Turklāt abām māsām vajadzēja arī rūpēties par pašu galeriju, šo ģipša tēlu kabinetu, kur viņas pārmaiņus sēdēja pie kases.

Komtese Terēze Brunsvika un Jozefīne — grāfiene Deima pie kases ģipša tēlu kabinetā, kas jaunuma pievilcību jau bija zaudējis! Vairāk arī nekas īstenībā nebija jāzina. Baismais un gandrīz neticami pliekanais farss, ko bija izspēlējusi dzīve un īstenība, — kad vecais viltnieks Millers vienā naktī pārvērtās par viņa majestātes Austrijas ķeizara kambarkungu grāfu Deimu, bija tātad arī pārējiem šīs spēles dalībniekiem bez žēlastības beidzies.

Grāfs Deima kungs! Viņš bija piedāvājis parādos iestigušajai grāfienei Brunsvikai četrdesmit tūkstošus dukātu par Jozefīni, kurpretim Bēthovens bija varējis likt pretim tikai pāris notis un tā?! . . .

Deims nu bija miris, šis blēdis un afērists. Tiesa, grāfa tituls bija īsts un kambarkunga lepnais amats arī, toties vina dukātiem izrādījās vēl mazāka vērtība nekā nabaga mūzika Ludviga van Bēthovena kompozīcijām. Jozefīne bija velti upurējusi savu un Bēthovena sirdi; nu viņa bija parādiem apkrautas mājas mantiniece un — četru bērnu māte.

Tagad viņš stavēja Jozefīnei pretim un viņi raudzījas viens otrā.

Nē, nē, nekas nebija miris un nekas aprakts. Cik viņa izskatījās sagrauzta, un viņš paspēra steidzīgu soli, lai mierinādams un sargādams apskautu mīļoto sievieti. Tomēr viņš pārvērta šo jūtu uzplūdu atturīgā sveicienā. — Jūs vēlaties mācīties klavierspēli, grāfienes kundze?

Viņa nepieļāva šādu toni. Savās rūpēs par Bēthovenu viņa bija atkal tā pati agrākā Jozefīne. — Kā tev klājas, Ludvig?

Zināms, ar šo jautājumu Jozefīne bija domājusi viņa ausu slimību, taču viņai tas tūdaļ šķita netaktisks, tāpēc viņa mainīja sarunu tematu.

— Ko tu patlaban komponē? Pastāsti, lūdzu!

—   Operu.

—   Operu, ak tā, un operas saturs?

—        Nav nekādas jēgas atstāstīt kādas operas vai lugas fabulu.

—        Bez šaubām, bet — lūdzu, pamēģini, Ludvig. Es taču dzīvoju tev līdzi.

To viņš apjauta gan, un viņa jau vienmēr bija dzīvojusi līdzi.. .

—        Operas nosaukums ir «Fidelio», jo varonis, pareizāk sakot, varone ir uzticīga sieva.

Jozefīne meklēja kabatas drāniņu, tas, acīm redzot, viņas uzmanību novērsa, un viņš labprāt gaidīja.

—   Uzticīga sieva! Lūdzu, es klausos, Ludvig.

—        Viņas laulāto draugu Florestānu tirāniskais gubernators Pizaro patvaļīgi ieslodzījis cietumā, un Leonora, kas tagad saucas Fidelio, salīgst pie cietuma uzrauga par dārza puisi. Darbība notiek Spānijā senos laikos, lai gan tā varētu notikt arī mūsu dienās, vienalga — kur.

—   Un kā darbība risinās tālāk?

—        Protams, Fidelio-Leonora izglābj mīļoto vīru, mezdamās starp viņu un gubernatoru tikpat kā pret nāvi. Ministrs atbrīvo Florestānu, kurš no cietuma atkal drīkst atgriezties dzīvē pie savas vienmēr mīļotās Leonoras.

Bēthovenam ienāca prātā, ka viņa vārdi varētu likties kā aplinks mājiens, un tāpēc, saraucis seju, piemetināja:

—  Leonoras uzticība un mīla, bez šaubām, ir mazliet teatrāla, dzimusi fantāzijā, kas palīdz dzejniekiem radīt tēlus.

Bet tas visu tikai vēl vairāk pasliktināja. Viņš bija pārāk neveikls, lai izkļūtu laukā no tīkla, kurā bija sapinies. Vai Jozelīne saprata mēmo lūgumu palīdzēt?

Bēthovens juta viņas pētījošo skatienu.

—   Un vai tas tev ir izdevies, Ludvig?

Viņš padomāja un lēni pamāja ar galvu. — Dažā ziņā — jā, pat sevišķi. Kaut vai — kad Florestāns dzied: «Dievs! Kāda tumsa šeit! Ak baiļu pilnais klusums! Visapkārt tukšums vien!» Vai arī ieslodzīto koris. Cietuma ainas.

—   Tikai drūmas domas vien.

—   Un ilgas.

Viņa iesmējās nedroši un arī steidzīgi. — Ludvig, piedod! Es neesmu vēl piedāvājusi tev pat krēslu. Atsēdies.

—   Vai mums nevajadzētu labāk sākt stundu?

—        Ja tu tā vēlies. — Viņa piesteidzās pie flīģeļa. — Tev vajadzēs būt ļoti pacietīgam. Esmu pēdējos gados krietni atpalikusi. Ko tad es esmu spēlējusi? Lielāko tiesu bērnu dziesmiņas. Mocarta «Dusi, mans mīlulīt, dusi», — tu to zini.

Kaut kā jau vajadzēja atzīšanos sākt.

Viņš izvairījās. — Tā nav Mocarta un tomēr tik skaista, ka varētu būt vienīgi Mocarta. Vai drīkstu to dzirdēt, lai gūtu skaidru priekšstatu?

Vai viņš bija to nejauši piebildis vai' arī tagad jau klausījās vairāk ar acīm? Un tā tas tiešām bija.

Viņa spēlēja, un pāris reižu durvju rokturis izslīdēja no kādas rociņas, kas, acīm redzot, tik tikko spēja to aizsniegt. Tad istabā ietipināja puisēns. — Māmiņ, vai mums jau jāiet gulēt?

—        Nē, Fričel. Lūk, van Bēthovena kungs, par kuru es jums stāstīju, kad bijāt rātni. Sniedz van Bēthovena kungam roku, Fričel, un paklanies, cik labi vien proti.

Bēthovens pacēla zēnu. — Nu, monsieur, vai mēs esam ari muzikāli?

Puisēna uzticīgās actiņas mirdzēja, un no viņa mazajām lūpiņām visu varēja viegli nolasīt. — Es ar gribu kļūt viltuozs (šis vārds vēl sagādāja viņam grūtības) tāpat kā tu.

Māte smējās. — Mazo, nemuzikālo pērtiķēn!

Bēthovens sarauca pieri. — Mazo, nemuzikālo pērtiķēn? Fričel, tā man ari bērnībā teica, bet par to lemsim vienīgi mēs abi, vai ne?

Zēns aplika rociņas Bēthovenam ap kaklu

—   Bet tagad tev nu atkal jaiet, Fričel, kamēr tava māmiņa mācīsies.

Kad Bēthovens, zēnam izejot, bija aizvēris durvis, viņš atgriezās un smējās.

—   Es domāju, mēs varētu ķerties tūdaļ pie kaut kā grūtāka nekā bērnu dziesmiņas.

—   Jā, es pirmīt nepateicu gluži taisnību, jo esmu spēlējusi arī vēl ko citu.

Jozefīne uzsāka Patētisko sonāti.

Bēthovens stāvēja viņai blakus un vēroja spēli. Viņa zināja, kas Bēthovenā norisa un ka zīme, ko viņa bija devusi, trāpījusi viņu pašā sirdī. Tomēr viņš bruņojās ar lietišķību un turklāt — kā vēl sekoja viņas pirkstiem! Jeb varbūt tas bija tāpēc, ka vairs nevarēja savām ausīm tik droši uzticēties kā acīm. Nabags, un, tā kā viņš neredzēja viņas muti, lai nolasītu vārdus no lūpām, viņa uzdrīkstējās bez bailēm klusā čukstā paust savu atzīšanos.

—   Ludvig, es esmu tevi vienmēr mīlējusi, vienīgi tevi! Un tomēr es nebiju tev uzticīga. Man kauns, Ludvig, tu esi pēc manis ilgojies — savu ciešanu un vientulības cietumā, un es nebiju pie tevis, lai meslos starp tevi un visu pārējo. Cik mīļi tu nupat noglāstīji Fričeli, lai gan viņš ir tā vīra bērns, ar kuru es kļuvu tev neuzticīga. Bet, ja tu mani mīli, Ludvig, — un tu mīli, — vai tad es tomēr nedrīkstu tevi ari vēl tagad izvest ārā no cietuma tumsas? …

—   Pag! Tas jāspēlē citādi!

Bēthovens paliecās uz priekšu, un viņa labā roka traucās pār taustiņiem.

—   Tā, vai ne? Kādēļ gan nepadarīt visu vienkāršāku?

Jozefīne domāja: «Jā, kādēļ gan nepadarīt visu vienkāršāku?» Viņa satvēra šo roku un noskūpstīja …

—   Jozefīne!! . ..

Viņa pagriezās atpakaļ. — Ko vēlies, Karolīne?

Māsa stāvēja istabā. — Tikai pateikt van Bēthovena kungam labdienu. Neko vairāk, Jozefīne. Patiešām neko vairāk …

Laiks pagāja, un atkal roka, kuru Jozefīne bija skūpstījusi, palika tukša, viņš tomēr nevarēja to izstiept pēc viņas mazās rokas.

Viņš bija vīrietis un, būdams virietis, vēlējās rūpēties par mīļoto sievieti; Jozetinei vajadzēja viņam sekot, viņas labad viņš gribēja strādāt un pelnīt. Viņam nepiederējās grāfa Deima loma, kurš bija ielavījies Brunsviku ģimenes maizē.

Ar visdziļāko paļāvību viņš bija gājis uz savas Varoņsimfonijas pirmo atklāto koncertu Vīnes teātrī, nepavisam nenojauzdams, ka šim tūkstoš astoņi simti piektā gada septītajam aprīlim vajadzēs kļūt par melnu dienu viņa dzīves kalendārā.

Turklāt vainojams nebija dziedātājs Meijera kungs — Mocarta svainis vien, kuram vēl varēja pieļaut zināmas tiesības uz nenovīdību, ne arī agrākie parastie pretinieki, šīs naida pilnās maitu mušas, kas viņam visur sekoja.

Kņada un troksnis jau sakās ar smiekliem, ko, trompetēm iekrītot, izraisīja disonanse, kuru viņš uzskatīja par baismīgu un reizē lielisku; smiekliem vēl sekoja nemiers galerijā. Tur kāds skaļi noteica: «Es dodu kreiceri, ja šī mūzika mitējas! Es tūliņ dodu kreiceri skaidrā naudā, ja tā uz vietas mitējas!» Un tad recenzijas! «Lietpratēju», «Leipcigas un pārējo stulbeņu» spriedumi!

Lūk, ko pēc dažiem «mierinājuma pilniem» vārdiem rakstīja «Leipcigas Vispārīgā Mūzikas Avīze»: «Mežonīga fantāzija! Tās radītāja talantīgais gars pazūd haosā! Pārlieku daudz skaļuma un dīvainības! Trūkst ļoti daudz, lai simfonija vispār varētu patikt!»

Prāgai tā lika pieteikta pat kā «demoralizējoša».

Prāgā viņa simfonija tātad bija demoralizējoša un Vīnē apstrīdēts, izsmiets skandāla objekts! Tas, gluži dabiski, ari Vīnes draugos viesa šaubas.

Par to varēja tikai paraustīt plecus un — strādāt tālāk.

Viņš variēja, trakoja pie flīģeļa: fa minors?

Pie velna, kādēļ gan viņš vispār bija atkal izvilcis dienas gaismā savas Sonata appassionala uzmetumus? Toreiz, pēc tikšanās ar Jozefīni, viņš bija traucies pie klavierēm, lai komponētu «Dziesmu cerībai», — un tagad ar Apasionātu lai atkal sāktu plandīt melnie plīvuri? Kaislību sonāte . . .

Ja viņš ieklausījās sevī un atskatījās uz savu dzīvi, tad tā visa bija viena vienīga Sonata appassionata. Šis nolādētais dzirdes vājums, kas aizvien vairāk un vairāk tuvināja viņu kurlumam! Viņa protests pret laikmetu un tā nepilnīgajiem un netaisnajiem iestādījumiem. Tieši kā mākslinieks, ka radošs cilvēks viņš izjuta savu pienākumu kā nepārprotamu

pavēli — ar kaislu līdzdalību virzīt cilvēces garīgo attīstību uz cilvēcību.

Mūzikas, stundas smalkajam pūlim, kas bieži vien aiz garlaicības un tāpēc, ka tas bija modē, vēlējās pieklājīgi plinkšķināt klavieres, un apbrīns, ko aristokrātu namos baudīja viņa pirkstu žilbinošā, izcilā veiklība, vērta viņu par izpriecu, kuras nolūkos sevišķi skaistos eksemplārus magnāti lutināja savās menažērijās.

Darbs pats, viņa gars? Dažs bija gatavs maksāt kreiceru tūdaļ skaidrā, ja netiktu ar to apgrūtināts.

Tatad protests! Spītiba, ciņa! Sonata appassionata!

Protams, kaisle plūda vispirms no paša sirds. Tādēļ jau viņš bija cilvēks. Tās pirmavots bija mīla pret Jozefini, bet aiz šis mīlas vēlāk iznira kas cits, pret ko vajadzēja uzsākt cīņu.

Allegro cissai. Tumsība; jo pār bezjēdzīgi aplam sadalīto pasaules spožumu un laimi klājās melni karogi… Un tagad andante con moto. Dolce un legato. Ticība un mierinājums, kā tik daudziem trūka. Labi, varētu tā palikt. Atgriešanās pie aprautajiem basa soļiem. Nesatricināma paļāvība. Nekad nešaubīties un beidzot. . .

Pag! Vispirmām kārtām — maldīgas beigas. Divi disonējoši akordi, it kā būtu ietrinkšķējusies noskaņojusies arfa. Un tad? . . . Fanfara! Vētra un uzvara!

Uzvara, uzvara! Vētra! Melnos karogus nost!! . . .

Tad viņš devās pie Stefana fon Breininga. Arvien vēl nebija mitējušās vecās nesaskaņas, ko bija radījis toreizējais atgadījums ar četriem dzīvokļiem, un tās nu vajadzēja tūdaļ uz vietas izkliedēt.

Iedams pa kāpnēm, viņš drebēja aiz nepacietības, un ar katru pakāpienu viņa dusmas auga. Augšā viņš pieklauvēja ar spieķi pie durvīm un gāja iekšā. Tikpat kā šāviens nodārdēja, kad viņš aizcirta aiz sevis durvis.

Breinings sēdēja pie vakariņu galda.

—   Labvakar! — Viņš norādīja uz krēslu. — Atsēdies! Vai ēdīsi vakariņas? Te ir šķīvis.

—   Stefan, es atnācu, lai atvainotos. Tu nebiji vainīgs sakarā ar tiem četriem dzīvokļiem, un tikai mans negatīvais saimnieciskais ģēnijs …

—   Ludvig, lai nu paliek …

—   Nepārtrauc, lūdzams, mani!

Bēthovens izaicinoši atbīdīja cilindru pakausī un pavicināja spieķi. — Man nebija taisnība, un es izturējos kā nekauņa! Vai tu tam piekrīti?

Nesaņēmis tūlīt atbildi, viņš jautājumu atkārtoja, un viņa balss ieskanējās draudīgi: — Es tev jautāju, — vai tu tam piekrīti, Stefan?!

Breinings pielēca kājās. — Protams, es piekrītu un turklāt uz līdzenas vietas, iekams tu neesi jaunā dusmu lēkmē sasitis traukus uz galda. Dod šurp spieķi, nekauņa! Vai tev tas neko nenozīmē, ka mani ieskati par tevi var arī mainīties, piemēram, ka es tevi sāku uzskatīt par nelieti?

—   Tā es pats sevi nosaucu.

—        Nu tad noņem arī cepuri, kā tas kārtīgās mājās parasts, un atsēdies. Zini, tādu kā tevi vajadzētu turēt aiz restēm.

—        Tas tiesa, un tu esi ļoti labs, Stefan. Vai tu maz saproti, kā mani mocīja nožēla.

—   Tā arī vajag! Un kāpēc tu neatnāci agrāk?

Bēthovens pārdomāja. — Ja man godīgi jāsaka? … Es to

biju dažādo mūzikas uzdevumu dēļ piemirsis.

—        Un nožēla, tu muļķi? — Breinings pielēja divas glāzes. — Uz tavu .veselību, Ludvig, un mans tosts lai ir tev kompliments: tu esi vistrakākais cilvēks, kādu vien es jebkad esmu saticis!

—   Un tu — vislabākais draugs, Stefan.

—        Baidos, mēs nedrīkstam aizmirst arī Gleihenšteinu un Cmeskalu, un vēl dažus citus, kas tev tik ļoti un pavisam nepelnīti pieķērušies.

Sarunām ritot, Bēthovens jautāja: — Stefan, starp citu, vai politikas laukā neceļas negaiss?

Breinings virpināja glāzes kājiņu. — Es tev nedrīkstētu to teikt pat tad, ja kaut ko zinātu, bet, ja tu gribi dzirdēt manas paša domas un nevis galma kara padomes . . . jā, tas varētu gan sacelties.

—   Un kāds ir spēku sadalījums?

—   Nu tā, Austrija un Krievija, un Anglija . . .

—   Vai tā ir stipra savienība?

—        Par to es šaubos. Antjļu sauszemes karaspēks? … Jā, bet jūras. To gan mēs droši varam atstāt Horācijam Nelsonam, bet prūši vēl joprojām ir tikai jautājuma zīme, un,

liekas, tadi ari paliks. Vācu ciltis nav vienprātīgas, cita cilu apskauž, kā vienmēr . . .

Bēthovens sūca pīpi. — Un tā šim nodevējam viegli rīkoties. Viņš^var nodarboties ar glaimošanu cilvēku uzpūtībai un fabricēt maršalus, firstus un karaļus, kas tad pakalpīgi iznes uz saviem pleciem visas grūtības. Bet runāsim tagad par kaut ko citu. Cik labi kā draugam būt kopā ar tevi, Stefan!

Vīnogu raža jau sen bija novākta, caur druvām aizšalkušas izkaptis.

Kad? Kopš laiku laikiem? Un kā šis gads bija sācies! Pavasaris Hecendorfā. Arī Jozefīne bija aizbraukusi no pilsētas, jo lauku gaiss viņas trauslajai veselībai bija sevišķi nepieciešams.

Cik skaistas bija šīs kopējās pastaigas, uz kurām viņš traucās, bieži vien pēdējā acumirklī atraudamies no «Fidelio», lai pēc tam, jaunu, noslēpumainu spēku piestrāvots, atkal atgrieztos pie sava darba.

Tā bija pienākusi diena, kas jau atradās uz vasaras pilnbrieduma sliekšņa.

Pret dienas vidu viņa bija atsūtījusi viņam mazu zīmīti.

«Karolīne uz pāris stundām atbraukusi ciemos. Kad viņa

atkal atgriezīsies Vīnē, es aizbraukšu Tev pakaļ.

Jozefīne.»

Viņa zināja, ka tikšanās ar Karolīni. viņam neko nenozīmēja. Bēthovens dēvēja māsu par muļķības un dižmanīgas lepnības leduskalnu, kas tikai tad mazliet atkusa, kad viņš izturējās neciešami un ļauni. Karolīne bija savādāka nekā Terēze vai Francis, — pirmām kārtām šaursirdīga spiedze, kas izsekoja Jozefīnes attiecībām ar šo pilsonisko mūziķi un tās kā bezgaumīgas nesamierināmā naidā noraidīja.

Terēze un Francis bija Bēthovenu brīdinājuši, un arī viņš pats tūdaļ sajuta Karolīnes tuvumu kā draudus. Pat saules piestrāvoto dienu, liekas, pāršķēla griezīga disonanse. Viņš redzēja acu priekšā Karolīni — ar izsmiekla pilno un nežēlīgo, stūraino seju, kura nekad nepieļautu, ka Bēthovens sauktu viņu par savu svaini.

Koku lapotne jau vērtās zaļganā zeltā, taču Bēthovenu skurbināja brīnums — daudzkrāsains, neizprotami vilinošs.

un sapņains brīnums, kas māja aiz loga. Viņš spēja tikai plaši ieplestām acīm to uzlūkot un arī pēc tam tikai klusēdams iet tam blakus.

Jozefīne smaidīja, un viņš nolasīja jautājumu no viņas lūpām. «Kurp tu mani ved?»

Nekad viņš nebūtu varējis pateikt, vai patiesi to atbildēja: — Mīļā, man jāaizved tevi, savu dārgumu, drošībā, jānolaupa, bet kurp?…

—   Vai es tev patīku?

Viņa acīs pazibēja it kā bailes. Kādēļ? Bēthovens vadīja viņu, un Jozefīne padevīga un paklausīga smaidīdama sekoja viņam uz slepeno, iemīļoto vietiņu, kuru vini bija atklājuši. Tā bija vīna kalna nogāze, ieplaka, ko aizsargāja pazems mūris; tur viņi bija pasargāti no ļaužu skatieniem, pat no mākonīšu ziņkārības, kuri peldēja debesīs, jo valriekstu koka zari prata ciest klusu.

Viņš atkal uzlūkoja Jozefīni un sarauca pieri.

—   Par ko tu domā, Ludvig?

Viņš tikai papurināja galvu.

—        Kas gan ir viss, ko esmu komponējis, — mani kvarteti, klaviersonātes, pat mana Varoņsimfonija, — pret tavu tērpu? Tu saproti mani. Kad tu to valkā, mīļā . . .

Or iciālais sēru gads gan bija jau sen garām, taču tikai šodien — un tik pēkšņi — viņa bija ģērbusies šajās gaišajās krāsās, kas Bēthovenu darīja nemierīgu, jo novērsa distanci, kuru melnais sēru tērps bija uzturējis starp viņiem.

—        So tērpu atveda man māsa. Starp citu, viņa ir saderināta un drīz precēsies.

—   Protams, savai kārtai atbilstoši?

—        Ar kādu grāfu Teleki. Bet arī grāfs Teleki nekad nebūtu varējis pateikt man kaut ko tik skaistu kā tu, salīdzinādams savus darbus ar manu tērpu. Tikai . . .

—   Kas?

Viņa gulēja Bēthovenam līdzas zale un raudzījas ar savam lielajām, tumšajām acīm valriekstu koka lapotnē.

—   Vai tu tiešām mani mīli, Ludvig?

—   PepiM …

—   Tad ieved mani savā pasaulē.

Viņš pamāia ar plašu žestu, noraidīdams jebkuru nenovēlību, ko uzskatīja par uzveiktu.

—   Es gaidu, Ludvig.

—   Labi, un tu vari būt droša, — drīz trompešu skaņas manā «Fidelio» nevēstīs tikai ministra ierašanos vien, bet beidzot, beidzot ari manu uzvaru un līdz ar to mūsu kāzas.

Pēkšņi viņa tik strauji piecēlās, it kā justos vīlusies. — Nāc, iesim, Ludvig. Man salst.

—   Salst? — Izbrīnījies un apjucis viņš taustīja zāli sev blakus, kas vēl arvien aiz siltuma gandrīz vai kvēloja.

Cik bieži viņš bija šo ainu, katru niecīgāko vārdu, katru vissīkāko kustību atsaucis atmiņā. Viņa patiesi bija kaut ko gaidījusi, ko viņš nebija piepildījis, — bet ko? Viņš taču nevarēja vest viņu mājās šeit — un viņš paraudzījās apkārt

—    šajās divās istabās noplukušajā Paskalati kunga namā Melkerbastejā, šajā juceklī, kas nabadzīga mūziķa nedrošajai, nenokārtotajai dzīvei bija kā simbolisks ietvars. Jozefīne iederējās greznībā, un viņš nedrīkstēja būt tāds barbars, kas dārgu Sevras porcelāna trauku novieto nodeldētā virtuves skapī.

Tomēr šis vakars palika mistērija. Un arī košajam tērpam — ļaunās Karolīnes dāvanai bija tajā sava noslēpumaina loma . . .

Ne sēras, ne drūmās noskaņas, tikai smaidi un vilinājums, un viņam vajadzēja saukt talkā visu savu apgaroto mīlu un sirsnību, lai kā plēsīgs zvērs, kas vīrietis galu galā arī bija, strauji nekļautu viņu sev klāt.

Nākošajā dienā Jozefīne bija pametusi savu vienkāršo dzīvokli Hecendorfā. Viņa bija aizbraukusi uz Vīni un no turienes tālāk uz Ofenu un Martonvasaru. i

Tiesa, arī Lobkovics un Frīss uzturējās savās muižās. Tas notika sakarā ar kara darbības vēršanos plašumā, bet Jozefīnei bija citi iemesli. Taču kādi?

Bēthovens pats jau labu laiku bija atkal iekļāvies savā Vīnes dzīves ritumā. Darbs un nepatikšanas. Dažreiz parādījās draugi, kurus vēl kara notikumi nebija izklīdinājuši.

Viņš atbildēja, kad viņam jautāja, un gaidīja, gaidīja. Tomēr Jozefīne nenāca.

Bēthovens raudzījās no ceturtā stāva lejā uz savādi klusajām ielām.

Lūpas nicīgi pastiepās uz priekšu. Bija pienākušas dažas satraucošas ziņas, un gļēvie mietpilsoņi jau nolīda savās mājās. Šodien bija trīspadsmitais novembris Anno Domini tūkstoš sstoņi simti pieci, un ja atcerējās laiku pirms trim

nedēļām, tikai pirms trim nedēļām? Kā gan toreiz bija izturējušies vlnieši! Lidzigi ērglim, kas izgrūž savu medību kliedzienu, pilsētā bija ielidojis vārds: Trafaigāra! Pilsoņi piebāza pilnus vēderus ar tumšalu un desām un kā cienījami vīri tur gleznā pacēla zvērestam rokas, ka tagad esot nieks tikt galā ar korsikānieti un viņa armiju. Sīkums. Nu varēja atkal mierīgi gulēt. ..

Trafaigāra! Nelsons bija satriecis druskās spāņu-franču floti un aizslaucījis to no jūrām; uzvara gan bija gūta par augstu maksu, jo šoreiz arī viņš pats patiesi aizgāja bojā.

Īstenībā pretīgi, iedomājoties, ka varoņa liktenis, acīm redzot, bija pašam sevi upurēt nelietīgu mietpilsoņu dvēseļu omulībai.

Bet kaut kas dīvains ari ar Varoņsimfonijas sēru maršu. Nē, viņš jau bieži bija pārliecinājies: mākslai varēja būt vīzijas, jo tā pati bija vīzija! Un kam gan īstenībā viņš bija domājis Varoņsimfonijas neparasto veltījumu — «Kāda liela cilvēka piemiņai»?

Nelsonam? …

Nupat viņš bija šķirstījis savus vēstuļu uzmetumus un dienasgrāmatas. Ja cilvēks bieži vēstulēs pārspīlēti izsakās, nu, tad tā jau ir pieņemts, bet ja arī pats sev izliekas? . . . Tas bija tāpat kā ar gleznām. Nepatika, ja tās šādā vai tādā veidā neglaimoja. Un tā viņš bija rakstījis gleznotājam Aleksandram Mako: «Cilvēka dzīvē ir laika posmi, kuri jāpārdzīvo.»

Banāla gudrība! Un pirms tam vēstulē Vegeleram: «Es sagrābšu likteni aiz rīkles!»

Lieliski, tikai drusku bīstami un sāpīgi …

Tagad viņš paņēma piezīmju burtnīcu, kur bija kādreiz atzīmējis putnu balsis, kuras viņš dabā sen vairs nevarēja sadzirdēt, labi ja kādas virs galvas lidojošas vārnas skarbo ķērkšanu.

Bet šeit, burtnīcā, šīs balsis bija nezūdīsi visas kopā, un viņš tomēr tās atkal dzirdēja, kad vien palasīja pierakstītās notis: meža strazdu, žubīti, kas tik jautri plātīja knābīti, sniedzīti un lakstīgalu, kas izlocīja daždažādus treļļus.

Vai viņš par to jau nebija kādreiz domāiis? Putni īstenībā bija vienīgie mūziķi, kas nekad nedetonēja.

Vai tam par iemeslu būtu niecīgais repertuārs, kāds ii putnu rīcībā? Turklāt tik vienkāršs, un — tikpat vienkārši,

tikpat nemāksloti vajadzētu arī komponēt! Bet tad «Leipcigas un citi stulbeņi» atkal runātu par «parasto pieņemto savienojumu ignorēšanu». Un tomēr tik vienkārši, vēl vienkāršāk nekā viss, ko viņš līdz šim ir rakstījis . . .

Viņš turēja uzmetumu burtnīcu rokā. Vai lejā uz ielas notika maskarāde? Novembris taču nebija karnevāla laiks!

Klik-klak, klik-klak — klaudzēja zirgu pakavi uz bruģa. Vai viņš to dzirdēja vai arī tikai iedomājās dzirdam? Gaiši skanēja taures! Viņš aizspieda ausis, lai gan neviena skaņa viņa dzirdi neaizsniedza. Vai viņi iedrošinājās pat sakropļot Chant du dēpart vai «Marseljēzu». Franču kavalērija! Un tagad — kliukš-klaukš, kliukš-klaukš — juceklīga kāju klaboņa parastajā gailu steigā. Kājnieki, un tad atkal dārdoņa un žvadzoņa — lielgabali! Lūk, kā soļo mazais bundzinieks un sajūsmas pilns, apskaidrots sit milzīgās bungas, kas nokarājas tam pāri ceļgaliem. Tu taču, nabaga mazo muļķa puisi, seko viltus karogam, — tāpat kā es tam tiku sekojis! Vai tad tu neredzi, ka šajos karogos, kas, saules apstaroti, plīvo vējā, pland tikai meli? Uniformas! Vai tie vēl ir cilvēki, karavīri vai arī tikai pērtiķi, kādi mēdz būt savojiešiem, lelles, kuras ietērpj samtā un brokātā, raibās zvērādās un apkarina ordeņiem, lai padarītu tās iztapīgas un reizē bīstamas! Kā gan cilvēkus varēja nopirkt, maksājot ar lētiem vizuļiem.

Abi ģenerāļi priekšgalā, spriežot pēc pazīstamiem attēliem, varēja būt vienīgi Lanns un Mirā. Austrijas majestātēm, šiem nožēlojamajiem, tātad tomēr arī uzsmaidījusi laime. Vēl tikai pirms četrām dienām ķeizariene bija novēlējusi saviem mīļajiem vīniešiem, kuriem vajadzēja izturēt līdz galam, laimīgu atkalredzēšanos labākos laikos un kā komētas aste tai bija sekojuši atlikušie dižciltīgie un baņķieri. Allaž un mūžam pieviltā tauta palika .. .

Franču priekšpulki jau bija pilsētā.

Vai tas būtu gals karnevāla rēgiem? Nē, taču nē …

Nāk mameluki! Nedrīkstēja trūkt arī krāsaino ļaužu eksotiskās greznības.

Mameluki? … Mameluki? .. . Vai tie bija?? . . .

Viņš, protams, nedzirdēja, kā čīkstēja ratu riteņi. Viņš tikai redzēja, ka tie gausi, gandrīz nicīgi lēnām griezās, bez steigas un bez rūpēm. Aina bija pilnīgi mēma, nevienas skaņas.

Salutēja pilsētas sardze, kas bija izteigusies pretim. Mēmi? Ka nedzirdēja ne musketes satveram, ne sveicienam tās paceļam? Un pilsoņi, kas tagad metās laukā no namiem, māja un kaut ko sauca? Bet, jau redzot, cik godbijīgi sievas kniksēja un varonīgākie viri ekstāzē vicināja cepures, varēja saprast, kas tas bija …

Vive 1 empereur! Vive l'empereur!

Viņš griezīgi iesmējās un zināja, ka šoreiz nekādi smiekli nevarēja but pietiekami nejauki. Arī par to bija kritis tāds varonis kā Horācijs Nelsons! Tas jau bija joks, no kā kļuva nelabi. Šie radījumi — caur un caur izkurtējušie, gļēvie pilsoņi vēl pirms četrām dienām bija lējuši krokodila asaras, kad viņas majestāte grasījās aizbraukt līdz ar galmu, lai nogādātu drošībā vērtslietas un savu neatsverami dārgo dzīvību, un tagad?! … «Vive l'empereur! Vive l'empereur! Lai dzīvo ķeizars!» Jā, šīs no dieva žēlastības kronētās galvas saderēja gan ar nicināmām pilsoņu dvēselēm. Tumšalus, desas, skandāli, tenkas un rūpes par savu augstu godāto personu! Tā bija tikai patiesība, ko viņš aizvien bija teicis: «Vīnē neviens, sākot ar ķeizaru līdz pat zābaku spodrinātājam, neko nav vērts.» Tas tur lejā bija «viņš», mazais vīrs, kas sēdēja ratos. Viņš turēj-a karti uz ceļiem, pētīja to un neveltīja saucieniem ļaužu drūzmā nekādu uzmanību.

Labi, mazo kaprāli, tas mani iepriecina. Kaut kādā ziņā tu tomēr esi ķeizars, kaut arī tai pašā reizē nodevējs.

Pūļa nodevējs?

Pie velna šo pūli, dižciltīgu vai nedižciltīgu! Jūs esat idejas nodevējs, monsieur!

Bēthovenu pārņēma tik liels niknums, ka viņš nodrebēja. Vai tad nebija neviena, kas varētu šim nodevējam griezt krūti pretim?

Viņš to darītu, tikai — ko gan, būdams mūziķis, spētu panākt? Kā viņam bija radusies šāda iedoma? Patiesi, viņš vēl arvien turēja rokā uzmetumu burtnīcu ar putnu balsīm un tur skanēja sniedzītes sauciens.

Te stāvēja notis, vienkāršas, ārkārtīgi vienkāršas: tititita! Tititita! Tikai — vai te bija kāda sakarība, tilts starp Arkolu un izrādi tur lejā? .. .

Tomēr, monsieur, ir kāds tilts — do minors!

Bēthovens jau sēdēja pie flīģeļa. Tilitita! Tititita! Bet diemžēl, majestāt, do minorā skan citādi, it īpaši kad sit limpānus

un bungas. Tomtomtomtom! Tomtomtomtā! Proti, tā klauvē liktenis pie vārtiem, un pēc savas Ceturtās simfonijas es atļaušos, lai Piektajā liktenis klaudzina ari pie jūsu vārtiem. Jo ari viņa majestātei reiz liktenis klauvēs pie durvīm, tā, tā un tā, pavisam vienkārši! Vai arī tā ir vīzija?

Kādēļ viņš stāvēja atkal pie loga? «Karnevāla gājiens» jau sen bija nogriezies ap stūri.

Šis mazais imperators — ķeizars un tomēr tik vienkāršā uniformā, — vai viņš nebija vienīgais, no kura varēja gaidīt, ka tas atnesīs progresu un jaunu kārtību šajā piesmakušajā un pieputējušajā Eiropā?

Šis savādais veltījums, ja to gribētu tā dēvēt, uz Varoņsimfonijas, — bet varbūt tam bija attaisnojums! Nu, gan jau tas kādreiz pierādīsies.

Franču ķeizara ienākšana! … Sniedzīte vai likteņa klauvējieni! Bēthovenam vajadzēja doties uz teātri, uz «Fidelio» mēģinājumu, uz savu Trafalgāras kauju par Jozefīni. Intendants fon Brauna kungs bija garantējis viņam ienākumus no desmit izrādēm, un tam vajadzētu ienest glītu summu, lai ar to varētu uzsākt laulības dzīvi.

Šīs jaunās ziņas, ar kurām, ejot nedaudzos soļus līdz teātrim, tika bruģēts ceļš …

«Ķeizars dzīvos Šēnbrunā.»

Kāpēc ne? Ķeizars nu reiz dzīvo savai kārtai atbilstoši — ķeizarpilīs, kaut arī kādreiz bijis revolucionārs .. . Ģenerālis Ilins rezervējis sev Lobkovica pili. Vispār pilsētā būs tikai dzīvokļi virsniekiem. Tā ir apburoša pretimnākšana no ķeizara puses. Zemāko pakāpju virsniekus un vienkāršos kareivjus novietos priekšpilsētās.

Brīnišķīgi, brīnišķīgi! Zemāko dienesta pakāpju virsniekiem un vienkāršajiem kareivjiem — šiem «plebejiskajiem salašņām» jau arī nekas labāks nepienācās kā salmu kūlis aizgaldā. Un tomēr viņa dēļ tie gāja caur uguni. Saproti nu.

Bet skaistajām vīnietēm piemita ari šarms. Daža laba gāja zem rokas ar franču virsniekiem.

Mēģinājums jau ritēja pilnā sparā, un vijolnieks Klements, kas izpildīja arī diriģenta amatu, patlaban slaucīja sviedrus.

—   Mademoiselle Mildera, lūdzu, sāciet vēlreiz un jūs ari Meijera kungs.

Mildera, Leonora-Fidelio, cirta kāju pret zemi. — Šī partija ar labāko gribu nav izdziedama, tā jāpārveido.

Klements viegli pamāja. — Es runāšu par to ar Bēthovena kungu. — Bet tagad — lūdzu! Ļoti labi, mademoiselle Mildera, lieliski, un tagad jūs, Meijera kungs.

Jau atkal diriģentam vajadzēja pieklauvēt pie pults.

—   Meijera kungs, man ļoti žēl, bet jūs atkal iekritāt nepareizi.

Meijers iebrēcās: — Es?! Tā jau ir mūzika, kas pastāvīgi nepareizi iekrīt!

Orķestrī smējās un aplaudēja. Pāris stīdzinīeku sarīkoja īstu kaķu koncertu, ar lociņu mugurām skrāpēdami pa stigām. Ragu pūtēji tuša vietā pūta kādu disonansi no Varoņsimfonijas.

Meijers parādīja uz orķestri. Roka viņam drebēja.

—   Paklausieties, ko domā citi, Klementa kungs! Un katrā ziņā ir skaidrs tas, ko es vienmēr līdz apnikumam varu atkārtot, — ka mans nelaiķa svainis Volfgangs Amadejs Mocarts nebūtu sakomponējis šadu ķērcošu tā dēvētās mūzikas draņķi!

Zāle bija tumša, un neviens nepamanīja Bēthovenu.

Mildera! Jaunā dziedātāja vēl nebija pat ne divdesmit gadus veca un nekāda primadonna, ko iedrošinājās notēlot gan tikai šeit. Katra, pazīstama operu komponista — kaut vai abata Foglera kunga priekšā viņa būtu līdusi vai uz vēdera.

Un Meijera kungs, Pizaro — Mocarta svainis?

Stefans fon Breinings uzlika roku Bēthovenam uz pleca un ar galvu pavēloši pamāja uz durvju pusi. Arā foajē Zonleitners uztraukts skraidīja šurp un turp. — Netīra, recekļaina masa, kur vien tik pieskaries, van Bēthovena kungs . . .

Breinings atbalstījās pret kādu garderobes galdu un paraustīja plecus.

—   Vai jūs esat aizmirsuši, ko skauģi izdarīja ar Mocartu?

—   Kas noticis? — jautāja Bēthovens.

Zonleilners atbildēja: — «Fidelio» teksts — tātad tas skar arī mani un Treički — iesniegts cenzūrai, neapšaubami ar laipniem mājieniem.

Bēthovens smējās: — Cītīgā Vīnes cenzūra.

Zonleitners uzsauca: — Nav ko smieties, Bēthovena kungs! Cenzūra šobrīd — un pēc tā var spriest par pamatīgo aizmugurisko darbu — Ir aizliegusi «Fidelio» izrādīšanu. Tas ir, neprecīzi izsakoties. Jūsu mūziku drīkst spēlēt, nosvītrots vienīgi mūsu teksts, bet jūs jau saprotat, kam dunča dūriens mērķēts.

Bethovens pakratīja galvu: — Kas tad tekstā ir piedauzīgs vai aizdomīgs?

—        Pizaro, gubernators, kas pret visiem likumiem un tiesībām ieslodzījis cietumā Florestānu. Nav tāda gubernatora, kas būtu spējīgs tā rīkoties. Vispār, Bēthovena kungs, vai jūs nevarētu griezties pie ķeizara?

—   Pie kāda ķeizara?

—   Pie Napoleona.

Bēthovens to, šķiet, dziļi pārdomāja. — Tāda iespēja jau būtu, tikai — vai māksliniekā nevajadzētu iemājot arī kaut kam tādam, ko dēvē par raksturu?

Stefans fon Breinings līdzjūtīgi pasmaidīja. — Vai es jums to nepareģoju, Zonlcitner? Manam draugam Ludvigam ir daudz kļūdu, bet tā nav ļaunākā, ka viņam ir kaut kas mugurkaulam līdzīgs. Tātad mums abiem lapsām-juristiem jāķeras pie darba, un es pat saredzu jau gaismas mirdzumu, līdz kuram mums jātiek. Bet tu, Ludvig, — marš atpakaļ pie Klementa, citādi viņi to vēl nobeigs. Mēģinājums saspringts līdz pēdējam, divi dūži uzstāsies viens pret otru: Meijers pret Bēthovenu!

Tas notika nepilnas pāris nedēļas vēlāk Lihnovska dzīvoklī.

Bēthovens sēdēja mūzikas zālē uz dīvāna, pārlicis kreiso kāju pār labās kājas ceļgalu, un masēja liela kaulu, it kā viņam būtu reimatisms. — Beigas. Pēc trim izrādēm noņemta. Izkritusi. Klausies, Stefan …

Breinings stāvēja pie loga, rokas dziļi kabatās sabāzis.

—   Jā?

—        Tev jau es varu pateikt. Vai tu zini, ka par ienākumiem no «Fidelio» es gribēju apprecēties?

Stefans paraustīja plecus.

—       Vai es, starp citu, esmu tev jau pateicies par dzejoli, ko tu liki nodrukāt un izdalīt teātrī?

Bēthovens ar izteiksmi deklamēja:

—  «Mans sveiciens tev, kad lielo gailu sāc,

Un, atvairījis biklumu,

Nu traucies turp, kurp gaišie prāti sauc.»1

1 Atdzejotāja M. Grīnfelde.

Viņš smējās: — Mana kāja šai «lielajā gaitā» ir diezgan pamatīgi paslīdējusi, un pats esmu apmetis kūleni uz deguna. Tris vakari! Pirmajā vismaz vēl bija bars franču virsnieku ar savām Vīnes dāmām. Otrajā izrādē teātra zāle bija pustukša un trešajā gandrīz pavisam tukša. Bez tam — ko franči sacījuši? Tu taču gribēji man to pateikt, Stefan?

—   Ko viņi sacijuši? To pašu, kas lasāms par «Fidelio» «Elegantajā Pasaulē». Vācieši nepavisam neesot spējīgi uzrakstīt operu.

—   Un Mocarts?

—   Pēc šādiem uzskatiem, arī Mocarts ne.

—   Blēņas! Es tev nolasīšu kritiku, kas ievietota «Atklātā Domā».

Bēthovens izvilka no kabatas avīzi.

—   Klausies! «Bēthovena jaunā opera — Fidelio jeb Uzticīgā mīla — publikai nepatika. Jau pēc pirmā vakara to uzveda gluži tukšā zālē. Arī mūzika tālu atpaliek no tā, ko pazinēji un cienītāji pamatoti varēja gaidīt. Nav melodiju, kā arī raksturojumu, kaut gan dažkārt tie meklēti, taču trūkst šī trāpīgā, laimīgā, neatvairāmā kaislības izpausme, kas Mocarta un Kerubini darbos mūs tik neatvairāmi saista. Mūzika ne tuvu nav pilnīgs, jā, pat ne veiksmīgs mākslas darbs . . .» Nu, un tā tālāk. Tātad tomēr Mocarts! Tātad tomēr vācu operu komponists, tikai ar Mocartu ir sarežģīts gadījums. Ja viņa operām, viņam vēl dzīvam esot, būtu bijusi šī laimīgā, trāpīgā, neatvairāmā kaislības izpausme, tad gan viņš netiktu aprakts nabagu kapos, un, ja esmu pareizi informēts, tad ķeizariskais galms bija aizliedzis izrādīt viņa «Burvju flautu». Nu jā, mana opera ir citāda, jo ari laikmets ir citāds, kas ari varētu noderēt par attaisnojumu, tāpēc ka ļaudis — vismaz attiecībā uz mūziku — ir tādās domās, ka vēl joprojām dzīvo vecajā pasaulē, bet… — Ar vienu pašu rokas kustību viņš aiztrauca prom iebildumu. Bet arī par «Burvju flautas» komponistu runājuši, ka viņam esot bijušas «čuguna ausis». Un Kerubini! Stefan, tu zini, ka es cienu Kerubini ne vien kā komponistu, bet arī kā cilvēku, un skaudība, skaudība … — viņš sita sev pie krūtīm, — man ir sveša, tāpēc ka es, neraugoties uz visu, tāpat uzskatu sevi par sava veida pratēju mākslas laukā. Ja Kerubini nebūtu itālietis, vācieši viņu necienītu, tāpēc ka viņš vēl ir dzīvs.

Bēthovens piemiedza acis. — Jā, un kālab īsti jūs mani

esat šurp aicinājuši? Vai tiks sarīkots «Fidelio» bēru mielasts? Jeb man jāstājas tiesas priekšā? Kas vēl ieradīsies?

—       Kollins, dzejnieks, kura «Koriolānu» tu tā cieni, Treičke, Klements, tavs diriģents, un Rekels, tavs Florestāns . ..

—   Un kādā nolūkā?

—   Mēs gribētu tev ieteikt dažus grozījumus.

—       Jūs — man? Vai augstā komisija gadījumā nav jau klāt?

—        Es domāju gan. — Breinings paraudzījās uz blakus istabas pusi. — Man vajadzēja tevi tikai sagatavot.

Bēthovens pielēca kājās un pats atvēra durvis.

—        Nu tad nāciet tik iekšā! Nāciet iekšā, manas dāmas un kungi! Drosmi, Kollin! Es taču rakstīšu uvertīru jūsu «Koriolānam» un tāpēc man tik un tā vajadzēs jūsu padomu. Klement, es jūs apsveicu, ka jums patlaban nav jāmocās ar taktszizli. Rekel, mans nabaga Florestān, jums vēl arvien ir tāds izskats, it kā jūs būtu ieslodzīts cietumā!

Viņš palocījās iirstienes Lihnovskas priekšā.

—        Man šķiet, tagad nāk mans biktstēvs vai biktsmāte, lai parādītu man godu un pavadītu pēdējā gaitā. Apsūdzētais mirs labprāt, ja viņu uz ešafotu vedīs tāda skaistule.

Spriedumu pasludināja firsts Lihnovskis, kas ar savu skaļo balsi notaurēja:

—        Bēthoven, tas taču nevilksies ilgi, ko? Jo es, proti, esmu izsalcis un pavēlēju pavāram, lai pēc divām stundām pusdienas būtu gatavas.

Viņš bija samulsis, kad, paklausīdams aicinājumam, sēdās pie flīģeļa.

—        Vai jūs jau zināt jaunāko? Franči nupat kā atstājuši pilsētu, ari Napoleons aizbraucis no Sēnbrunas, acīm redzot, tāpēc, ka apvienotās armijas tuvojas Vīnei.

Breinings kratīja galvu. — Nē, jūsu gaišība, mana informācija skan citādi. Krievijas Aleksandrs un ķeizars Francis ar savām karaspēka daļām atrodoties Morāvijā, Brno apkārtnē, pie Austerlicas, un man drīzāk šķiet, ka Napoleons devies viņiem pretim.

Kollins zobojās: — Uz triju ķeizaru satikšanos?

—        Ja jums tā labpatīk teikt. Bet tagad sāksim kauju pret mūsu labo Ludvigu. Vai viņa gaišība liks darboties lielgabaliem?

Lihnovskis nedroši paskatījās uz dīvāna pusi, kur bija atsēdušies viņa sieva un Bēthovens.

—   Bēthoven, vai es patiešām drīkstētu?

Marija Kristīne smaidīja. — Jūs drīkstat būt drosmīgs, jo es . . . — viņa uzliko savu plaukstu uz Bēthovena rokas, — turu ienaidnieku ciet.

Partitūrā tika atzīmētas vairākas vietas, un firsts tās nospēlēja. Brīžiem Rekels dziedāja, un, kur viņa balss aizsniedza savu robežu, tur Klements ņēma rokās vijoli. Viņi debatēja, noraidīja, nolēma, no jauna svārstījās, līdz atkal atrada izeju, un Bēthovens čukstēja firstienei:

—   Es varētu mierīgi iet mājās. Esmu šeit, acīm redzot, pilnīgi lieks.

Marija Kristīne pagrieza seju uz Bēthovena pusi, lai viņš varētu nolasīt viņas klusi čukstētos vārdus.

—   Kritika arvien zina labāk, kritizēt jau arī ir vieglāk.

Bēthovens kļuva domīgs, un viņa sejas izteiksme vērtās

aizvien noslēgtāka.

Beidzot viņš piecēlās. — Nē, tā ne, protams, tā ne. Es lūdzu man piedot, ka vispār iejaucos, un nepārprast mani. Es protu saskatīt arī savas kļūdas un šai ziņā spēju sevi taisni vai iznīcinoši kritizēt.1 Man turklāt ir sen zināms, ka manai «Leonorai» piemit kļūdas, ietiepīgs sievišķis, bet nu gan viņa man redzēs. Vispirms: Roko Zelta ārija jāņem ārā un tad šeit. . .— viņš šķirstīja partitūru, — šis tercets un šeit, jā, šeit tas ir, arī šis duets, Stefan, tu gan labprāt dzejo, bet šoreiz es gribētu arī tevi novirzīt «grūtākā gaitā». Tu tātad uzņemsies rūpes par tekstu un trīs cēlienus saīsināsi par diviem, skaidrs?

—   Tā ir lieliska doma, Ludvig.

—   Arī akla vista dažreiz atrod graudu. Roko dabūs jaunu āriju, — atriebības āriju. First, vai drīkstu paplinkšķināt, kā es to esmu iedomājies?

Viņš nostājās blakus Lihnovskim un spēlēja ar vienu roku.

—   Apmēram tā. Jā, un — vai jūs atļautu man piesēsties pie flīģeļa? Es gribētu augstajai komisijai arī vēl ko citu nospēlēt, bet tam nepieciešamas abas rokas.

Vai tā bija tikai zobošanās? Viņa sarkanajā sejā nepakustējās ne vaibsts, kas liecinātu par enerģijas uzliesmojumu. Viņš šķita auksts kā ledus, un tomēr kaut kas to bija dziļi ■satraucis.

—   Šim nelielajam gabalam vairums uzmetumu jau

atrodas uz mana flīģeļa, un tagad es atkartošu visu tikai no galvas.

Viņš uzsaka. — Adagio, vai dzirdat? Tā ir cietuma nomāktība. Un šis Allegro? Ja es pats to zinātu! Vai tas ir Leonoras sapnis — šī eņģeļa, kurš izglābj Florestānu? Vai sapnis par Jozeiini, ka viņai jāgaida, jāgaida un mani jāglābj. Tagad gaužas Florestāns — vai ari tas esmu es?

Tā liktenis klauvē arī šeit pie vārtiem! Cilvēces tiesības ir kas vairak nekā ķeizara tiesības! Vaļā Bastīlijas vārtus, citādi man vajadzēs tos ielauzt!

Viņš spēlēja un spēlēja un, kad bija beidzis, gurdeni sakņupa sevi.

Firstiene čukstēja: — Mans dievs, kas tas bija?

Tomēr liekas, viņš bija sapratis viņas vārdus. — Kas tas bija? Operai nepieciešama arī jauna uvertīra. Pirmo es tūliņ atmetu, un arī otrā man vairs uzvedumā nepatika. Cilvēks attīstās tālāk, un tā nu šī bija mana Leonoras uvertīra numur trīs.

Marija Kristīne noskūpstīja viņu uz izspūrušajiem, melnajiem matiem. — Ludvig, tas ir tikai vājš aizvietotājs lauru vainagam, kas jums par šo uvertīru vien pienākas. Paskatieties taču uz mums! Neaptverams meistardarbs!

Bēthovens pielika roku pie auss. — Ko jūs sakāt? Lauru vainags un meistardarbs? Jā, tādā gadījumā, ja es būtu itālietis vai francūzis!

Viņš piecēlās un palocījās.

—   Bet vai es neesmu rātns? Vai pazudušais dēls nav miermīlīgi atgriezies mājās pilns nožēlas, pazemīgi pūlēdamies atjaunot savu zaudēto reputāciju un laboties? First, gadījumā, ja būtu nokauts teļš, jūs varētu likt, lai ceļ to galdā … Jo tagad arī es esmu izsalcis. Cik īsti ir pulkstenis?

—   Viens.

—   Naktī? . . .

Breiningam jau sava amata dēļ vajadzēja būt skaidrībā par notikumiem.

Lielā kauia pie Austerlicas patiešām bija notikusi. Taču kāda daļa Bēthovenam gar to, kaut arī viņš piederēja nācijai, kuras karapulkus nodevējs arī bija sakāvis. Nu, bet šīs. viņa nācijas pārstāvji gluži tāpat bija sakāvuši viņu pašu..

Tie viņam ar zobošanos, izsmieklu, naidu un kritiku allaž bija sagādājuši neveiksmi — viņa Pirmajai simfonijai un Otrajai simfonijai — «Briesmonim», viņa Varoņsimfonijai, klaviersonātēm, viņa Kreicera sonātei un tagad «Fidelio». Tas, ka daži sajūsminātie draugi un piekritēji bija izņēmums, šo faktu negrozīja.

Austerlica! Ap piecdesmit karogu, vairāk nekā simt piecdesmit lielgabalu, visi krievu gvardes karogi iegūti trofejās, divdesmit ģenerāļu un trīsdesmittūkstoš virsnieku un kareivju saņemti gūstā. Vairāk nekā divdesmittūkstoš kritušo ar izbrīnā ieplestām, stiklainām acīm raudzījās Austcrlicas debesis.

Ķeizars Aleksandrs bija aizbēdzis uz Krieviju. Ķeizaram Francim vajadzēja atgriezties Vīnē, un viņš dzīvoja, tā sakot, kā apakšīrnieks pie korsikānieša, kurš atkal bija iekārtojies Sēnbrunā.

Napoleons bija nosaucis Austerlicu par savu «skaistāko kauju». Saukt par skaistu to, par ko samaksāts ar desmitiem tūkstošu stiklainu acu pāru!

Ieradās Breinings, un Bēthovens dusmojās:

—   Tu gan esi. sliņķis, Stefan. Man vajag tekstu, tekstu! Nekļūstiet taču smieklīgi! lūs mierīgi varat pavisam slēgt savu galma kara padomi, kas tā kā tā iedrošinās čukstēt tikai aiz polsterētām durvīm.

Garais Breinings pacēlās pirkstgalos un noskatījās uz draugu no augšas. — Pēc auguma tu patiesībā esi tikai tāds nieka vīrelis, bet ko gan tu spēj pagūt un padarīt!

—   Vai tev ir teksts?

—   Se!

—   Liels paldies, Stefan. Tā, un tagad, lūdzams, lasies pie velna.

—   Es jau atrodos pie viņa.

—   Pag! Vienu acumirkli! Šķiet — tas, ko tu man atnesi, ir labs. Jā, patiešām, tas ir lielisks, Stefan. Vai tu vēl arvien neesi pazudis?

Viņš tagad reizēm bija nevaldāmi jautrs, jo viss viegli padevās, un tā bija laba zīme!

Turklāt viņa triks .. .

Kā runā, to, starp citu, izmantojot arī Gēte. Recepte bija šāda! Neuzrakstīt visu, arī tad ne, ja domas traucas uz

pi iekšu, bet atstāt pavediena galiņu un tad nākamajā dienā to uzņemt, lai tītu tālāk.

Kādu dienu janvāra beigās ieradās Lihnovskis.

—        Bēthoven, es naku arī savas sievas uzdevumā. Breinings mums stāstīja par jums, jo pašu jūs, vientuļniek, taču nekur neredz. Jūs sevi sabeigsiet, ja tā turpināsiet trakot, un tāpēc jums tagad nepieciešams pārtraukums. Franči ir manā muižā un Grecas pilī. Man jādodas turp, lai paraudzītos, kas tur notiek, un jūs brauksiet līdzi.

—       Acumirkli! — Bēthovens piesita uz flīģeļa pāris akordu, kurus viņš pierakstīja nošu lapā. — Rīss!

Viņš smējās:

—       Man patiešām nepieciešama atpūta. Rīss taču saņēmis savu iesaukšanas pavēli un sen jau atkal ir prom Bonnā.

—        Ko Rīsam vajadzēja darīt? Vai es to varu nokārtot? Mana kariete stāv lejā.

—       Tas būtu ļoti laipni. Šis nošu kalns jānogādā KJementam un kopētajiem. Un kad jūs, gaišība, esat nodomājis izbraukt uz Grecu?

—   Pēc četrām piecām dienām.

—   Tad man gan vajadzēs vislabāk ceļot pa priekšu.

—   Kāpēc tā?

—   Tāpēc, ka es patlaban esmu no darba brīvs.

—   Vai tālāk netiekat?

—   Vēl tālāk? Esmu galā ar «Fidelio» otro variantu.

—    Bēthoven!

Sniegs, kas nesen vēl krita lielām pārslām, bija pārvērties lietū un nikni kapāja ceļojuma karietes ādas pārsegu.

Grecas ciems vai mazā pilsētiņa bija ļoti nabadzīgs, ko, neraugoties uz vakara krēslu, tūliņ varēja noskārst. Pēc Angelus skaņam spriežot, tajā atradās divas vai trīs baznīcas, bet vairums māju bija zemas, ar salmu jumtiem. Aiz logiem šaudījās vāja gaismiņa un ēnas ritmiski kustējās šurp un turp, bez šaubām, te smagi strādāja audēji, un aukla, kas viņus raustīja līdzīgi marionetēm, bija nabadzibas posts.

Gaisā bija jaušama spēcīga apiņu smarža, kas plūda no alus darītavas, kurai vajadzēja atrasties tepat tuvumā. Vaukšķēdami četrjūga zirgiem kājās ķērās suņi — vienīgie radijumi, kam bija raksturs vai kas vismaz drīkstēja to izrādīt. Jo

cilvēki, kas gāja garām vai ari iznāca namu durvis, dziļi un pazemīgi klanījās šī māņu tēla — karietes priekšā, kura varēja būt arī tukša.

Lihnovskis jautāja: — Jūs esat noguris, Bēthoven?

—        Nē. Biju gan, bet nupat man iekrita prātā pāris skaistu fioritūru, ko izlietošu savā jaunajā simfonijā.

—   Jūsu ceturtajā?

—   Nē, piektajā. Es pastāvīgi maļu vairākos gaņģos reizē.

—   Atkal kaut kas heroisks?

—   Tā sakot, tikai pāris variāciju par sniedzītes svilpienu.

—   Jums ir dīvainas iedomas, Bēthoveni

Un tagad viņi apturēja pils priekšā. Vējlukturi spīguļoja kā jāņtārpiņi, kas atmaldījušies šurpu. Izkāpuši no karietes, viņi soļoja caur noliektu muguru špalerām. Sažņaugtas rokas drebēdamas turēja vējlukturus. Sievietes goddevīgi kniksēja. Vai māte, kamēr viņa vēl bija kalpojusi par istabasmeitu, arī bija tik padevīgi zemojusies?

Viņš sajuta kaut ko līdzīgu mežonīgam, gandrīz nežēlīgi nepielūdzamam triumfam, kas tomēr viņa mutē ieguva rūgtu garšu.

Halle bija tik liela, ka tajā varētu ievietot dažas no tām mājiņām, kurās-jālēkā izsalkuma lellēm, un šo izsalkuma marionešu tēvi, tēvutēvi un mātes ar savu čaklo šaudīšanos, raustīšanos un locīšanos akmeni pēc akmens bija uzcēluši šo halli un pili. No viņu nabadzības izspiesta ikviena dārgā glezna, kas rotāja paneļiem klātās sienas, un šie vārgdieņi, kuri šūpojās vienmērīgā ritmā, graudiņu pa graudiņam bija sanesuši kopā pulveri, ar ko šauti brieži, kuru ragi karājās starp gleznām.

Kāds kungs mednieka svārkos dejojošā gaitā nāca šurp. Bez šaubām, kāds kavalieris, taču tāpat nebija šaubu, ka tas piederēja kalpotāju saimei.

—        Visgodbijīgākais sveiciens, gaišība. Esiet sveicināti, jūsu gaišība firstien .. .

Lihnovskis vēsi, nepacietīgi kundziski pamāja.

—   Kas ziņojams, grāf?

Grāfs? Tā? Un tomēr firsts ar viņu apgājās kā ar sulaini?

—        Tie, taisnību sakot, ir ļoti pieklājīgi viesi, gaišība. Mums laimējies. Viens pulkvedis un desmit virsnieku.

—   Kambarsulainis-grāfs pameta skatienu augšup uz kāpnēm. — Viņi sēž pie vakariņu galda.

Acīm redzot, tieši tai brīdī tika atvērtas ēdamzāles durvis. Bija dzirdami smiekli un tuša skaņas, kuru ar nepareiziem, nemākulīgiem akordiem kāds bungoja uz flīģeļa.

—   Gaišība, mūsu labais vīns . . .

Firsts smaidīja.

—   Katrā ziņa pēc tam savas spējas rādīs labāks klavieru spēlētājs. Vai ne, Bēthoven?

Ludvigs neatbildēja. Viņš vēlāk stāvēja savā istabā pie atvērta loga un stingi lūkojas naktī. Kad sāka kratīt drebuļi, viņš iemeta kamīnā jaunas pagales un noraudzījās, kā liesmas iedzēlās kokā. Viņa oma bija tikpat dzēlīga. Viņš bija saskatījis gluži jaunus vaibstus firsta sejā, kurš Vīnē aizvien izturējās laipni un pat zināmā mērā draudzīgi, bet šeit, savā īpašumā, izrādījies gluži citāds. Šis tukšvēders — viņš taču sen bija pa pusei plikpaurains taukvēders — uzvedās tagad ka kungs un pavēlnieks un atgādināja kaut kādu Anteja paveidu, kurš no savas zemes — kas droši vien bija milzīga — gust pretīgu spēku, un pat Kristīnes piemīlīgā seja bija sastingusi augstmanīga, noraidoša kā marmors.

«Pieklājīgi viesi»?

Nē, viņš vairs neies ēdamzālē, tāpēc ka riebums un dusmas bija remdējuši izsalkumu. Viņš piebāza pīpi un izvilka no ceļasomas nošu manuskriptu. Tā bija Appassionata, kurā vēl arvien vajadzēja izdarīt dažas korektūras; vismaz šo sonāti viņš gribēja aizsūtīt Jozefinei.

Vai kāds klauvēja?

Bēthovens pacēla galvu. Viņš jau to zināja: pat šķietami īsa iegremdēšanās prātojumos par tēmām un harmoniju varēja ilgt vairākas stundas. Patiešām, vajadzēja būt sen pāri pusnaktij, par ko liecināja gandrīz izdegušās sveces un pulkstenis.

Acīm redzot, klauvēja atkal. Ienāca kambarsulainis-grāfs, tas tātad bija muižas pārvaldnieks, kā viņš pa šo laiku bija uzzinājis. Vai viņš bija laipns un vēlīgs pret apakšniekiem? Nē, viņa izturēšanas nebija nepieklājīga, tomēr nepārprotami — par kādu niansi mazāk pazemīga nekā firsta priekšā.

Šis nožēlojamais radījums! Bēthovens pukojās. Viņš pielika plaukstu pie auss. — Kā? Atkārtojiet un runājiet mazdrusciņ skaļāk, mans draugs. Man dažreiz ir paradums būt izklaidīgam, labi neieklausīties un neuzmanīt.

—   Gaišība gaida.

—  Ko gaida?

—   Jums taču jārāda franču viesiem sava māka.

—       Franču viesiem? Jārāda māka? Pareizi, pareizi! Nu, bet es biju to diemžēl piemirsis, un tagad ir jau pārāk vēls.

—   Pārāk vēls?

vPareizi. — Bēthovens aplūkoja savas rokas, kas jau grasījās drebēt. — Šonakt mani pirksti jau aizgājuši gulēt. Esiet tik laipns un paziņojiet to Lihnovskim.

—   Viņa gaišībai?

—       Pardon, viņa gaišībai. Ka es šodien vairs nevēlos «rādīt savu māku» pie klavierēm.

—   To taču es nekādā ziņā nevaru viņa gaišībai. . .

—   Nē?

—   It īpaši, ja man ir pavēle . ..

—   Kāda pavēle?

—   … jūs tūliņ vest līdzi.

—   Lai es pie klavierēm «rādu …»?

—   Gluži pareizi, gaišība un firsta viesi gaida.

Bēthovens nopūtās. Viņš piecēlās ar uzsvērta noguruma

žestu un uzvilka svārkus, kurus bija pakāris uz krēsla atzveltnes.

—        Tad nekasnelīdz. Tad laikam gan man vajadzēs — pašam iet.

Protams, varēja būt iespējams, ka kambarsulainis-grāfs nebija izraudzījies pareizos vārdus, tāpēc ka viņš par Bēthovena attiecībām ar Lihnovski nekā noteikta nezināja. Nu, tas jānoskaidro, Bēthovens veicīgi gāja pa priekšu.

Zālē viņam pirmajā brīdī likās, ka redz halucināciju. Tas bija neticami, un viņam vajadzēja sakārtot domas.

Antejs, pēc grieķu teikām — tas taču bija zemes dievietes Gejas dēls, milzis, neuzvarams tik ilgi, kamēr aizskāra zemi, no kuras viņā ieplūda arvien jauni spēki. Heraklam, kas ar Anteju cīnījās, tāpēc ienāca prātā pacelt viņu no zemes un gaisā nožņaugt, taču tagad tam nebija nozīmes. Tuklais, Vīnē tik omulīgais un viņam draudzīgais firsts Kārlis Lihnovskis, jā gan, firsts Kārlis Lihnovskis bija šeit Grecā uz savas paša zemes pārvērties vispirmām kārtām netīkamā, pretīgā Antejāun tagad, palikdams tas pats Antejs, reizē kļuvis par verdzisku radījumu — to nevar citādi apzīmēt! — par verdzisku radījumu, kas apkalpoja Austerlicas uzvarētājus, līda uz vēdera viņu priekšā, turklāt nekāds attaisnojums nebija arī

tas, ka Lihnovskis jau bija piedzēries. Viņš šļupstēja: — Nē, mon cher lieutenant, firsts Lih-Lihnovskis uzskata par gogodu pasniegt jums pilnu glāzi.

Viņš pacēla savu glāzi un pamāja ar to uzfranču virsnieku pusi. — Uz ko mēs dzersim? Un jūs, kungi, patiešām esat pārliecināti, ka lielajam ķeizaram iepatikusies Marija Luize? Šī mazā princese un erchercogiene? Viņai ga-gan ir tikai četrpadsmit gadu un vajadzētu apēst vēl krie-krietni daudz gailīšu, lai paaugtos un kļūtu dedzīgāka. Jo, iebaudījušas gailīšus, sievietes kļūst dedzīgas.

Viņš guldzoši smējās. — Tas katrā ziņā ir nemaldīgs, noslēpumains līdzeklis, ko es jums, kungi, varu izpaust, un es to pastāvīgi turu, tā sakot — tā sakot, savā mājas aptiekā. Tatad uz lielā ķeizara un Austrijas mazās Marijas Luizes kāzu nakti, kad viņa vispirms būs apēdusi gailīšus. Tā tik bulu alianse! Vive 1 empereur, uzvārētājs kaujās un gultās!

Viņš aizrijās, jo šajā acumirklī ievēroja Bēthovenu. —Tur jau ir mans klavierspēlētājs. Pulkvedi, godājamais pulkvedi, tas ir Ludvigs van Bēthovens, ko jūs gribat dzirdēt. Bēthoven, improvizējiet kaut ko, un pēc tam jums, pulkvedi, vajadzēs atzīt, ka firsts Lihnovskis servējis jums muzikālu … — viņš savilka lupas un noskūpstīja pirkstu galus, —mu-muzikālu delikatesi no Vines.

Kur gan jau agrak kāds bija tik baudkāri skūpstījis pirkstu galus?

Ak jā — toreiz vecu drēbju tirgotājs sīkumtirgū Bonnā, un arī toreiz runa bija par riebīgu, netīru gadījumu. Bēthovens jutās pavisam mierīgs, bet šis savādais miers bieži bija ātru, kaislu dusmu priekšvēstnesis. Tas nozīmēja, ka tagad jāuzmanās!

—   Pulkvedim vajadzēs no delikateses atteikties

—   Kā? Atteikties?

—  Tāpēc ka man nav nodoma spēlēt.

Verdziskais Antejs stiklainām acīm raudzījās pretim šai problēmai, kas sniedzās pāri viņa saprašanas spējām.

—   Kā jums nav? Nav nodoma spēlēt? Bet man ir nodoms likt jums spēlēt, un tāpēc jūs spēlēsiet! Es esmu šiem kungiem, pulkveža kungam devis savu vārdu, savu firsta vārdu!…

Bēthovens palika mierīgs, bet slēptās dusmas jau iesvēla

viņā savus pirmos trulos, versmojošos mutuļus. Viņš nicīgi pameta ar roku.

—       Firsts! Labi, jūs esat firsts un tāds esat kļuvis piedzimstot, tātad gadījuma dēļ, un— firsti jau bijuši tūkstošiem un būs vēl tūkstošiem. Bet es …

Tagad dusmas viņā tomēr uzliesmoja. — Bet Ludvigs van Bēthovens ir tikai viens!

Arā koridorā viņš dziļi uzelpoja. Viss bija labi iznācis. Viņš pat nebija durvis aiz sevis aizcirtis, un tas, kurš saglabāja mieru, palika pārākais. Viņa vārdi, zināms, bija skanējuši drusku lielīgi, bet viņš tos nenožēloja. Sis —firsts, kas šodien bija uzvedies kā cūka …

Viņš uzkāpa augšā un ieslēdzās savā istabā. Tagad jau varēja pat smaidīt. Rīt, kad vīna skurbuļa radītā migla bus izklīdusi…

Kas tad nu atkal? …

Kāds rībināja ar dūrēm pa durvīm.

—   Ietiepīgais klavieru spēlētājs tiek arestēts! Atvērt!

Atvērt? Protams, ne!

—        Ja šis tēviņš, šis ietiepīgais klavieru spēlētājs tūliņ neatvērs, tiks uzlauztas durvis!

Iereibušie ir neatlaidīgi un nav spējīgi atbildēt par savu rīcību. Viņš to bija pieredzējis tēva laika. Taču vai Lihnovskis tiešām gribēja?… Tas jau ar visu sparu spieda durvis un skaitīja: — Viens .. . divi. ..

Varbūt viņš vēlējās savu firsta varu, savu firsta godību Austerlicas uzvarētajiem uzskatāmi nodemonstrēt?

Tamlīdzīgas scēnas, kas pauda brutālu varu, viņam arī nebija nekas jauns, bet pašlaik te bija pavisam cits gadījums. Viņš vairs nebija mazs puisēns. Tagad viņš bija vīrs, gan ne visai liela auguma, tomēr viņam piemita spēks, ko daži pat apbrīnoja.

Gaišība varēja nākt. Gan jau tiks gādāts par uzņemšanu, kādu ši uzvedība pelnījusi.

Viņš paņēma kadu smagu krēslu, ko rotaļīgi pavirpināja rokās. Durvis drebēja, un —dīvaini — sārtas liesmas šaudījās pār augstu pacelto krēslu un durvīm, kas patlaban brikšķēdamas lūza …

Franču virsnieki rāva Lihnovski atpakaļ, un arī Bēthovena rokam uzgūla smagums.

Tad istaba bija alkal tukša un tikai koka šķēpeles karājās

virās, aizklādamas caurumu, kas rēgojās tur, kur nesen vēl bija durvis.

—   Kas te notiek?

Marija Kristīne naktstērpā stāvēja drebēdama durvju spokainajā ietvarā. Viņas sejā vairs nebija pirmītējā aukstā kā marmors sastingusī izteiksme, kaut arī aiz bailēm tā bija gluži bāla .. .

Bēthovens neteica ne vārda. Viņš sakravāja ceļasomu un steigā atstāja pili.

Lietus gāze drīz vien bija viņu izmērcējusi no galvas līdz kājām.

Ar speciālā pasta ratiem viņš no Tropavas aizrībināja uz Vīni un tur joprojām vēl ar ceļasomu rokās devās pie Bigo. Bigo de Moroga kungs bija Razumovska bibliotekārs; vajadzēja apspriesties par kvartetu, ko bija pasūtījis grāfs, kurš labprāt ļāva titulēt sevi par firstu.

Bigo kundze tika uzskatīta par izcilu pianisti, un, tā kā viņa interesējās par visām klavierkompozīcijām, tad Bēthovens parādīja viņai galīgi izmirkušo, kuriozo Apasionātas manuskriptu. Marijai Bigo izdevās paveikt šo brīnumdarbu un nospēlēt sonāti no izmirkušā manuskripta, bet tad viņas vīrs iztulkoja drūmi kvēlojošo, mežonīgo Apasionātu par postu nesošu mīlas atklājumu savai sievai, par vēstnesi, kas ar īpašu nolūku atvests līdzi no Grecas pils. Tā radās nesaskaņas.

Odu kodieni! Darbs! Kvarteti Fa mažorā, mi minorā un Do mažorā likās viņam diezgan labi, pat ar viņa prasībām. Tos vajadzēs apzīmēt ar piecdesmit devīto opusa numuru, opuss sešdesmit būtu viņa Ceturtā simfonija. Klavierkoncerts Sol mažorā bija dabūjis piecdesmit astoto numuru, — tātad jau ievērojams numurēto darbu skaits, un nu radās jautājums, gluži bērnišķīga domu rotaļa: kādam opusam varētu krist šajā loterijā sešdesmit pirmais numurs.

Starp citu, tas bija mīklaini.

Kolikas knaibīja viņa zarnas, velns aiztepēja ausis aizvien vairāk un vairāk. Jozefīne bija atrakstījusi maz un zināmā mērā vēsi. .

Pa spraugu starp slieksni un durvīm kaut kas tika bīdīts iekšā. Tas nevedās viegli, bet acīm redzamā nekrietnība, kas

arā notika, palika stūrgalvīga. Sprīdi pa sprīdim avīze ieslī■ dēja istabā, un Bēthovens ar drūmu humoru uzsauca:

—   Pateicos!

Mežonīgi lēcieni nodārdēja pa kāpnēm lejā.

Avīze bija «Atklātā Doma», un kāds parasts pačalojums par mākslu, fon Kocebi kunga tā sauktā vēstule, bija apvilkts un pasvītrots ar sarkanu zīmuli.

Fon Kocebi kungs, slavenais teātra dzejnieks…

Fridrihs Šillers bija nesen miris, un nekad viņa ilgu sapnis — iemantot kā dramatiķim reiz tikpat lielu nozīmi kā fon Kocebi kungam — nebija piepildījies!

Ko tad fon Kocebi kungs šeit bija sarakstījis un «pačalojis»?

Bēthovens lasīja:

«Jūs redzat, ka vēl arvien franču jaunumi pilda mūsu teātrus, kamēr mūsu dzejnieki un komponisti klusē. Bet patiešām, ja daži no mūsu jaunakiem mūzikas talantiem, it īpaši Bēthovens, turpinās savu iesākto ceļu, tad viņi gan nekad negūs uz skatuves spožus panakumus. Nesen uvertīra viņa operai «Fidelio», kura piedzīvoja tikai dažas izrādes, tika . . .»

Pareizi. Tā atkal toreiz bija caurkrišana, pat kaut kas līdzīgs teātra skandālam . ..

«…spēlēta Augartenā, un visi bezpartejiskie mūzikas pazinēji un draugi bija pilnīgi vienis pratis, ka nekas tik nesakarīgs, skarbs, juceklīgs un ausi aizskarošs gan mūzikā vēl nekad neesot uzrakstīts. Visgriezīgākās modulacijas seko cila citai patiesi briesmīgā harmonijā, un dažas nabadzīgas idejas, kuras atņem tai arī jebkuru cildenuma spožumu un pie kurām pieskaitāms, piemēram, «pasta radziņa solo» …»

Bēthovens iesmējās.

«. .. pie kurām pieskaitāms, piemēram, «pasta radziņa solo», kam šķietami jāpaziņoļ!!!) gubernatora ierašanas, — noslēdz nepatīkamo, apdullinošo iespaidu. Turpretim Andreasa Romberga lieliskā uvertīra atklāja pilnskanīgas iekšējās dzīves izjutu un varēja noderēt par pilnīgu pretstatu Bēthovena mūzikai.»

Tas atkal viņu nomierināja: tagad Rombergs, un pirms tam jau arī nebija citādi bijis. Septītajā aprīlī «klausītājus bija apbūrusi» Veigla opera «Vestas uguns», un astotajā aprīlī publika bija nonākusi «sajūsmas reibonī», klausoties Pajera operu «Sargino». Desmitajā aprilī notika liesa otrajam

«Fidelio» variantam; operu tūdaļ atkal atcēla, un viņš to bija paņēmis vispār atpakaļ. Tur tā gulēja skapi — nedzīva, nevienam nevajadzīga. Nebija teātra, kas būtu par to interesējies. Par kaut ko tik «nesakarīgu, skarbu, juceklīgu». Jā, pat Kerubini bija varējis tikai galvu vien nopurināt par Leonoras trešo uvertīru.

Stefans Breinings atrāva durvis. —Ludvig! Ak, es gribēju tevi sagatavot un esmu atnācis par vēlu. Redzu …

Bēthovens pamāja ar galvu. — Jā, esmu to jau izlasījis.

—  Šis nodevīgais un muļķīgais uzbrukums…

—   … kas nozīmē sabiedrības domas …

Breinings saniknots uzsita ar spieķi uz grīdas. — Ludvig, es tev saku, šis «pasta radziņa solo» un tava trešā Leonoras uvertīra vien . ..

Bēthovena seja sašķobījās izsmieklā. — Pataupi savu spieķi, Stefan, tā nepietiks, lai pārveidotu pasauli.

Breinings purināja galvu. — Viss ir tik bezjēdzīgs…

—   Jā un nē. Varbūt tomēr tam ir sava jēga, tāpēc ka spīts mūs dzen uz priekšu un ciešanas dara pilnīgākus, tieši ciešanas. Vai tev ir kāda ceturldaļstundiņa laika, Stefan? Tad es varētu tev kaut ko nospēlēt, kam arī ir sakars ar ciešanām un kas ir izaudzis no tām, — tikai ne «pasta radziņa solo» dēļ, Stefan. Vai tu gribi dzirdēt šo mūziku? Es spēlēšu to no partitūras, ciktāl esmu to uzrakstījis, un nosaukšu orķestra balsis, lai tev rastos priekšstats.

Viņš sēdēja jau pie flīģeļa.

—   Tagad! … Četras reizes re … piano … timpāni… un tagad klarnetes un fagots! … Vai dzirdi? Pirmās vijoles piesaka sevi — re diēzs, re diēzs, re diēzs, re diēzs, aiz nepacietības re jau paaugstinājies par re diēzu .. un te — pievienojas jau arī otrās vijoles. Melodija skumja, vai ne? Bet atkal mierinoša, jeb tev tā liekas nesakarīga, skarba un juceklīga?

—  Ludvig!

—   Pagaidi taču, Stefan! Tu vēl ar to iepazīsies, tikai pacietību. Astoņdesmit astoņas taktis pacietības, Stefan, jo tikai pirms astoņdesmit devitās takts es tai dodu atļauja pieteikt savas prasības! Atkal solo, taču šoreiz tas nav «pasta radziņam», bet vijolei. Uzmanību! Astoņdesņiit sestā, astoņdesmit septitā, astoņdesmit astotā takts … lūk, un nu tā ieskanas!

Viņš dziedāja, gaudoja. — Tara! Tara! Tara! Vijole, solo vijole! Tas, proti, ir vijoļkoncerts. Re mažorā! Bet toņkārta jau gan tevi mazāk interesē, Stefan …

Gaisma šaudījās, un viņš raudzījās ar mazliet greizu skatienu uz senēģiptiešu uzrakstu, kas atradās zem stikla uz sekretera.

«Neviens mirstīgais vēl nav pacēlis manu plīvuru …»

Labi, un kas notiktu, ja kādam mirstigajam kādreiz laimētos šo plīvuru pacelt?

Kur ir jēga, kur nav jēgas?

Viņš aizsita ciet nošu burtnīcu, kuru bija lasījis. Tā bija Meila uvertīra, ar kuru šodien atklās koncertu, un viņam taču vajadzēja to galu galā izskatīt, proti, izlasīt.

Kur ir jēga, kur nav jēgas?

Pirms paris nedēļām vinieši bija atkal dejojuši uz ielām, taču nevis Trafalgāras jūras kaujas dēļ. Šoreiz gaviles bija izraisījuši divi vardi: Jēna un Aueršteta. Austriešiem bija jāpacieš sava Austerlica, kāpēc tad prūšiem lai klātos labāk? Vācieši pat kopā ar frančiem bija cīnījušies pret vāciešiem — Reinas savienības karaspēka daļas, kuras nodibināja dienvidvācu un rietumvācu firsti zem korsikānieša protektorāta.

Kur ir jēga, kur nav jēgas? Vai tiešām viss ir bez jēgas, kā Stefans toreiz bija teicis …

Drīzāk izklaidīgi nekā rūpīgi viņš sasēja kaklautu un spoguli ievēroja aiz sevis kalendāru.

Bija divdesmit trešais decembris, tātad Ziemassvētku laiks.

Tieši pirms trīsdesmit gadiem tēvs viņam bija uzdāvinājis mazo vijoli, kas vēlāk kļuva lielāka un ko viņš slacīja gaužām asarām. Tas bija velnišķīgs instruments, viņš bija to nolādējis un tagad savā vijoļkoncertā tomēr ar to izlīdzis. Šodien «An der Wien» teātrī Klements to spēlēs pirmo reizi atklāti, un — debess augstā — viņam vajadzēja pasteigties. Pēc pusstundas bungām jāsāk ar savu noslēpumaino signālu.

Vai tad viņam tomēr reiz nebūs lemti lielie panākumi?

Viņš stingi lūkojās spogulī. Žēlīgā debess, viņš taču bija aizmirsis iedot koncertu izskatīt savam brālim Kārlim, finansu virsniekam! Šī doma iepriecināja. Tikai pirms dažām dienām un tad arī vairāk gadījuma dēļ viņš bija dabūjis zināt

Zimroka atbildi uz toreizējo Kārļa vēstuli. «Ļoti godātais finansu virsnieka kungs! Līdz šim es biju tādās domās, ka Ludvigs-savas kompozīcijas aizvien ir rakstījis pats, un man arī tagad vēl ir tāds uzskats.» Tamlīdzīgi…

Vai tur nav jāsmejas? Un šo vijoļkoncertu viņš, Ludvigs, atkal bija uzrakstījis pats un gluži viens.

Klements, kurš pagaidam vēl diriģēja, tieši pacēla takts zizli, lai sāktu Meila uvertīru, kad ienāca Bēthovens un pāris veicīgiem soļiem devās uz savu parasto stāvvietu blakus orķestrim. Viņš vēl pagrieza galvu, lai iespējami labāk dzirdētu. Jo bija jau sen izlēmis un to ari uzšņāpis uz kādas Razumovskim domāta kvarteta uzmetuma lapas: viņš nevēlējās vairs ilgāk slēpt savu kurlumu. Mūžīgā slēpšanās ar laiku kļuva muļķīga un necienīga.

Neviens neaplaudēja, viņam parādoties. Nu jā, ar «Fidelio» un jo sevišķi ar Trešo Leonoras uvertīru viņš bija savu reputāciju zaudējis.

Zalē, protams, bija arī draugi, kas labprāt būtu aplaudējuši, bet. labi, ka viņi to nedarīja. Šķidrie aplausi izskanētu kā ņirdzīgi smiekli.

Aiz orķestra pie sienas stāvēja Zeifrīds, otrais kapelmeistars un labais draugs Zeifrīds. Viņš bija sakrustojis rokas un palocījās Bēthovenam. Tas nozīmēja: es gaidu savu uzstāšanos, kad Klements spēlēs, un esiet bez rūpēm, Bēthoven, es diriģēšu, un jūs būsiet apmierināts.

Bēthovens smaidīja pretim: es arī esmu bez rūpēm, Zeifrid.

Iesākās Meila uvertīra, un Bēthovens atkārtoja to no galvas. Visai skaists gabals, jāatzīst. Franciski elegants, kaut arī mazliet sekls.

Nošalca aplausi. Instrumentus pārskaņoja. Klements aizgāja atnest no mākslinieku istabas savu vijoli, un nu lokans un enerģisks podijā uzkāpa Zeifrīds. Viņš šķirstīja partituru, šur tur ielocīja lapās pa stūrītim, lai veikli varētu pāršķirt, un, aiz nepacietības sasprindzis, pieklauvēja beidzot pie nošu pults. Orķestrī jāpārtrauc skaņošana, un Klementam jānāk uz priekšu.

Viņš nāca — ar vijoli kreisajā padusē, lociņu rotaļīgi uzmaucis uz labās rokas mazā pirkstiņa. Sajūsmas brāzma apsveica iemīļoto kapelmeistaru, kas tagad bija pārvērties iemīļotajā vijoļvirtuozā. Visu laiku, kamēr viņš atkārtoti pārbaudīja vijoles uzskaņojumu, pagrieza atpakaļ tapiņu un

ķērās pie stigām, lai tās pastieptu, viņam nemitīgi vajadzēja klanīties.

Tad viņš pamāja Zeifrīdam, kas pacēla rokas. Visniecīgākā kustība orķestrī sastinga.

TūdaJ sāksies. Lūdzu apdomīgi, mīļo Zeifrīd, lūdzu apdomīgi un noslēpumaini. Jo vēl neviens mirstīgais šo plīvuru nav pacēlis! …

Tad! . . . Takts zizlis nokrita lejup ar vieglu, gandrīz nenozīmīgu kustību.

Labi, Zeifrīd, labi!

Bēthovens turēja roku pie auss. Timpāni iekrita lieliski! Viņš gan neko nevarēja sadzirdēt, tāpēc ka orķestris iesāka piano, bet kustība rādīja, ka bungas tika aizskartas pavisam viegli.

Obojas, klarnetes, fagoti — dolce, Zeifrīd! Un tās pūta dolce, tik maigu dolce, kādu viņš tieši vēlējās. To varēja skaidri nojaust pēc putēju lūpu kustībām.

Crescendo un forte! Tas aizsniedza pat viņa dzirdi, pēkšņi un reāli; fantoms, ko viņš bija atmodinājis dzīvei un kas tagad kāpa augšup. Tūdaļ nost, atpakaļ! Jo nu čukstēs vijoles! Re diēzs! Re diēzs! Re diēzs! Piano! Bass — forte! Un tagad otrās vijoles. Pia'no! Piano! Bass, forte! Bass arī jūs pavisam noslāpē, bet, kad pienāks laiks, tad kāda vijole, solo — vijole…

Tutti! Fortissimo!

Un tagad atkal maigi, mani draugi! Obojas, klarnetes, fagoti un trompetes, tikai, es lūdzu jūs, maigi! Un tā taču ir gluži skaista tēma, vai ne? Zināms, arī skumja un sēra, bet tai pašā laikā mīlīga un mierīga kā mierinājuma pilns lietutiņš.

Viņa seja šķita kā no bronzas, vienīgi acis zibēja. Klement, tagad jūs varat jau lēnām celt savu vijoli pie zoda …

Tā ir labi! Tenuto un mezzoforte. Crescendo un sforzato. Vēl vairāk sforzato!

Jūsu rokās tagad ir Cēzars un viņa laime, Klement, kaut arī tas nav svarīgi, — bet kas gan ir svarīgi? Svarīgi ir tas, ko es jums vienmēr esmu teicis: mūzikai jāizšķiļ uguns no cilvēka gara!

Tikai uguns? Mūzika spēj arī mierināt, pat ar skumjām mierināt. To es apliecinu, tāpēc ka pats esmu to piedzīvojis!

Tā spēj cilvēku drīz padarīt rāmu, drīz atkal kā ar trompeti traukt kaujā.

Cadenza. Esmu ziņkārs, Klement. Ne tik daudz ņirboSa greznuma un skanošu vizuļu, Klement, kā es to redzu pēc jūsu pirkstiem! Patiesi, jūs spēlējat virtuozi, bet tagad galvenais, lai mūzika aizkustinātu sirdis. Vienkāršāk, vēl vienkāršāk! Nekad nevar būt pietiekami vienkārši! Es dodu jums šo labo padomu, Klement, un kaunos, tāpēc ka arī manā mūzikā vēl par daudz ņirboša greznuma. Vienkārši! Vēl vienkāršāk! Tikai — nav jau tik viegli rakstīt pavisam vienkārši. Varbūt…

Larghetto. Ļoti skaisti. Kadence, un seko rondo. Allegro giocoso. Tu varētu tempu vēl mazliet vairāk kāpināt, Zeifrīd.

Jā, tā, tagad — jūs visi izturaties braši un tūliņ būsiet to braši paveikuši.

Tutti! Diminuendo — perdendosi, perdendosi…

Pianissimo! Es jums lūgtin lūdzu: pianissimo!! Es vēl arvien mazliet dzirdu, un es nedrīkstu pašlaik nekā dzirdēt!

Klement, un tagad vēlreiz! No pianissimo četrās taktīs līdz fortissimo. Tutti! Akordu! Akordu! Ramm! Tamm! Labi!!…

Šī aplausu brāzma! Šī sajūsma, gandrīz jau histēriska! Spalgas sieviešu balsis: — Klement, Klement!!

Vai tad viņš tomēr reiz būtu izcīnījis uzvaru?

Arī viņam vajadzētu pateikties. — Bravo, Klement! — Un arī orķestris un Zeifrīds bija pelnījuši Bēthovena uzslavu.

—  Bravi tutti! Bravi tutti! Zeifrīd! Zeifrīd!

Zeifrīds pēkšņi iemeta savu takts zizli orķestrī. Tas nozīmēja: kas esmu es? Ko es spēju? Lūk, tam tur lejā — pieder visi nopelni!

Kāda naida pilna balss ķērca: — Šī virtuozitāte! Zēl, ka Klements nevarēja to pierādīt ar cienīgāku objektu.

Citi ar skubu, kā baidīdamies nokavēt kaut mirkli, to dzīgi apstiprināja: — Pareizi! Kāpēc šis izcilais vijolnieks.. .

Trokšņainajā jūklī Zeifrīds rēca: — Bēthoven! … Bēthoven!!

Bēthovens pasmaidīja, pamāja viņam un — bija jau aizgājis.

Kāds apsēdās blakus, ieplēta elkoņus uz galda un raudzījās uz viņu tā, it kā viņš būtu kāds neredzēts rāpulis. — Patiešām,

ir tikai viens Bēthovens, kā tu esot kādam firstam apgalvojis, ja Malfati nav mani aplam informējis. Ar to es nedomāju vis mūziķi, bet dīvaino namu ar noslēpto jumta istabu. Tevi meklē pa visu Vīni, tāpēc ka tomēr atrodas daži cilvēki, kas gribētu nevis sist tevi nost, bet izņēmuma kārtā spiest roku un apkampt, bet tu sēdi «Gulbī» viens pats pie krāsns, savā ierastajā kaktā. Viesmīl, man arī vienu kausul

—   Gleihenštein!

—   Tas jau izklausās gandrīz kā prieks?

Bēthovens piemiedza acis un vērīgi aplūkoja jaunā barona aristokrātisko ārieni. — Es gribētu reiz mācīties sasiet kaklautu, kā tu to dari.

—   Tjā, tas nav tik vienkārši kā komponēt, — Gleihenšteins ošņāja. — Kādu tabaku tad tu īsti pīpē? Angļu? Neraugoties uz kontinentālo blokādi. Pareizi, vive 1'empereu.r! Kaitēsim viņam, kur vien tik varam, un tāpēc es palīdzēšu tev pīpēt no tavas tabakas.

—   Smalkais blēdi! No kurienes tad tu nāc?

—   Tas ir vesels romāns, ko es tev pastāstīšu vēlāk. Divu gadu ilga klaiņošana pa Austriju, Ungāriju, un kas zina, kur vēl, toties tagad es palikšu Vīnē.

—   Vai atkal par rakstvedi?

—   Vienu pakāpi augstīik, ja drīkstu lūgt. Par sekretāru. Tas nozīmē: pašlaik — kopš vakardienas es atkal piederu Vīnei — es vēl skaitos komandējumā.

Gleihenšteins kustināja tikai lupas. — Cenzūra. Okšķeru bars, un es tūliņ kaut ko uzzināju, kālab meklēju tevi kā mazo adatiņu.

Viņš izņēma no kabatas portfeļa kādu apdrukātu papīra lapu un pabīdīja to Bēthovenam priekšā. — Pirmais novilkums, recenzija par kādu zināmu vijoļkoncertu, un Mēzera kungs, galma virsmaršals, atkal ir elegantās sabiedrības uzskatu paudējs «Vīnes Teātra Avīzē». Tā iznāks rīt, un tāpēc kritika ir tik ātri uzrakstīta un salikta. Tikai nejauši un tāpēc, ka vēlreiz gāju garām iestādei…

Bēthovens lasīja:

—    «Par Bēthhofena …»

Viņš ķērcoši smējās. — Tā nu gan ir slava. Viņi pat vēl nezina, kā manu vārdu raksta.

—   «Par Bēthhofena koncertu mūzikas pazinēju spriedums ir nedalīts. Tas atzīst, ka koncertam piemīt savs skaistums,

tomēr piebilst, ka kopsakars bieži šķiet pavisam saraustīts un ka dažu vienkāršo vietu nebeidzamie atkārtojumi. ..»

Viņš paskatījās uz Gleihenšteinu.

—   Vienkāršo vietu?… Es tās neuzskatīju par vienkāršām. Kā gan cilvēks var maldīties!

Bēthovens lasīja tālāk:

—    «… viegli var nogurdināt. Spriedums skan, ka Bēthhofens savu atzīto lielo talantu varētu pienācīgāk izlietot un dāvāt mums darbus, kas līdzinātos viņa pirmajām simfonijām Do mažorā un Re mažorā un kas izvirzītu viņu pašu lielāko komponistu rindās.»

Viņš palocīja galvu. — Tā, tā. Būtu to teikuši toreiz, un mana Varoņsimfonija vispār nav pieminēta. Tomēr: pašu lielāko komponistu rindās … atzīts liels talants! … Recenzija ir neparasti spoža.

Un viņš lasīja tālāk:

—   «Bet tai pašā laikā jābaidās, — ja Bēthhofens turpinās iet pa šo ceļu, tad cietīs viņš pats un publika. Drīz vien mūzika varētu nonākt tik tālu, ka tā ne mazākā mērā nesniegs baudu, bet lielais nesakarīgu ideju pār blīvējums un dažu instrumentu nepārtrauktais jūklis nomāks tā, ka cilvēks atstās koncertu ar nepatīkamu noguruma sajūtu.»

Bēthovens ļāva rokai ar papīra lapu noslīgt lejup.

—   Kā gan šis nabaga cilvēks bija mocījies un pūlējies pasniegt man vispirms cukurgabaliņu un tad iecirst ar pātagu sej ā.

—   Vai te nevarētu kaut ko darīt, Ludvig?

—   Tomēr. Mēs izdzersim pāris kārtīgas pudeles, līdz kļūsim jautri kā cīruļi pavasarī. Starp citu — es vēlētos komponēt Sinfonia pastoiale. Kāpēc? Nezinu. Es vairs nedzirdu strautiņa čalas, lakstīgalas pogošanu un paipalas paipināšanu. Varbūt komponējot gribu, lai tas vēlreiz ieskanētos un atdzīvotos tikai man vien. Kādēļ tu nekā nesaki?

Viņš pacēla glāzi. — Mīļais muļķa puisi! Uz tavu veselību, Ignacl

Pēkšņi viņa stāvēja istabā Bēthovena priekšā.

Viņš bija pa pusei pagriezies uz klaviersola un stingi viņu uzlūkoja. Vai tā bija īstenība vai vīzija? Bēthovens uzmeta ašu, aizdomu pilnu skatienu nošu papīram uz flīģeļa pults.

«Priecīgas izjūtas, laukos atbraucot»… Viņš, protams, bija domājis arī par viņu, par neaizmirstamo dienu Hecendorfā … un tāpēc bija pilnīgi iespējams, ka viņas veidols būtu varējis izkāpt no skaņam un kompozīcijas sapņa…

Bēthovens ievēroja, ka viņas skropstās, arī uz kažokādas cepures un mēteļa kusa sīkas sniegpārsliņas. Jā, ārā valdīja ziema, un saulē virmoja un dzirkstīja sniega kristāli.

Viņas acis bija lielas un tumšas, varbūt pat pārāk lielas. Vai tās būtu slepenas ciešanas, kas arī seju bija padarījušas šauru?…

—   Kāpēc tu vakar neatnāci, Ludvig?

—   Es? Kur tad?

—   Vai tev Gleihenšteins neko neteica?

Viņš purināja galvu — Gleihenšteins?

—   Viņam vajadzēja tev pateikt, ka es tevi pēc koncerta gaidu. Un kā gan es tevi atkal gaidīju! Galds bija klāts kā svētkos, un es aizdedzu daudz daudz sveču …

Viņš domīgs pamāja ar galvu. — Es saprotu, kāpēc Gleihenšteins man neko neteica. Tāpēc, ka viņš ir patiesi labs draugs.

Viņa gaiši, tomēr drusku piespiesti iesmējās.

—   Gleihenšteins ir labs cilvēks un tavs uzticams draugs, bet, kad jūs, vīrieši, esat pārlieku labi, tad jūs esat arī muļķi. Jā, tā tas ir, Ludvig. Arī tu esi tāds muļķis. Kā tev šķiet, — kādu prieku man sagādā tas, ka varu tevi — lielu klaviervirtuozu un komponistu saukt par muļķi!

—   Lielu . . . komponistu? . ..

—   Muļķīti! Ir taču gluži vienalga, ko raksta šie ēzeļi, šie kritiķi. Jā, bet nu es esmu šeit, lai atnestu tev Ziemassvētku dāvanu.

Viņas mazās rokas nemierīgi rakņājās uzrocī. — Tas droši vien nav glīti, ja es to vispār tā nosaucu. Mēs tātad ar Gleihenšteinu atbraucām vienā pasta karietē. Mēs, tas ir, mamma un arī Terēze. Turklāt bērniem nepieciešama atpūta, un tāpēc mamma un Terēze šodien pat dosies ar viņiem uz Karlsbādi un pēc tam no turienes uz Teplicu — varbūt uz veselu gadu. Kādam tad nu jāpaliek šeit un jārūpējas par galeriju un istabām, un es piedāvājos būt par šo upura jēru. Uņ pie Terēzes bērni ir vismaz tikpat drošās rokās kā pie manis. Jeb vai tu, Ludvig, dēvēsi mani par sliktu māti?

Vai Bēthovens maz klausījās? Vai tad viņš nesaprata šīs ziņas jēgu, kuru viņa tam nesa kā dāvanu?

Viņš jautāja: — Kur tu biji tik ilgi?

Viņa iekvēlojās: — Vai tas domāts kā pārmetums? Nē? Jūtos vīlusies, Ludvig.

—   Tu mani pārproti.

—   Es tevi saprotu pavisam pareizi. — Viņas acis zibēja.

—   Un jūties vīlusies?

Viņš bija bez padoma un meklēja palīdzību. Kas to varēja sniegt? Mūzika?

—   Man taču tagad ir gatava sonāte.

—   Kāda sonāte?

—        Appassionata, un es tev to tūdaļ nospēlēšu. Tu jau sonāti vēl nekad neesi dzirdējusi, un es nezināju, kurp tev to varētu sūtīt. Kur tad tu īsti bij i?

•— Būšu godīga, Ludvig. Es ļoti bieži biju pie tevis un ļoti bieži arī — tālu prom.

Viņš izklaidīgi smējās. — Un tā tu Apasionātu neesi varējusi dzirdēt. Varbūt tu kaut ko vēl atceries no tās. Zini, toreiz «Zelta greifā», kur tu klausījies. Es to ievēroju. Protams, tagad tā ir gatavāka.

Viņš jau spēlēja.

Jā, sonāte bija kļuvusi «gatavāka». Cik izmisis un atteikšanās pilns Bēthovens bija cīnījies par viņu, domājis par viņu visus šos gadus! …

Pār vaigiem viņai ritēja asaras. Tā viņa piegāja pie Bēthovena. — Vai drīkstu izteikt kritiku?

Viņš strauji apgriezās. — Tu? Kādu vien vēlies!

—        Sonāte ir pārāk drūma, pārāk bezcerīga. Es to vēlējos tev pateikt jau toreiz «Zelta greifā», taču šodien apgalvošu. Man vajadzēja pie tevis atgriezties un — tikai pie tevis, Ludvig! Zināms, sonāte ir brīnišķīga, bet — tu vēl neesi sniedzis man pat roku. Jeb varbūt tu tagad mani vispirms — noskūpstītu.

Viņš maigi, saudzīgi satvēra viņu rokās. — Tu mana nemirstīgā mīļotā …

Jozefīne glāstīdama aizspieda viņam muti. — Vai tu šovakar nāksi? Es atkal gaidīšu. Vai lai iededzu daudz sveču jeb .. .

—   Jeb?…

Ko viņa atbildēja? Viņš to nebija varējis droši nolasīt no viņas lūpām …

—   Jeb tikai… vienu pašu?

Tagad viņš metās darbā neatlaidīgi un nikni, līdzīgi dzelzs tarānam, ar kādiem senos laikos tika dragāti ienaidnieka pilsētu mūri un vārti.

Arī viņam tagad bija dragājami mūri, jo pilsētā viņu gaidīja sieviete, kuru viņš mīlēja, kura viņam nozīmēja bezgalīgu svētlaimi. Kādu vakaru Jozefīne bija noglaudusi viņam pieri.

—   Kas tie tev par dīvainiem pauguriņiem pierē, tu dīvainais nemiera gars! Jā, tevi moka nemiers, Ludvig, un lādēj es gribu būt tavs miers.

Jā, vēl viņā nebija miera.

Viņš bija rakstījis teātra direkcijai un pretendējis uz teātra komponista vietu. Noraidīts. Ak, nebijis šī «Fidelio»!

Vijolkoncerts — ari neveiksme. Varbūt šis darbs gūtu lielākus panākumus, ja to aranžētu par klavierkoncertu? Tas gan būtu sava veida algādža darbs.

Bet balva, balva, kas viņu vilināja! Tās dēļ vajadzēja izmēģināt visu.

Pastorālā simfonija, sapnis un īstenība, atmiņas, tagadne un arī jau nākotne, — vai tā pavēra apsolīto zemi, kurā viņš ieies roku rokā ar Jozefīni?

Bēthovens svilpoja lakstīgalas dziesmu. Vai viņš vispār to svilpoja pareizi? Viņš pabāza galvu pa logu lauka. Tuvumā — nevienas lakstīgalas, bet citreiz tās sēdēja kokos visapkārt. Bēthovens gan nebūtu varējis tās sadzirdēt, bet putnu prombūtni viņš tomēr uztvēra kā ļaunprātību.

Ak nē, neviena dzīva būtne, izņemot pašu cilvēku, nav ļauna, un tā viņa apmeklējumi Jozefīnes mājā un viņas nācieni pie viņa kļuva aizdomīgi. Jozefīnes dēļ viņš bija pārcēlies vispirms uz Bādeni, tad uz Heiligenštati, un viņi sastapās tikai paretam, kā mošķi, kas bīstas gaismas.

—   Vai es traucēju, Ludvig?

Istabā stāvēja Francis Brunsviks.

Bēthovens smējās. — Protams, traucē, tāpēc ka tagad mani katrs traucē, Franc. Jo ar vienu roku es vēl komponēju savu Pastorālo simfoniju un ar otru jau strādāju pie mesas

Do mažorā, kuru firsts Esterhazi pasūtījis un vēlas likt izpildīt Eizenštatē savas sievas vārdadienā. Bet kas tev noticis. Franc? Tu esi — kā lai to saka? — tik uzsvērti korekts un svinīgs . . .

—   Jā, Ludvig. Bet tagad jautāšu kā vīrs vīram, draugs draugam: vai tu patiesi mīli Jozefīni? Es domāju — vai tu mīli viņu tik loti, ka vēlētos apprecēt?

—   Franc! Varbūt tu mani turi aizdomās . . .

—   Muļķības. Bet, ja tu viņu mīli, tad precies nekavējoties.

—   No dieva puses, vai Jozefīne varbūt mīl…

—   Jozefīne vienmēr mīlēs tikai vienu vīrieti — tevi. Bet vakar atbraukusi māte un Terēze. Protams, Terēze ir mūsu pusē. Viņa vēlas Jozefīni… — Brunsviks mazliet sastomījās, — un varbūt vēl jo vairāk tevi redzēt laimīgu. Viņa ir krietnākais mūsu Sociйtй humaine loceklis. Vai saproti?

Bēthovens bija izklaidīgs, nemiera pilns. — Bet kas noticis ar Jozefīni?

Brunsviks strupi atbildēja: — Jautājumam jāskan citādi: kas noticis ar māti? Vakar viņa tūlīt pat pēc savas ierašanās izbārusi Jozefīni, ka tā atkal izniekojusi veselu gadu no savas jaunības un skaistuma. Vārdu sakot, māte prasījusi, lai Pepi atkal apprecētos, turklāt bērniem vajadzētu izjust tēva audzinošo roku.

Bēthovens ar sarkastisku neuzticību aplūkoja savas rokas.

—   Pārlieku goda pilna doma, ka manas rokas pēkšņi spētu uzrādīt audzināšanas dotības. Bet es taču nevaru mācīt bērniem tikai klavierspēli vien. Un Vai tad es pats jau esmu izaudzināts?

Francis Brunsviks smaidīja. — Par tavu audzināšanu parūpētos Pepi, cik nu es sievietes pazīstu. Bet stāvoklis ir pārāk nopietns, lai jokotos. Māte gribēs iespaidot Jozefīni, tikai ne pēc tava prāta, Ludvig, un tāpēc — esmu šeit ieradies kā precinieks pie līgavaiņa, lai gan citādi esmu dzirdējis tikai par līgavas preciniekiem. Man tev pie viena arī Jozefīnes uzdevumā kaut kas jāpaziņo, un proti, ka viņa izlēmusi un ir gatava panākt drīzu laulības noslēgšanu ar tevi arī tad, ja māte viņu tāpēc padzītu. Tad viņa tiktu padzīta pie tevis, — to lai tev paziņojot, — un viņa ir pārliecināta, ka spētu šādu trimdu panest visai labi.

Bēthovens jutās aizkustināts . . .

—   Franc, to tev gan nekad nevajadzēja man teikt, un nu es vēl jo mazāk varu ar viņu pašreiz apprecēties. Jeb vai jūs abi mani turat par nelieti?

Viņš skraidīja šurp un turp. — Ko man ir ienesuši Lobkovica rīkotie subskripcijas koncerti? Es strādāju un veģetēju. Protams, man ir līgums ar Klementi, bet ja naudu laikā nesaņemu … Un šajā trūkumā lai es nu ievedu Jozefīni?

—   Ja jūs abi varētu doties uz Martonvasaru …

Bēthovens uzbrēca: — Es! Kādā lomā?! Kā žēlastības

dāvanu saņēmējs, kā nicināms subjekts vīra personā, kurš ļauj sievai sevi uzturēt? Nē, es Jozefīni patiesi mīlu. Kaunies, Franc.

Francis Brunsviks nodūra galvu. — Jā, es kaunos. Jo tu neesi nekāds grāfs Deims, bet — tā teiktu māte — tikai mūziķis Ludvigs van Bēthovens.

Brunsviks cieši apkampa draugu. — Es tātad sacīšu Pepi, ka viņai vēl tevi jāgaida. Jāgaida. Uz redzēšanos, Ludvig.

—   Pag, Franci! — Bēthovens aizturēja Brunsviku. — Vai «līgavaiņa preciniekam» parasti neiespiež rokā sudraba dālderi? Tāds nabaga mūziķis kā es, protams, var maksāt tikai ar notīm, un turklāt tās nav pat ne čella notis. Vai drīkstu tev veltīt šo klaviersonāti?

—   Ludvig! Bet tā taču ir Apasionāta, kuru tu Pepi…

—   Jā, un?…

—   Vai man to nevajadzētu tomēr labāk atdāvināt Jozefīnei… kā savā ziņā pāragru kāzu dāvanu? …

Bēthovens smējās aizgūtnēm: — Franci, Franci! Kāzu dāvanai es komponēšu kaut ko tādu, ko pasaule vēl nav dzirdējusi.

Eizenštate un mesa Do mažorā… Mūris, kuru viņš gribēja sadragāt, lai iegūtu Jozefīni, nebija padevies arī šeit.

Galma baznīca! Zeltā mirdzoši svēto tēli un krāšņi rotājumi. Augstdzimuši kungi un dāmas. īsa, ātra palocīšanās tabernakula priekšā un godbijībā sastinguši, dziļi galma reveransi augstajiem kungiem. Vīraks un pomādes, parfīma smaržu vilnis. Galma baznīca! Vai dieva dēls arī bija ļāvis sevi galma krustā sist?

Izpildīja mesu Do mažorā. Un tad sekoja vēlīgi laipnais, izbrīna pilnais, pieklājīgais firsta jautājums viegli norājošā

tonī viesu un visas pavadonības klātbūtnē: — Ko tad jūs tur atkal esat saražojis, mīļo Bēthoven?

Parka trūdu smaka, dusmas sirdī, tūlītēja atgriešanās Vīnē. Honorārs nu gan arī sanāks mazāks. Novāktie, bezcerīgi tukšie lauki! Turklāt abas rokas apsaitētas. Kā tas sāpēja! Vai patiesi no ilgās spēlēšanas un mēģināšanas komponējot varētu būt iekaisušas nagu saknes. Un tikai ķirurgs spētu palīdzēt? …

Vīne . ..

Kas?… Jozefīne aizcejojusi? Kurp un uz cik ilgu laiku?

Gleihenšteins tikai paraustīja plecus.

—   Un tu esi iepēris erchercogu?

—   Ko?

—   Erchercogu Rūdolfu, savu klavierskolnieku.

—   Tu esi traks, Gleihenštein!

—   Bet tā stāsta.

—        Kas tad? Līdēji galminieki, kas izplata tenkas un jūtas apvainoti. Tagad es tev izklāstīšu savu variantu. Es mācu princim klavierspēli, labi, arī dukātu dēļ, kas man jānopelna, bet es viņu citādi labi ieredzu, un šīs simpātijas, liekas, ir abpusējas. Viņš ir arī visai talantīgs — kluss, vienkāršs jauns cilvēks, man sirsnīgi pieķēries, un tas viss man nozīmē pat vairāk nekā simt dukātu! Es to pateicu princim pašam, kad man bija sadursme ar tresaino ākstu — galma virsceremonijmeistaru.

—   Sadursme?

—        Tūdaļ pirmajā stundā! Es tikko biju ieradies Šēnbrunā, kad viņš jau gribēja man ieskaidrot galma ceremoniālu. Es tūliņ atrāvu mūzikas istabas durvis: «Princi, lai mūsu starpā būtu skaidrība. Esmu šeit, lai mācītu jums klavierspēli, vai ne? Un pagaidām spēlēju klavieres mazliet labāk par jums, tiesa? Un nekādā ziņā neesmu ar mieru jūsu priekšā līst četrrāpus — arī par simt dukātiem stundā ne!»

Gleihenšteins smējās. — Tu jau esi adatains ezis, Ludvig.

—        Un princis to saprata. Viņš noteica: «Lieciet viņu mierā. Tāds viņš nu reiz ir, un es esmu lepns un laimīgs, ka mans dievinātais skolotājs mani māca spēlēt.»

—   Un kā tad palika ar pērienu?

—        Pareizi. Tātad kādu dienu es viņam kaut ko spēlēju, ja nemaldos, no mana klavierkoncerta Sol mažorā. Princis stāvēja man blakus un grozīja galvu. «Kāda tehnika! Meistar,

vai nevarat man atklāt, kā jūs šādu spēli, šādu tehniku iemācījāties?» Man iešāvās prātā kaut kas varbūt drusku nebēdnīgs. «Labprāt. Lūdzu, sēdieties, princi, pie flīģeļa. Tā, un tagad, piemēram, spēlējiet gammas pa kvintu apli. Sāciet ar Do mažoru.» Viņš spēlēja, es jautāju ļoti lēnīgi, kā to pats bieži biju dzirdējis: «Un tas esot Do mažors?» Un tad iesitu viņam pa pirkstiem un smējos. «Tā es mācījos, taču man sita ar niedres spieķi ne tikai pa pirkstiem, bet kur vien pagadījās.» Princis izbijies, aizkustināts saņēma manas rokas. «Meistar!! …» Bet viens no lišķiem, kas visu to bija redzējis… Starp citu man kaut kas ienāca prātā. Vai tu zini, ko Plejela kungs, šī atzītā slavenība, teicis par manām pianista spējām? «Viņam nav nekādas skolas. Viņu vispār nevar saukt par pianistu.» Nu jā, man arī vēl nav divdesmit piecu simfoniju un turpat vai četrdesmit stīgu kvartetu, un velns sazina ko tik viņš ir savārstījis, bet tomēr eksistē vēl tādi cilvēki kā Tomaceks, — tu viņu nepazīsti, — kas mani — un ne tikai manas tehnikas dēļ vien — sauc par «klavieru valdnieku».

Tātad — Jozefīne bija aizbraukusi, neatstādama viņam nevienu vienīgu vārdiņu ardievām. Protams, Gleihenšteina minējums, ka Jozefīne viņa noraidījuma dēļ noslēgt laulību tūlīt varētu justies aizskarta un savā sievietes godā pazemota, bija muļķības. Tas nebūtu viņai ienācis prātā tikai pēc vairākiem mēnešiem. Bez šaubām, pirms šīs aizceļošanas būs norisinājušās dramatiskas scēnas. Grāfiene Anna Barbara ar savu nelokāmo bardzību un, iespējams, arī vēl Karolīne, grāfiene Teleki, no kuras pastāvīgi dvesa ļaunums, bija ieradušās Vīnē ciemoties, — tomēr mazu ardievu sveicienu. ..

Nu labi, tad viņš to aizsūtīs viņai, tāpēc ka vīra sirdij vajadzēja būt stiprākai. Viņš atsēdās pie sekretera, paņēma papīru un nikni aplūkoja zoss spalvu. Cik neveikli viņš to turēja apsaitētajā rokā… Un vārdi?… Skaņu ortogrāfijā viņš jutās drošāks, un visvairāk gan Jozefīne priecātos par klaviersonāti, ko pati varētu spēlēt. Toņkārta: Mi bemol mažors. Tas bija skaidrs! Nē — nebija vis skaidrs. Mi bemol mažors bija Varoņsimfonijas toņkārta, jeb varbūt te bija kāda noslēpumaina sakarība? Adagio! Labi, bet arī sava veida mežraga motīvs tāpat kā Varoņsimfonijā? Sol — fa — mi bemol! Dzīvo sveika …

Viņš pat uzrakstītu zem notīm vārdus.

Kā basi aiztraucās hromatiskā skrējienā. Jā, un tagad pamazinātie un ari palielinātie akordi! Disonējoša aiztura …

Toņkārta izplūda.

Vai tas vēl joprojām bija Mi bemol mažors vai ari jau do minors?

Kluss, neuzkrītošs La bemol mažora akords. Neuzkrītošs? Jā gan, un tagad, kad izplūdis toņkārtu, žēlabu un skumju asums, pēkšņi šis La bemol mažora akords — griezīgs! Griezīgs kā sāpes! …

Tām sekos arī vēl šķiršanās šaudīgais nemiers, bet tad ar trompešu skaņām, ar Varoņsimfonijas trompešu skaņām mūsu atkalredzēšanās neizteicamais prieks …

Cits aiz cita strauji seko tonikas un dominantes akordi.

Bēthovens piemiedza acis.

Vai viņš saredzēja vēl kaut ko, kas viņu biedēja?

Bēthovens lēnām nolika spalvu, atslējās, domāja, klausījās un beidzot aiznesa lapu ar aizsākto sonāti uz nošu kaudzi, kas bija pilna ar piezīmēm, un tur iebāza dziļi starp pārējām lapām__

—   Tev jānāk, Ludvig.

—   Nē, Stefan.

Breinings atsāka no jauna: — Tu nezini, cik ilgi viņš vēl dzīvos.

Gleihenšteins pamāja ar galvu: — Es saku to pašu, ko Stefans.

—   Un, ja es ietu līdzi, tad sagādātu sev tikai pazemojumu. Breinings izlikās pārsteigts. — Es līdz šim nezināju, Ludvig,

ka tu baidies.

Bēthovens uzbrēca: — Es jums pierādīšu pretējo, jūs plukatas, un tikai tāpēc eju turp! Bet vai jūs arī atzīstat šo manu vienīgo iemeslu?

—   Protams.

—   Ne aci nepamirkšķinot.

Bēthovens smējās. — Labāk ielaisties ar duci velnu nekā ar diviem tik slīpētiem un aukstasinīgiem subjektiem kā jūs. Tātad ejam.

Bija tūkstoš astoņi simti astotā gada divdesmit septītais marts. Pēc dažām dienām, aprīlī, vajadzēja svētīt Jozefa Haidna septiņdesmit sesto dzimšanas dienu, — un varbūt tā bija nojauta, ko arī Breinings bija izteicis vārdos?…

«Muzikālā diletantu biedrība» vēlējās godināt sirmo komponistu. Bija nolemts universitātes zālē uzvest vienu no viņa meistardarbiem — «Pasaules radīšanu», kuru Haidns tieši pirms desmit gadiem bija uzrakstījis pēc itālieša Karpani teksta.

Visi trīs vīrieši parādījās vēlu, taisni tad, kad piebrauca rati, pie kuru durtiņām novietoja atzveltnes krēslu.

Bēthovens aizdomu pilns sarauca uzacis, un Breinings ar mājienu viņu nomierināja. Viņš nevarēja te ļaužu priekšā, kas drūzmējās ap ratiem, kliegt pakurlajam draugam ausī, un bez tam Ludvigs pats tūliņ redzēs, kādā stāvoklī ir vīrs, kuru viņš dusmās bija pilnīgi izdzēsis no savas atmiņas. Draugiem nebija atļauts viņa klātbūtnē pat pieminēt šā vīra vārdu.

Gleihenšteins sakoda zobus, tik cieši un sāpīgi Ludvigs bija satvēris viņa roku.

Breinings daudznozīmīgi pamāja :— Jā, jā, Ludvig . . .

Apkārtstāvošie pūlējās gandrīz bezpalīdzīgo sirmgalvi izdabūt no pakaļējā sēdekļa, pārcelt pār ratu kāpsli un novietot krēslā, kuru citi jau satvēra, lai ienestu zālē. Kāds aiztraucās pa priekšu, un, tiklīdz atvērās durvis, ieskanējās trompetes un iedārdējās bungu dobjie sitieni. Klātesošie sauca: — Haitin! Haidn! — Orķestra muzikanti vicināja savas vijoles, obojas, fagotus, un, stāvēdams dziedātāju priekšā, kas māja ar notīm, noliecās Saljeri, sava laika slavenākais operu komponists.

Atzveltnis ar jubilāru tika nolikts, pa labi un pa kreisi no viņa atsēdās firsts Nikolajs Esterhazi un firstiene. Tas pats firsts, kurš viņam, Ludvigam van Bēthovenam, ar visu savu dižciltīgā uzpūtību un vēlīgo laipnību bija iedrošinājies sacīt: — Nu, ko tad jūs tur atkal esat saražojis, mīļo Bēthoven?

Bet šajā acumirklī tam nebija nozīmes. Tātad tur atzveltnes krēslā tas bija viss, kas no Jozefa Haidna vēl palicis pāri un no kā drīz vien — to varēja skaidri redzēt — nebūs atlicis pat ne tik daudz: sīkais, sevī sakņupušais, vārgulīgais vīrs ar brūno un arī baku rētu izroboto seju. Viņa deguns bija kļuvis smailāks un rokas drebēja. Vai viņam bija auksti? Droši vien viņam bija arī auksti. Šajās telpās ar biezajiem mūriem ziemas sals turējās ilgi, un Bēthovens to juta cauri savam mētelim. Bet ar lentīti sasieto parūkas bizīti Haidns nēsāja vēl joprojām.

Tagad gar veco vīru defilēja dižciltīgie pēc dienesta

pakāpēm, aristokrātija priekšgalā. Ikviens paklanījās, parūka pateicīgi noliecās, bizīte sašūpojās. Tad nāca mūziķi. Protams, pa priekšu gāja Hummels, tāpēc ka viņš bija Esterhazi kapelmeistars un līdz ar to Haidna pēctecis; Haidns jau mirušā firsta laikā, būdams kapelmeistars, veica savu pienākumu un piepildīja savu dzīvi, kas, starp citu, arī nav bijusi nekāda vieglā. Viens no nabadzīga ratnieka divpadsmit bērniem, tad kora zēns Vīnē, sulainis pie kāda dziedāšanas skolotāja, ne sevišķi laimīga laulība, nesen vēl abu mīļoto brāļu nāve . . .

Pienāca Eiblera kunga kārta, un Bēthovens kļuva uzmanīgs.

Kas tas? Vai Eiblera kungs arī jubilāra priekšā lika sajust ranga kārtību apmēram šādā veidā: dabiska distance pastāv ne vien starp aristokrātiju un mūziķiem, bet kārtības labad šīs pakāpes jāsaglabā un jāuzsver arī starp mūziķiem? Es esmu galma kapelmeistars, bet tu esi ticis tikai par firsta Esterhazi kapelmeistaru, par privātkapelmeistaru …

Taču, kad pienāca Giroveca kārta, tad viss bija gluži skaidrs. Šīs tikai savu titulu dēļ skanošās nulles!

Girovecs bija ķeizariskās karaliskās galma operas diriģents, un viņa simfonijas bija modinājušas Vīnē līdz tam vēl nepiedzīvotu ievērību. Tāpēc viņš juta pilnas tiesības apsveicot pastiept Haidnam pretī tikai pāris ļenganu pirkstu, un jubilārs tos satvēra vienkārši un sirsnīgi.

Bēthovens stāvēja kādas portjeras ēnā. Vai lai viņš vispār iznāk no tās ārā? Viņš, kuram nebija titula . . .

Saljeri grasījās dot zīmi sākt. Bēthovens valdonīgi pamāja pagaidīt! 7

Tad viņš stāvēja Haidna priekšā un, satvēris vecā vīra rokas, dziļā godbijībā noliecies, noskūpstīja tās.

—   Bēthoven! Arī jūs, Bēthoven? Bēthoven!

—   Jā, mans tēvs, un piedodiet man …

—   Lielmogul!

Haidns piekļāva Bēthovena galvu sev pie krūtīm, turēja to, cieši satvēris, un glāstīdams pārvilka ar roku viņam pār matiem.

—   Nē, ka arī lielmoguls — Bēthovens!

Tagad droši vien firsts Esterhazi no jauna brīnīsies: «Ko tad jūs tur atkal esat saražojis, mīļo Bēthoven?» Un cik mierīgs viņš, Bēthovens, jutās, kad bija saderējis mieru! Un kā Haidna trīcošās rokas aiz prieka trīcēja vēl stiprāk, tā ka to gandrīz jau vajadzēja saukt par bungošanu. Jeb vai tā bija bungo

šana? Apzināta? Neapzināta? Veca mūziķa mazliet juceklīgs, sapņains prieka izpaudums? Bet, ja neapzināta — un tas, bez šaubām, notika neapzināti — tad tas bija kaut kas vēl jo varenāks …

—   Nē, lielmoguls!

Haidns izbungoja Varoņsimfonijas pirmo tēmu, vēlreiz noglaudīja melnos, stūrgalvīgi izspūrušos, mežonīgos matus un palaida galvu vaļā. Bēthovens piecēlās un uzlūkoja jubilāru ar maigu rūpību.

—   Vai salstat, manu tēv?

Haidns mazliet kaunīgi pasmaidīja, pamāja, un parūkas bizīte ar lentīti šūpojās līdzi. — Godīgi sakot…

Bēthovens norāva sev mēteli un uzklāja to Haidnam uz ceļiem.

—   Bet, mans dēls .. .

—   Lūdzu, manu tēv.

—   Pateicos, pateicos . . .

Tā, ķeizariskais karaliskais galma komponist Saljeri kungs, tagad jūs drīkstat sākt. Bet kur tad ir ķeizars Francis? Vai viņa majestāte netur par vajadzīgu šeit ierasties, lai kādam Jozefam Haidnam arī noskūpstītu vismaz rokas.

—   Tu gan esi varens vīrs, Ludvig.

—   Kā tā?

Gleihenšteins vilcinājās — Tāpēc, ka taisni tagad — ar grāfa Truhzesa-Valdburga starpniecību — esi saņēmis piedāvājumu doties uz Kaseli pie karaļa Zeroma par kapelmeistaru ar augstu atalgojumu.

Bēthovens piemiedza acis. — Vai jūsu okšķeri arī to jau uzzinājuši? Taču diemžēl manu rakstura īpašību tu aplam iztulko man par labu. īstenībā es tikai kliboju uz abām pusēm. Madrides patrioti ir tieši tagad miruši par Spānijas brīvību zem Murata mameluku ložu krusas, — un ja nu uzvarētu citi patrioti? Kas tad būtu uzvaras balva? Inkvizīcijas atjaunošana? Lūdz dievu vīraka tvanā un strādā bagāto labā? Šis Napoleons apgādā savus radus ar Eiropas troņiem, nevis nes tautām brīvību. Un nu lai es braucu pie «karaļa Jautroņa», — es nemaz nezinu, kā lai izšķiros. Ņem savu duetu un pazūdi ar to.

—   Kādu duetu?

—   Ko es atvedu līdzi, atgriežoties no Heiligenštates — no vasaras atpūtas, kas nebija nekāda atpūta. Tu taču reiz lūdzi kādu gabalu-tavam iemīļotajam čellam, un tā nu gadījās pāris stundu, kad man ar vislabako gribu nekas prātīgāks nebija padomā.

Gleihenšteins lasīja veltījumu: «Inter lacrimas etluctus» — caur asarām un sāpēm… Viņš nodomāja: «Protams, arī Jozefīne …»

Bēthovens zobojās: — Kāpēc esmu uzrakstījis tādu veltījumu? Lai paspīdētu ar savām latīņu valodas zināšanām. Bet tagad man jāsastāda programa manam koncertam, kas notiks tikai decembra sākumā vai arī jau novembrī. Likšu grandīt visiem lielgabaliem, kādi vien man ir krājumā. Trīs pirmuzvedumi! Mana Piektā un Sestā simfonija un mans Ceturtais klavierkoncerts Sol mažorā. Galu galā vēl iesturmēšu mūri.

Koncerts tomēr notika tikai decembra beigās, un mūziķi, kas tajā piedalījās, stāstīja brīnumu lietas par skandāliem, kas norisinājās katrā mēģinājumā ar «puskurlo ārprātīgo», kurš diriģēja un spēlēja klavieres un kuram nekas nebija izdarāms pa prātam. Viņš uzdrīkstējās pavēlēt veciem, aukstasinīgiem orķestra vilkiem un arvien noteiktāk izteica nodomu iedzīt viņiem «savu garu».

No otras puses, nevar taču arī noliegt, ka šī mūzika viņa izpratnē, — piemēram, simfonijā ar «likteņa bungojumiem», — pat viņiem, šiem rūdītajiem mūzikas algotņiem, vietām tomēr laupīja elpu. Tas bija sava yeida brīnums, un varēja sasprindzināti gaidīt, kas notiks koncerta dienā, tūkstoš astoņi simti astotā gada divdesmit otrajā decembri «An der Wien» teātrī.

Vispirms jau teatra skatītāju zāle, kas bija tukša kā izslaucīta. Tikai nedaudzas ložas bija aizņemtas, un tāpat sēdvietas parketa izraibinaja tikai daži kažoku kamoli, kas nemierīgi kustējās, jo telpā valdija stindzinošs aukstums. Intendants barons fon Brauns nebija licis telpas kurināt, jo jau no sākta gala baidījās, ka nevarēs segt pat izdevumus par malku.

Bēthovens vēroja šo saujiņu ļaužu un aptuveni aprēķināja tos dažus guldeņus ienākumu, kuriem vajadzēja kļūt par nākamā gada galveno peļņas tiesu — un pamatu vēl kam daudz svarīgākam . ..

Jozefīne. Joprojām vēl gaidīt. Arvien gaidīt un gaidīt.

Tai pašā laikā tukšā zāle arī citādā ziņā bija pamācoša. Tā pierādīja, kāda ir viņa slava!

Bija atnākuši tikai nesatricināmie «bēthovenieši», lielāks vai mazāks pūlītis, kas tukšajā zālē pilnīgi pazuda.

Un tomēr. Sākt!

Bēthovens uzkapa diriģenta paaugstinājumā. īsa, viegla palocīšanās.

Uzmanību!

Sākt! Mana Piektā simfonija . . .

Timpāni — tamtamtamtam! Tamtamtamtā! …

Šie blēži! Šie velna mūziķi! Mēģinājumos viņi bija tik stūrgalvīgi, ka viņš kļuva vai traks aiz dusmām, un Klementam un Zeifrīdām vajadzēja viņu burtiski ieslēgt mākslinieku istabā, tāpēc ka dažus no šiem bezgožiem viņš grasījās nožņaugt. Un kā timpānisti tagad piesita savus instrumentus? Lieliski, un kā arī pārējie viņam sekoja!

Jā, tā patiesi bija veiklība, ko nodrošināja viņa klātbūtne, kas nepazina žēlastības.

He, nelieši, varbūt jūs tagad gribat mani pamest kā izdegušu pelnu kaudzi ceļmalā. Tas jums patiktos gan!

Otrā daļa. Mūziķus nemaz nebūtu vajadzējis pārliecināt ar žestiem. Tas bija mierinājums un žēlastība, kas nabaga sakautajam cilvēkam strāvoja no viņu instrumentiem.

Pēdējā daļa. Fināls.

Bēthovens patlaban taisni dzīrās savilkt lūpas, lai bez skaņas uzsauktu Bravi tutti, kad mūziķi pielēca kājās un auroja: «Bēthoven! Bēthoven!» Rokas stiepās viņam pretim, un viņš atkal savieba seju. Vai tad nu beidzot šī trakā Bēthovena samudžinātā, spalgā, juceklīgā mūzika jūs tomēr dabūjusi savā varā?! Ak, jus muļķi, sniedziet man savas rokas, lai varu jums pateikties …

Dziedātāja, kas izpildīja Ah peiiido, nebija mākslas augstumos, un arī Do mažora mesas Gloria daļā bija negludumi.

Nu, bet šo vietu vājākais iespaids tūdaļ atkal izzudīs. Bēthovens atdeva diriģenta zizli Klementam un aizgāja kulisēs, lai paberzētu pirkstus, kamēr tie kļūst lokani. Kad viņš atgriezās uz skatuves, šķita, ka viņa interesi saistīja tikai abi svečturi, kuri stāvēja labajā un kreisajā pusē uz flīģeļa un kuros tagad dega sveces. Bet viņa platā mute bija sašķobīta dīvainā smaidā, jo nu atnācis viņš — «klavieru valdnieks», lai atskaņotu savu Ceturto klavierkoncertu.

Gatavs, Klement? — Labi. AUegio modeiato un dolce dolce! Jā, ar šim kvadrātveidīgajām rokām un strupajiem pirkstiem viņš prata neatdarināmi spēlēt dolce.

Viņš piešķieba galvu sānis un pievirzīja ausi tuvāk taustiņiem. Tas radija sapņainības un atdošanās ainu, jo -sevišķi tad, ja vēl aizver acis. Apziņa, ka pie klavierēm sēž pakurls pianists, varētu traucēt koncerta apmeklētāju, un tāpēc nekas cits neatlika kā tikai šis mazais maldinājums.

Būtībā tas bija gluži skaists klavierkoncerts, pat viņa izpratnē. Orķestris noslēpumaini dunēja, un viņa uzdevums bija rotaļīgi un pārliecinoši atbildēt.

Klements diriģēja labi, un arī orķestris braši turējās līdzi solistam. Grūtības tikai radīja tas, ka viņam vajadzēja «klausīties» lielākoties ar pirkstiem, tāpēc ka zināmā mērā zuda iespēja novērtēt toņu stiprumu ar ausīm. Andante con moto! Ar lempīgiem milžu soļiem skaņu arēnā iesoļoja pārējie instrumenti. Tieši tā, labi, sempie staccato.

Vai jau izstampājušies? Tad viņš varēja sākt savu kantilēnu pianissimo, pianissimo un molto, molto cantabile, zemāk, vēl zemāk noliekt galvu, tas nozīmēja pielikt ausi pie pašiem taustiņiem.

Komponējot Bēthovens bija domājis par Orfeju un pazemes ēnam un šausmām, kuras tas bija pieveicis ar šo maģisko mūziku, lai atvestu savu Eiridiku, un viņš … bija Orfejs …

Un te jau arī lidinājās šurpu ēnas — arī Jozefīnes, kuru viņam vajadzēja atsaukt atpakaļ no sāpīgās, ļaunās šķiršanās pazemes. Viņš spēlēja un no visas sirds lūdza mīļoto. Bet kas Jozefīnei bija noticis?

Un tagad rondo. Vivace! Vivace!

Vai tas ir vivace, Klement?

Pirms presto-stretta tagad vēl nāks mana kadence, un tajā es Orfeja mūziku un milža soļus — pianissimo un lortissimo, cantabile un sempre staccato — sagriezīšu virpuļu virpuļos. Pianissimo, pianissimo — mirgojoši pilieni — un tagad slorzato: ēdat Iriomphal!!…

Kas tur ko smiet? Savā aizrautībā viņš bija notraucis svečturus no flīģeļa.

Sveces dega uz grīdas, un divi koristi pieskrēja klāt, lai svečturus paceltu. Paklausot īgnam Bēthovena mājienam, abiem zēniem vajadzēja kā svinīgiem lāpu nesējiem turēt svečturus viņam pa labi un pa kreisi, un, lai izdzēstu nepa

tīkamā atgadījuma iespaidu, viņš nolēma kadenci atkārtot, turklāt ar trīskāršotu izdomu un tehniku.

Nē, kā gan šis cilvēks spēlējaI Viens no zēniem kā apburts gāja tuvāk.

Siorzato — vēlreiz ēdat triomphal!!…

Zēns bija pakritis; klausītaji aplaudēja un smējās.

Pēc Sestās simfonijas — koncerta otrās daļas laikā firsts Lobkovics, kas sēdēja kādā ložā, teica savam Berlīnes viesim: — Nu, kāds jusu spriedums, kapelmeistar Reiharda kungs?

Kapelmeistars zināja, ka Bēthovens bija firstam sava veida protežējamais, un iztapīgi atbildēja: — Tā sauktā Pastorālā ir tik gara, ka pie mums Berlīnē vai arī Kaselē to nemaz nevarētu uzvest, jo tā prasa vairāk laika nekā vesels galma koncerts, tas pats attiecas arī uz simfoniju do minorā. Protams, jūsu augstība, Pastorālajā ir viena otra spilgta glezna, pat spožas domas un tēli.

—   Un do minora simfonijā?

—   Kā jau esmu atļāvies piezīmēt: tā ir varena, lieliski izstrādāta simfonija, tikai diemžēl gara, pārāk gara. Un klavieru koncerts? Tas piebārstīts ar tehniski ārkārtīgi grūti izpildāmam vietām, ko viņš turklāt nospēlēja visātrākā tempā; un viņa adagio? Šis virs taču prot uz klavierēm dziedāt. Nepatīkams starpgadījums ar sveci un puisi. Muļķīgi un neveikli.

Lobkovics piecēlās — Vai neiesim? — Arī Reihards cēlās kājās. — Jā, ir neizturami auksti un arī mocoši, gaišība.

Viņš palūkojās pustumšajā teātra zālē. — Tur vairs palicis tikai viens vienīgs klausītājs. Kas tas varētu būt?

Lobkovics pārliecās pār margām. — Kāds krievu grāfs. Kā taču viņu sauca? Pareizi, Vjehovskis.

—   Tātad, ja šis grafs Vjehovskis izturētu līdz galam, tad Bēthovena kungam, koncertam beidzoties, būs japaklanās vienam vienīgam klausītājam.

Viņš purināja galvu. — Gaišība, ja man tā gadītos, es vairs nerakstītu nevienu pašu noti.

Jaungada naktī, kas ievadīja tūkstoš astoņi simti devīto gadu, Bēthovens bija iesācis jaunu klavierkoncertu Mi bemol mažorā.

Skandalozā koncerta dēj jau nevar dzīvot mūžīgā letarģijā. Astoņas dienas — pietiek! Žurkas turpināja grauzt viņa dzirdi. Vai .viņam vēderā bija zarnas vai kvēlojošas čūskas, kas graizēs raucās čokurā? Ari redze aizvien pasliktinājās. Vecuma parādība? Ar trīsdesmit astoņiem gadiem? Bahs taču no ilgās nošu rakstīšanas bija kļuvis akls. Kas vēl nežēlīgāk aplaupīja veselību kā māksla? Viņš to zināja un tomēr nedrīkstēja ar to rēķināties. Krūtīs svina smagums, kas spieda aizvien vairāk.

Zeroms vai Vīne? Viņš vēl aizvien nebija varējis izšķirties.

Ja Bēthovens domāja par Jozefīni, — kā galma kapelmeistars viņš varētu tūdaļ precēties, bet šis galms! «Rītu atkal lustīgi!» Vai tādēļ bija krituši pieviltie revolucionāri, lai Napoleona jaunākais brālis kā Vestfāles karalis katru dienu no jauna varētu būt «lustīgs»? Arī vismīļākās sievietes dēļ nedrīkstēja nodot savus uzskatus.

Vīne? Ķeizars Francis? Tam visapkārt bija parūkoti veči, un tādus dievu zaimojošus un piedauzīgus vārdus kā «brīvība» un «cilvēcība» nedrīkstēja pat čukstus izrunāt viņa piļu blakus telpās. Kāda gan būtu vislabākā atbilde uz visiem šiem nenokārtotajiem jautājumiem par dzīvi, slimību, neveiksmēm un eksistenci? Jā, kāda gan tā butu! Varoņsimfonijai jārada māsa!

Brazmojoša, svinīga klavieru solo improvizācija! Pēc tam tikai orķestris pasludinās lepno, nelokāmo tēmu, kas jau pārpilna uzvaras gavilēm. Un otra tēma? .. . Maršs! Nerimtīga soļošana! Taures, taures paudīs dziesmu par mūžīgo revolūciju visa tā labā vārdā, kuram reiz jāuzvar un kura uzvaru tālab jau tagad var pieteikt…

Darbs raiti ritēja uz priekšu. Pirmā daļa, kas savos apmēros pārspēja pat Varoņsimfonijas pirmo daļu, bija jau tiktāl gatava, ka atlika vēl tikai koriģēšana, un viņš varēja adagio un poco mosso daļā — stīdzinieku con sordino! — un mierinājuma pilnajā Si mažorā rakstīt melodiju, kuras skaistums viņu pašu bija aizkustinājis. Tad klavieres apvītu visam savas trioļu vītnes.

Apnicīgi, apnicīgi, bet nekas nelīdzēja. Kalendārs traucās uz priekšu, tas rādija jau februāra vidu, un bija neiespējami atlikt klavierstundas erchercogam Rūdolfam arvien uz vēlāku laiku. Princis bija labs cilvēks, to nevarēja noliegt, bet ceļi uz Sēnbrunu Bēthovenam likās tik grūti, it kā viņam

būtu jāizrokas cauri kalnam. Viņš jau bija uzrakstījis kādu pusduci atvainošanās vēstuļu, aiz matiem pievilkdams visneticamākos iemeslus. Šodien princis viņu gaidīja atkal.

Bēthovens nopūtas. Viņš bija «brīvs» mūziķis, vismaz pats sevi par tādu sauca. Taču but reiz patiesi brīvam, lai viņu nenospiestu arī tāds smagums kā dukāti, ko vajadzēja nopelnīt dzīves iztikai, būt reiz patiesi brīvam! …

Vismaz diena bija skaista, pasaule kā svētkos balti apsnigusi, un zilā debesu laukumiņa malā, kurš jau vēstīja pavasari, no jauna pacēlās sniega mākonis, kas drīz vien sasniegs pilsētu, lai virs tas izpurinātu savu nastu — kā protestējot, kaut gan gluži veltīgi.

Uz ielas viņu jau apņēma balts virpulis, un tā viņš iegāja pils parka. Pēc lēmuma, ko tikko bija pieņēmis, viņš te laikam gan visu skatīja pēdējo reizi — abas greznas strūklakas, kurām putenī nebija nekāda noteikta apveida, un pili, kas ne tikai sniega mutuļos vien šķita kā māņu tēls: tūkstoš četri simti četrdesmit viena istaba, zāles un simt trīsdesmit deviņas virtuves! Viņš kapa pa kāpnēm augšā un domaja: «Tūkstoš četri simti četrdesmit viena istaba, zāles un simt trīsdesmit deviņas virtuves vienai vienīgai, kaut arī ķeizariskai ģimenei.» •

Gaisma, ko atstaroja no āra sniegs, garajā gaitenī bija žilbinoša, un žilbinoši bija arī šie skaitļi: tūkstoš četri simti četrdesmit viena istaba un zāles un simt trīsdesmit deviņas virtuves — tas patiešām bija ārprāts!

Viņš satika princesi Mariju Luizi, par kuru klīda dīvainas valodas. Vai tad piedzērušo nekaunīgā pļāpāšana Grecas pilī kļūs par īstenību? Napoleona kungs gribot šķirties — un tad? . ..

Marijai Antuanetei, arī Austrijas princesei, šīs jaunās meitenes vectēva māsai, ko franču tauta atzinusi par vainīgu, vajadzēja gulties zem giljotīnas, kuras asiņu plūdi jo augstu pacēluši korsikanieti. Tagad, pats kļuvis par Francijas ķeizaru, viņš, kuru visi nicināja un no kura baidijas, gribēja precēt Habsburgu princesi, — kāpēc? Vai tā bija pašapmierinatība vai veikals?

Kad Bēthovens ienāca, princis aizcirta grāmatu, kuru bija lasījis. — Jūs tik reti rādāties, meistar. Vai tā ir skolnieka vaina? Tad es labošos.

—   Ķeizariskā augstība …

—        Tik oficiāli, kad esam divatā? Pastāstiet! Vai klavierkoncerts, ko bijāt iecerējis, jau iesākts?

—   Pirmā da|a ir gatava.

—   Gatava, bet laikam gan būtu pārdrošība …

—   Es jums labprāt ko nospēlēšu.

Bēthovens piegāja pie flīģeļa, atsēdās, sastingušu skatienu lūkojās uz kauliņiem, pārdomāja un papurināja galvu.

—   Bez orķestra jūs tomēr negūsiet nekādu iespaidu.

Viņš piecēlās. — Protams, tas nav iemesls, princi, ja man

godīgi jāsaka, bet šī ir atvadu vizīte. Es uzņemos kapelmeistara pienākumus pie karaļa Zeroma.

—   Tātad tomēr. Vai esat jau aizrakstījis?

—   Vēl ne, bet es rakstīšu. Jo kas tad man cits atliek?

Viņš uztraukts soļoja šurp un turp. Zilie vizītsvārki plandījās, un dzeltenās misiņa pogas zibēja. Pat baltajām zīda zeķēm un jaunajām sprādžu kurpēm, likās, bija kāds sakars ar viņa lēmumu.

—        Es nevaru Vīnē sevi uzturēt, princi. Vienmēr gaidīt, kad izdevējiem ienāks prātā nokārtot rēķinus, gaidīt uz dzeramnaudām, ko nopelnu ar stundām un pat ar koncertiem, — tas man nejauj elpot. Māksliniekam nav jādzīvo greznībā, bet man beidzot nepieciešami kaut kādi noteikti ienākumi, turklāt ne tikai manām vajadzībām. Es taču, princi, neesmu vienīgi klavierskolotājs vai klaviervirtuozs, vai komponists, bet arī cilvēks.

Prinča mazliet grūtsirdīgās acis viņu domīgi uzlūkoja.

—  Es visu zinu, meistar.

—        Taisni sajūsmināts es neesmu par savas nākotnes izredzēm, bet mierināsim sevi ar mana nākamā kunga un valdnieka devīzi: «Rītu atkal lustīgi! …»

—        Un nu jūs esat tik «lustīgs», ka nevēlaties man pat atvadu stundu …

—   Princi, man — jātiek atpakaļ pilsētā.

—        Es saprotu. — Rūdolfs palocīja galvu. Un patiesībā man arī būtu jātiek pilsētā. Es taču drīkstu jūs ņemt līdzi, meistar?

Princis parāva zvana auklu, un ienāca sulainis.

—   Ko ķeizariskā augstība pavēlēs?

—   Lūdzu piebraukt karieti.

—   Klausos, ķeizariskā augstība. Vai ķeizariskā augstība pavēl četrjūgu vai sešjūgu?

Princis apsvēra. — Tikai divjūgu un arī ne parādes karieti.

Kad durvis aiz sulaiņa bija aizvērušās, Rūdolfs pasmaidīja.

—   Es gan kā nākamais priesteris neesmu māņticīgs, bet domāju, ka nedrīkst tūdaļ piebraukt ar sešjūgu, ja vēlas apciemot laimi.

—   Laimi, princi?

Prinča atbilde skanēja mīklaini un izvairīgi.

—   Jā, ja vien man uzsmaidīs laime.

Pāris stundu vēlāk kāds spalgi un sparīgi klauvēja pie Bēthovena dzīvokļa durvīm, un tad jaunais erchercogs Rūdolfs jau arī stāvēja blakus sekreteram, pie kura Bēthovens patlaban rakstīja.

—   Ķeizariskā augstība pie manis? — Bēthovens grasījās lēkt kājās.

—   Lūdzu, palieciet sēžam, meistar. Vai tā ir vēstule Zeroma kungam ar solījumu ierasties? — Kad viņš nodauzīja mēteli, mazliet sniega uzkrita uz raksta un tinte izplūda.

—    Ak, un tagad jūs tomēr nevarēsiet šo skaisto vēstuli nosūtīt, meistar! Vai drīkstu šo pudeli noņemt no krēsla un apsēsties?

Jaunā prinča acis zibēja. — Sakarā ar krēslu man ienāca kas prātā. Ļaujiet visu pateikt, iekāms metaties ar krēslu man virsū tāpat kā Lihnovskim. Arī mēs jums tagad piespriežam mājas arestu — tikai ar starpību, ka tas neaprobežojas šeit ar šo istabu vai ar kādu telpu Šēnbrunā vai cietoksnī, bet gan ar Austriju. Jūs varat doties arī koncertceļojumos, pat pie viņa majestātes karaļa 2eroma, kurš gandrīz būtu kļuvis par jūsu pavēlnieku, bet mūsu Ludviga van Bēthovena, — kuru mēs negribam izdot, — mājoklim jāpaliek Austrijā, kur jums vienmēr jāatgriežas, arestanta kungs. Un, ja es runāju par «mums», tad domāju apvienību, pie kuras bez manis pieder vēl firsts Lobkovics un Kinskis. Tie bija tūdaļ ar mieru, un es priecājos ne tikai jūsu dēļ vien, bet arī Lobkovica dēļ, tāpēc ka tā ir pirmā reize, kad šis izšķērdētājs izlieto prātīgi savu naudu, ar kuru viņš svaidās pa labi un pa kreisi. Jā, un kopā ar manu nelielo artavu iznāk četri tūkstoši guldeņu gadā.

Bēthovens turēja roku pie auss. — Es nesaprotu neviena vārda.

Princis nopūtās. — Tā ir mana vecā vaina, ka izsakos sarežģīti un juceklīgi — es, kuram kādu dienu būs jāstāv kancelē un jāteic sprediķis! Es mēģināšu vēlreiz, meistar: jūs saņemsiet no mums gadā četrus tūkstošus guldeņu par to, ka esat ar mieru palikt Austrijā, vienalga, kādā pilsētā. Ja drīkstu būt atklāts, man vislabāk patiktu, ja jus dzīvotu Vīnē vai vēlāk tur, kur es būšu par arhibīskapu. Ludzu, es vēl neesmu galā! Un šo naudu jūs saņemsiet nevis par kompozīcijām, klavierstundām vai koncertiem, bet vienīgi par to, ka esat šeit, meistar, turklāt līdz pat mūža galam. Tas ir tikai joks, ko mēs izspēlēsim ar Bonaparta kungu un viņa kliķi, nekas vairāk. Meistar, vai jūs priecājaties arī mazdrusciņ?

Bēthovens bija aizkustināts. — Piedodiet, ķeizariskā augstība, ka es tā satveru jūsu rokas, un, ja es saku «ķeizariskā augstība», tad tam nav nekāda sakara ar galma etiķeti. Ar ķeizarisku cēlumu jūs esat pārvērtis manu dzīvi.

Princis paraustīja plecus. — Ja es būtu varējis, tad tūdaļ piepildītu vēl arī kādu citu jūsu vēlēšanos. Es labprāt ieceltu jūs par ķeizarisko un karalisko galma kapelmeistaru, bet tas nav manos spēkos. Nu — tituls jau var vēl sekot, — un tagad jūs droši vien gribēsiet rakstīt vēstuli, protams, gan ne Zeroma kungam. Tikmēr es jūs šeit pagaidīšu, lai pēc tam vestu atkal līdzi uz Šēnbrunu.

—   Uz Šēnbrunu?…

—   Lobkovics un Kinskis arī atbrauks un — galvenais, — advokāts, kam liku ierasties, lai likumīgi apstiprinātu norunu. Vai drīkstu tikmēr apsēsties pie klavierēm? — Princis jau spēlēja, kamēr Bēthovens mežonīgiem, trauksmainiem vilcieniem rakstīja.

—   Meistar, sūtiet sveicienus no manis, un, ja es būtu jau arhibīskaps, tad savienot šādu pāri būtu liels notikums manā dzīvē.

Bēthovens neklausījās un pēkšņi apsviedās. — Pie velna, kas? . . . Piedodiet, princi.

Princis smaidīja. — Vai tad es tik slikti komponēju?

—   Jūs — komponējat?

—   Tam vajadzētu būt maršam.

—   Maršam?

—   Jā, sasaukti Bohēmijas zemessargi. Sajūsma ir milzīga, kā ziņots uz Vīni, bet nu viņiem trūkst marša, dejas dziesmas, ja kādu dienu pret. . . korsikānieti. ..

Divtūkstoš guldeņu! . . . Div-tūk-stoš guldeņu, ko viņš tūliņ bija saņēmis ka pirmo maksājuma dalu un turklāt ar tik pagodinošiem noteikumiem. Debess pēkšņi bija atvērusies, un viņš redzēja . . .

Jā, ko tad? Viņš sajuta arī brīdinājumu, — bet no kā? Vai tā bija neapmierinātība pašam ar sevi, ka, būdams cīnītājs par humānismu, revolucionārs, viņš bija kļuvis atkarīgs tieši no firstiem? Pasaule nu reiz bija nepilnīga, spieda slēgt kompromisus, taču vismaz princis Rūdolfs bija krietns cilvēks. Bez tam Bēthovenu patlaban nodarbināja citas domas. Pasts! Kaut jel pasts nestrādātu tik gausi!

Viņš bija aizrakstījis arī uz Bonnu, Sv. Remigiusa draudzei, tāpēc ka zināmajai ceremonijai bija nepieciešama viņa kristāmzīme, un pēc šī niecīgā un tomēr tik svarīgā dokumenta saņemšanas viņš dotos koncertceļojumā uz Angliju, kas cīnījās par brīvību, un Spāniju, kur atkal un atkal uzliesmoja pretošanās kustība pret korsikānieti. Ar ceļojumu gan nedrīkstēja pārāk ilgi vilcināties dzirdes dēļ, kas kļuva arvien vājāka. Varbūt viņš vēl varētu sarīkot klavierkoncertus un pa ceļam uz Spāniju braukt caur Šveici, kur uzturējās Jozefīne ar māsu, lai pie Pestaloci iepazītos ar piemērotām audzināšanas metodēm saviem bērniem.

Jā, sievietes ar savu noslēpumaino, neizdibināmo būtību, īstās Iblisa meitas, tās vīrietim tomēr nozīmēja dziļu svētlaimi …

Barons fon Cmeskals, starodams kā pilns mēness, sparīgi tuvojās marša soli — labo, kreiso, labo, kreiso, viņš vicināja savu spāniešu spieķi kā bundzinieku majors un klaigāja:

—    Tata-ram, tata-ram, tata-rararā! Bungadbungadbungad, bungadbungadī!

—   Vai jūs jau šorīt agri esat bijis «Gulbī», grāfa kungs? Jeb kaut kas noticis?

—   Daudz kas! Kamēr jūsu ekselence nosit laiku pie klavierēm vai ar nepopulārām kompozīcijām, tirolieši piespieduši kapitulēt frančus un bavāriešus.

—   «Sēkļa» krodzinieks, vai?

—        Andreass Hofers! Un erchercogs Kārlis soļo iekšā Bavārijā un i?dala skrejlapiņas: «Vācijas tautas! Atbrīvošanās stunda ir situsi! Austrija jums to pasludina!» Tas nozīmē, ka erchercogs Kārlis izdalīs bavāriešiem arī vēl ko citu — gadījumā, ja viņi neaptvertu skrejlapiņu jēgu. Vai jūs zināt šo, ekselence?

Cmeskals deklamēja ar patosu:

—  «Ak tēvuzeme, dzivibu Kaut jāziedo mums būtu,

Sirdsasinīm tev brīvību Mēs, važas raujot, gūtu.»

Tas ir Fridriha Šlēgela jaunākais dzejolis, un Bohēmijas zemessargi nemitīgi vingrinās ierindas mācībā, lai varētu maršēt, un ne tikai Bohēmijas zemessargi vien.

—   Bet ķeizars Francis?

—   Tautas varonis ir erchercogs Kārlis.

Cmeskals taktēja un dziedāja atkal: — Tamtam-tam! Tam-tam-tam!

Bēthovens saviebās. — Aplam! Jūs dziedat Do mažorā, bet maršs ir uzrakstīts Fa mažorā, un arī šo pēdējo daļu grāfam rīmas kungam labpatīk pārvērst par vienu vienīgu kompozicionālu neiespējamību.

—        Man? Mīļais Bēthovena kungs, ņemiet vērā, ka šo maršu esmu jau iezīdis līdz ar mātes pienu. Kad es negribēju zīst, mana māte nodungoja pāris taktis, un tas ierosināja manu apetīti tā, ka es metos no jaunā ienaidniekam virsū. Man tātad zināma katra skaņa.

—   Šajā maršā?

—   Sajā maršā. Tata-tam, tata-ram …

—   Un kas to komponējis?

—        Kā lai es to zinu? Tas ir sens maršs, un tādi marši laikam rodas paši no sevis, bez komponistiem. Jūs varat izjautāt visu Vīni, kas to dzied un svilpo. Komponists? Pilnīgi nezināms. Sen jau izgaisis no ļaužu miņas.

Bēthovens smaidīja. — Tā varbūt komponistam ir visspožākā uzslava, kādu vien var iedomāties.

—   Savā ziņā — jā.

—        Tu mani vēl nesaproti pareizi, grāf rīma. Šis maršs ir komponēts pirms četrām nedēļām, un tūdaļ visiem šķiet, ka

tas arvien ir bijis — sens, tuvs, katram zināms, katram liekas sen pazīstams, un es, komponists, esmu jau aizmirsts.

—   Tu gribi teikt, ka esi to komponējis?

—        Es to pat esmu komponējis. Toreiz, kad erchercogs Rūdolfs atnāca pie manis, un tas bija ļoti jocīgi. Nākamais arhibīskapa kungs man komiskā veidā izklāstīja savu nodomu un, bungādams pa klavierēm, apgalvoja, ka nodomājis komponēt maršu Bohēmijas zemessargiem, maršu — kā nākamais arhibīskaps. Nu, es viņam tūdaj kaut ko uzskribelēju, un, kad braucām uz Šēnbrunu parakstīt lēmumu, princim maršs jau bija rokā.

Cmeskala seja sastinga. — Es atkārtoju savu jautājumu pavisam oficiāli: Bēthovena kungs, jūs gribat teikt…

—   Jā.

—        Tad man savukārt nav nekā vairāk ko piebilst. Ar labu ritu.

Viņš stīviem soļiem izgāja no istabas.

Bēthovens smiedamies sauca nopakaļus: — Grāf aitasgalva! …

Tad viņš kļuva nopietns. Acīm redzot, tautas tagad patiešām ceļas pret nodevēju, pret kuru viņš nu atkal juta zināmas simpātijas.

Viņš pats sevi nesaprata …

Arvien vēl nenāca pasts ar svarīgo dokumentu, kas viņam bija vajadzīgs ceļojumam, un maijs jau bija klāt, gandrīz maija vidus.

Kad Bēthovens kādu vakaru atkal steidzās uz kantori, lai apvaicātos par vēstuli, pasta ierēdnis raudzījās uz viņu tā, it kā viņš būtu ieradies no kādas citas planētas.

—        Pat pele nevar izsprukt laukā no pilsētas, un, cerams, arī kaķiem te neizdosies iekļūt. Mēs esam ielenkti.

Viņš tātad kā muļķis bija ļāvis sevi iedzīt cilpā.

Lēnām viņš gāja atpakaļ uz savu dzīvokli, šoreiz Valzivs ielā.

Ielas bija tukšas kā izslaucītas, un, ja gadījās vēl kādu garāmgājēju vai pat paziņu satikt, tie visi steidzās nokļūt mājās.

Nolādētais karš!

Visi bija aizceļojuši: princis Rūdolfs kopā ar ķeizarisko ģimeni, Kinskis, Lobkovics — visi, kurus vien viņš varēja iedomāties. Nē, Stefans fon Breīnings vēl atradās Vīnē. Tas vienaldzīgs pret visu klimta apkārt, — pēc īsas laulības kopdzīves bija mirusi viņa mīļotā sieva.

Mūzika? …

Tata-ram! Tata-ram! Tata-rararā! . . .

Viņa maršs — zemessargi pulcējās atkal kopā, lai nomainītu citus vai arī strādātu nocietinājuma darbos. Erchercogam Maksimilianam vajadzēja aizstāvēt pilsētu pret Lanna un Bertranda karaspēka daļām, kas tuvojās. Aizstāvēt? Ar šiem niecīgajiem spēkiem: sešpadsmittūksloš vīru lielām aktīvā karaspēka daļām un zemessargiem, tūkstoš studentiem un pilsētas miliciju? Pat mākslinieki bija iesaukti, gleznotāji un mūziķi, kas varbūt gan mācētu apieties ar otām un bazūnēm, bet ne jau ar musketēm.

Tomēr kāda cerība bija. Ja Vīne noturētos kaut tikai desmit dienas, tad pagūtu atsteigties ar galvenajiem spēkiem tautas varonis erchercogs Kārlis. Vai «parūku» ķeizars Francis patiešām apskauda savu brāli?

Mājās Bēthovens nostājās pie loga un mirkšķināja acis. Aina nezuda. Franči jau klāt, — jo tie tur lejā neapšaubāmi bija franči, un viņi un austriešu kareivji pēkšņi strādāja tik čakli kā bites vai kurmji. Pilsētā cēla barikādes un nocietinājumus, un tās malā — pretējā pusē franči jauca nost kādu māju. Kāpēc? Uniformas mirdzēja, cērtes zibēja, un apmetuma kaļķi kūpēja kā dūmi rietošāš saules gaismā. Droši vien kareivji ari klaigāja, lai gan viņš nevarēja sadzirdēt, šad un tad kaut kas spalgi ierējās, un tad reizēm kāds no zaldātiem pameta gaisā rokas, it kā gribētu pavēstīt saulei savu izbrīnu, pēdējam gaismas staram, kuru viņš skatīja, iekāms nogāzās.

Nolādētais karš!

Kļuva tumšs, un tagad tur lejā strādāja lāpu gaismā. Par gulēšanu nebija ko domāt. Komponēt? Bēthovens izvilka laukā «Ardievu sonātes» sākumu un tur atzīmēja tās dienas datumu, kad erchercogs Rūdolfs ar ķeizarisko ģimeni bija aizceļojuši.

Sonātei vajadzēja aptvert trīs daļas — Ardievas, Prombūtni un Atkalredzēšanos.

Bliukš! Blaukš!

Nē, šonakt augstākais, ko varētu darīt, — turpināt darbu pie mācību grāmatas, ko viņš bija apsolījis princim. Tas bija Fuksa, Kirnberga, Tirka, Filipa Emanuēla Baha un visu to gudro rakstu apkopojums, ar kuriem bija mocījuši viņu pašu. Daudz kas bija novecojis, dažām no šīm gudrībām viņš pats bija aizsteidzies priekšā, jo laiks nekad nestāvēja uz vietas.

Jaunās dienas gaisma griezīga un spoža uzplaiksnīja logā.

Nē, tā bija …

Kauca un dārdēja, brīkšķēja un brakšķēja, māja ļodzījās. Kad viņš beidzot piestreipuļoja pie loga, viņu atkal apsveica sarkanīgi uguns zibšņi no desmit — varbūt divdesmit vai pat vēl vairāk — uzliesmojošām haubiču rīklēm, kas šāva pa caurumu mūrī.

Kāds atrāva durvis un iebrēcās: — Nāciet taču pagrabā! Mēs atrodamies ugunslīnijā, un granātas var ielidot pa logiem jūsu istabā.

Tas, acīm redzot, bija tiesa, un pavisam īsu mirkli viņš sajuta vēlēšanos, kas līdzinājās neizturamai, smeldzīgai ziņkārei, — uzzināt, ko tāda sprāgstoša bumba spēj nodarīt viņa dzīvoklim, kas viņam šķita kā dzīva būtne, kurai tagad neatlika nekas cits kā pacietīgi nogaidīt cilvēku sagatavoto likteni. *

Notis, manuskripti! Viņu sagrāba mežonīga panika. Jauna zalve: kaucieni, dārdi, sprādziena brīkšķis! Notis, kuras viņš nevarēja aizstiept uz pagrabu, jo nebija laika, un kaut kas viņu, liekas, brīdināja, ka glābjams vēl kas dārgāks.

Nams drebēja, un rūšu lausku lietus brāzās istaba.

Kāpņu laukumiņā Bēthovens palika stāvam, jo vajadzēja orientēties. Te, šai pusē, kur viņš stāvēja, ta bija tikai viņa ēna, ko svece, kuru viņš turēja kreisajā rokā, meta uz sienas, — un ko viņš nesa labajā? Bēthovens to ar izbrīnu aplūkoja. Tas bija spilvens.

Jā, pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem pils ugunsgrēka laikā Bonnā ļaudis arī bija nesuši laukā no mājām visneiespējamākās un nevērtīgākās mantas. So spilvenu, ko viņš vilcinoties svārstīja rokā, — vai mest to projām?

Atkal tuvojās kaucieni, dārdēja un rībēja, turklāt ar visšausmīgāko disonansi, un viņš skrēja tālāk — piesardzīgi, lai nenodzistu svece. Pareizi, ar šo spilvenu viņš bija gribējis glābt savas dzirdes pēdējās atliekas . ..

Pagrabos oda pēc pelējuma, un tos piepildīja kaļķu putekļi. Cilvēki sakņupuši sēdēja uz kastēm un malkas grēdām, padevīgi un klusēdami. Pusapģērbti bērni bija iespieduši galvas mātēm klēpī, un viņu sīkie ķermenīši drebēja. Mātes mierinādamas glāstīja bērnu galviņas, lai gan ari pašām sejas bija izķēmojušas bailes.

Haubices «rēja», — ka to apzīmēja šis trāpīgais artilēristu vārds, un šajā rējienā pavisam tuvu klāt pagraba logam tagad atskanēja kāda ievainota cilvēka drausmīgais solo, kurš mokās kliedza un kliedza . ..

Jauna zalve! Salūts cilvēces cieņai turpinājās.

Kā gan panika, bailes par to dzīves mazumiņu, kas cilvēkiem ir, laupīja saprašanu. Un tieši tagad ienāca prātā dziesma, kas viņu bija vajājusi jau Bonnā. Neviens mēģinājums to komponēt nebija viņam līdz šim izdevies, un nu tā šaudījās atkal galvā, kamēr pilsētā rībēja zalves, bungu dārdi un rīta gaismā, īstajā rīta gaismā, kas beidzot iekvēlojās, tur ārā uz ielas locījās cilvēku ķermeņi.

«Līksme, dievu kvē-le skais-tā …»

Nē, arī šoreiz tas nebija nekas, tikai — kāpēc viņam tieši tagad vajadzēja …

Zalve!! …

«Līksme, dievu …»

Vai viņš bija prātu zaudējis?

«Trīs darbi (Fidelio, Kristus Eļļas kalnā, Do mažora mesa) jau nosūtīti, un, protams, es vēlētos, lai honorāru par šiem trim darbiem jūs man atsūtītu ātrāk, vēl iekāms tie nonāk Leipcigā, pat ja jūs to darītu tūliņ, man būtu ļoti patīkami, — mēs te esam naudas badā …»

Bēthovens to cieši pasvītroja.

«… jo mums vajag divreiz tik daudz kā parasti.. . nolādētais karš …»

Pāri visam pacēlās liela jautājuma zīme. Vai viņa trīs darbi un arī šī vēstule vispār nonāks Leipcigā viņa nošu apgādā «Breitkopfs un Hertels»? Jā, un kas notiks, ja tagad, šajos laikos, nedrīkstēs ne drukāt, ne iespiest? «Mums vajag divreiz tik daudz kā parasti…» Nolādētais karš virzījās ātrāk uz priekšu, nekā bija iespējams šādu teikumu uzrakstīt.

Tagad jau bija nepieciešams trīsreiz tik daudz, un vai tad karš apstāsies?

Iekarotajai Vīnei vajadzēja maksāt desmit miljonus guldeņu, tad divus miljonus franku, turklāt piegādāt simt piecdesmit tūkstoš olekšu audekla, pēc tam septiņdesmit tūkstošu olekšu audekla un beidzot divsimttūkstoš olekšu vadmalas. Vajadzēja uzburt gultas līdz ar visiem piederumiem četrdesmittūkstoš vīriem, sagādāt zirgiem septiņdesmit tūkstošu garnicu auzu, un slāpes armijai, it īpaši oficieru kungiem, bija lielas: tās prasīja ap desmit tūkstošu spaiņu vīna! Kad bija izspiests pēdējais kušķītis siena un salmu, tad mājām tika uzlikts piespiedu aizdevums, par kura savākšanu, saprotams, arī bija jāgādā īrniekiem.

Jā, karš iemācīja noziedzīgus trikus ne tikai uzvarētājiem vien. Kāds kauns par šiem pašu tautas neliešiem, kas tagad kļuva vēl nelietīgāki, varmācīgāki un uzbāzīgāki par ienaidniekiem! Spekulācija ar maizi, par kuru dažs labs, kas to pārdeva par fantastiskām cenām, mēdza pat pārmest krustu. Pēkšņi bija pazudusi arī pēdējā monēta, ne vien zelta un sudraba, bet arī visi vara gabali. Ko tas gan varēja nozīmēt? Vai tad papīra nauda k]ūs vēl mazvērtīgāka nekā vara kreiceris?

Nolādētais karš! … Asperna! Korsikānieša ērgļi bija krietni paplucināti un iepērti, un viņu noputējušās spalvas — viņa zaldāti, armijas atliekas, kas bailēs nemitīgi raudzījās atpakaļ, — bija aiztriektas uz Donavas salu Lobavu. Vienīgi ūdens vēl paglāba no iznīcināšanas žurkas, kas sēdēja slazdā.

Bet kāpēc ķreizars Francis nelika doties uzbrukumā? Savādi. Vai tad viņš patiesi būtu pat aizliedzis uzbrukt, kā apgalvoja Cmeskals? Kāpēc? Skaudība pret brāli? Parūkoto galvu padoms? Jau Vīnes kapitulācija bija notikusi uzkrītošā steigā.

Pagāja jūnijs, bet Lobavas salā klusums. Tagad bija jūlijs, un atkal, it kā jau būtu kas nokavēts, nicīgi smaidīdami, augstprātīgi laipnām sejām Vīnes ielās uzpūtīgi slaistījās franču virsnieki.

Kas tad būtu nokavēts?

Vagrama, drausmīgā Vagrama, un līdz ar to viss pārējais! Tagad nu erchercogs Kārlis, kuram visu laiku bija saistītas rokas, bija sakauts. Ko nozīmēja sakauts? Austrieši bija iznīcināti. Parakstot pamiera līgumu Cnaimā, tika apraktas visas cerības. Erchercogs Kārlis, tautas varonis, nolika

ieročus, un Napoleons par jaunu ienāca Vīnē — šoreiz kā Eiropas valdnieks, par ko liecināja arī viņa sejas izteiksme.

Bet visneaptveramākais bija baismā leģenda, par kuru tomēr apgalvoja, ka tā neesot tikai leģenda vien, proti, patiesība, patiesība . ..

Ķeizars Francis pēc Vagramas kaujas esot berzējis rokas. «Vai es neteicu, ka tā beigsies? Nu mēs visi varam mierīgi doties mājās.»

Pēc tam viņš iekāpis karietē un, apmierināti smaidīdams, aizbraucis, kamēr pārējie viņam stingi nolūkojušies paka] . . .

Ķeizars Francis, vācu ķeizars . . .

Augusta vidū pēkšņi kā gars no dūmu vāliem, kas vērpās Bēthovena virtuvē, iznira teātra direktors Flartla kungs.

—        Vai jūs, Bēthoven, inscenējat «Makbeta» raganu virtuvi? Kas te smird?

Bēthovens sašutis kaut ko bikstīja uz pannas.

—        Harll, jūs neesat nekāds gardēdis, bet gatavais nejēga. Es cepu delikatesi — zirga aknas, īsta klepera aknas, kurš frančiem nosprādzis. Cmeskalam, šim izdarīgajam vīram, ir sakari pat ar dīrātavu. Hartl, vai jūs nevarat man pateikt, cik ilgi tad zirga aknas jācep? Vienu stundu? Divas stundas? Es cepu jau pusstundu, bet tās kļūst arvien cietākas.

Hartls pielika ziloņkaula bumbiņu, kas greznoja viņa spieķa galu, pie lūpam un dziļdomīgi noliecās pār paunu.

—        Izskatās, it kā tie būtu mazi, melni čūskulēni, kas aiz sašutuma taukos saslējušies stāvus. Va; tas ir ratu smērs?

—        Iespējams. Un kulab jus uzņēmāties ceļu pie manis? Tikai aiz simpātijām?

—   Mīļais, labais Ludvig van Bēthoven …

Bēthovens atmeta ar roku. — Taisies tik prom no manis, Hartl! Dziesmu, kas sākas ar tik glaimīgu kantilēnu, es pazīstu. Kur tad man atkal jāspēlē vai jādiriģē par velti? Jeb no manis vēlas ko citu? Kādēļ jūs nekad negriežaties pie bagātniekiem?

—        Jūs Bēthoven, taču zināt: drīzāk kamielis izlīdīs caur adatas aci. . .

—        Un kāpēc jūs necitējat tālāk? Debesis, ar kurām mierina nabagos, lai viņiem netiktu kaut maza drusciņa no debesīm jau šai pasaulē? Tātad par ko ir runa?

—   Par koncertu otrajā septembrī.

—   Koncertu? Tagad? …

—        Esmu nodomājis radīt fondu mūsu teātra «An der VVien» atraitnēm, bāriņiem un invalīdiem. Bēthoven, tagad te uzturas daudz franču, kam ir pulka naudas …

—   … ko viņi ir salaupījuši! Pareizi. Apsvērums ir loģisks.

—        Varbūt varētu pat piedabūt Napoleonu, lai tas visžēlīgi . . . jūs saprotat mani … pats vienu ložu? . . .

Bēthovens samiedza acis, tās kļuva pelēkas, saltas un niknas. — Šī ideja nav slikta, Hartl. Un programa?

—   Paliktu jūsu ziņā.

—        Manā ziņā? Tā? Varbūt ievadam spēlēt Koriolana uvertīru Kollina drāmai par nodevēju? Noslēgumā manu Piekto .simfoniju, kas arī ir pamācoša, un vidus daļā — par Pičce de TČsistance — vai nederētu mana Varoņsimfonija?

—   Jūsu — Varoņsimfonija?

Bēthovens nikni sarauca seju. — Es vismaz piekrītu.

—        Liels paldies, Bēthoven. Es jau zināju, ka jūs allaž esat izpalīdzīgs.

Bēthovens pavadīja teātra direktoru līdz durvīm. — Nu, šoreiz mani motīvi nav sevišķi cēli, mans draugs. Tagad mēģināšu apēst, saplosīt zirga aknas un turklāt vēlreiz pārdomāt programu. — Marķīzs de Tremons bija nodevis ielūgumu viņa majestātei, bet ķeizaram vakarā pirms koncerta vajadzēja aizceļot uz Parīzi.

Franči mēdza apmeklēt teātri pilī, kur kāda Parīzes trupa izrādīja franču lugas un operas, un tas būtībā arī bija pareizi.

Tikai vāciešiem tāpat būtu vajadzējis apmeklēt vācu teātru izrādes, vācu operas vai koncertus, taču tas tā nebija. Vācieši labāk skrēja uz galma pili pie frančiem.

Šis savā visdziļākajā būtībā necienīgā laikmeta patiešām necienīgais pūlis …

Tā nu Bēthovenam bija nācies savu koncertu diriģēt gandrīz tukšā zālē, un tagad, dažas dienas vēlāk, viņš aplūkoja kādas grāmatu tirgotavas skatlogus.

Sasodītie Vīnes salašņas! Nebija redzama neviena vācu grāmata. Vai tad vispār bija tāds Gēte? Vai dzīvojis tāds Šillers, Lesings, Imanuēls Kants?

Vēlēdamies pāršķirstīt žurnālus, Bēthovens iegriezās kādā kafejnīcā. Franču oficieru kungi, protams, pīpēja labo angļu tabaku, kas parastajiem mirstīgajiem bija aizliegts. Vieniem likumi bija tikai jārada, — paklausīt vajadzēja citiem.

Arī šeit viss bija francisks. Pie katra laikraksta nosaukuma rēgojās Napoleona ērglis, un franču virsnieki, dižodamies kā gaiļi, staigāja no galdiņa pie galdiņa, un visu laiku Bēthovens dzirdēja viņu klukstēšanu: — L'empereur! L'empereur!

Zobenu un piešu šķindoņa, tabakas dūmi un L'empereur! L'empereur!

Tikai tad, kad tas jau notika, Bēthovens atskārta, ka krata dūri un uzkliedz kādam virsniekam: — L’empereur! L'empereur! Ja es no stratēģijas sajēgtu tik daudz kā no kontrapunkta, tad es gan liktu jūsu imperatoram mazliet trūkties! Jā, es viņu sakautu!

Balsis švirkstēja cita caur citu.

—   Ko viņš teica?

—   Aizskāra ķeizaru?

Kāds no virsniekiem mierināja pārējos. — Bet tas taču ir tikai trakais muzikants Bēthovens! — Viņš pacēla savu šampanieša glāzi. — Es dzeru uz jūsu kontrapunkta uzvaru pār mūsu ķeizara — Eiropas valdnieka lielgabaliem!

Visi smējās, un Bēthovens kliedza aiz dusmām vai traks:

—   Es pieņemu izaicinājumu! Un kas gan ir Eiropas valdnieks?! Pasaules valdnieks — būtu kas vairāk!

To pateicis, viņš izdrāzās uz ielas.

So laika sprīdi sauca par «nāvējošā miera» laiku, bet, acīm redzot, nāvējošs tas bija tikai labajam, kurpretim viss ļaunais un zemiskais guva īpašu dzīvīgumu un žirgtumu.

Kādus tik Bēthovens nebija kalis plānus kopā ar princi, savu skolnieku erchercogu Rūdolfu! Septīto un arī Astoto simfoniju — viņš strādāja pie abām reizē — vajadzēja atskaņot Šēnbrunā. Nekā. Tikai intrigas un tukši burbuļi. Ķeizars Francis bija pārdevis savu meitu Mariju Luizi Napoleonam un piedevām nodevis arī tiroliešus — Andreasu Hoferu, kroga «Pie sēkļa» saimnieku un varoni! Prūsijas karalis bija pārdevis un nodevis Silu un tā virsniekus! Kronētās galvas! …

Bēthovenam dzirde pasliktinājās aizvien vairāk. Brīžiem tā uzliesmoja, lai tūdaļ pēc tam sadegdama kļūtu vēl vājāka. Labi, tas bija nenovēršami, bet velns trakoja arī viņa miesās. Zeltenāju mizas novārījuma apliekamie nelīdzēja, un cik bieži ārsti bija viņam likuši aiz ausīm un uz vēdera sazīsties

dēlēm. Pēc tam viņi paziņoja: — No dēlēm mēs nekā vairs nevaram gaidīt, van Bēthovena kungs. Borejs nu reiz ir jūsu ienaidnieks!

Doktoru kungi vārda «borejs» vietā būtu varējuši teikt «ziemeļvējš», bet gudrais svešvārds ļāva samaksu uzskrūvēt augstāku. Malfati kungs, kurš pēc Šmita nāves bija viņa ārsts, jau tāpat ņēma sālītu honorāru. «Borejs» tomēr nebija apturams, jo pretējā gadījumā vainīgs būtu bijis «Zefīrs».

Turklāt viņam joprojām līda virsū vēl citas dēles, daudz riebīgāki rāpuļi par medicīniskajiem.

«Leipcigas Vispārīgai Mūzikas Avīzei» un tās Vīnes korespondentam Pastorālā simfonija arvien vēl neeksistēja, un piedevām šī jezga ar «Egmonta» mūziku!

Teātris «An der Wien» prasīja mūziku divām lugām — Gētes «Egmontam» un Šillera «Vilhelmam Tellam». Uvertīru, starpcēlienu mūziku un dziesmas, kur tās bija nepieciešamas. Bēthovens bija tīkojis pēc «Telia», bet, protams, nedabūja, tāpēc ka tāds ievērojams komponists kā Giroveca kungs arī pretendēja uz to — varbūt vienīgi aiz ļaunprātības un zemiskuma.aiz nenovīdības un naida, — katrā ziņā aiz tiem pašiem iemesliem, aiz kuriem karaliskais komponists un galma kapelmeistars Sajjeri bija devis rīkojumu, kas vairs nebija pārprotams.

Ikviens mūziķis, kas tikai reizi bija spēlējis Bēthovena vajadzībām, nekavējoties jāatlaiž no Saljeri kunga orķestra!

Nu, vislabāko atbildi visam viņš dos ar Egmonta mūziku, kuras pirmatskaņojumam jānotiek jau jūnijā. Termiņu vajadzēja ievērot. Uvertīra gan bija gatava, taču nepilnības vēl bija starpcēlienu mūzikā, un Klāriņas dziesma «Priekos un bēdās» viņam vēl nelikās pietiekami vienkārša.

Ienāca meitenīte, kas viņam reizēm atnesa pastu.

—   Vai tu man ko labu atnesi?

—   Nezinu.

Bēthovens aplūkoja abas vēstules. — Nekas, viena ir no Freiburgas Breizgavā, tātad no laba drauga, un arī otra no Koblencas. Paldies.

—   Lūdzu. — Meitene pieklājīgi palocīja celīti, bet palika stāvam.

—   Tu vari iet.

Meitene košļāja bizītes.

—   Vai tev tik ļoti gribas ēst, nabaga bērns?

—   Jā.

—   Ari bizltes?

—   Nē.

Bēthovens smējās. Viņš mīlēja bērnus, tāpēc ka tie vēl bija bez viltus. Tikai pieaugušie pārvalda ļaunuma, izlikšanās un melu mākslas. Viņš ar spalvu nazīti atvēra pirmo vēstuli. Meitene kā apburta nepārprotami raudzījās vienā punktā — uz raibo porcelāna kārbu, kas stāvēja uz skapja.

—   Vai es tevi pareizi sapratu? Tu gribi konfektes?

Viņam allaž bija dažas krājumā bērniem, taču, acīm redzot,

konfektes nebija vienīgais iemesls, kāpēc tie no viņa nebaidījās.

Šindlers, kas praktizēja Koblencā, beidzot bija atsūtījis nepacietīgi gaidīto dokumentu.

Viņš to lasīja un purināja galvu.

Tad nu gan jocīgs pārsteigums! Viņš taču bija divus gadus jaunāks! Acīm redzot, Šindlers bija samainījis Bēthovena dzimšanas datumu ar viņa mirušā brāļa Ludviga Marijas dzimšanas datumu.

Un ko rakstīja Gleihenšteins, šī uzticamā dvēsele, šis plukata. Vai tad viņš nemaz vairs nedomāja atgriezties no Freiburgas vai kur nu viņš blandījās apkārt?

Bēthovens lasīja un lasīja, tad izlasīja vēlreiz un ļāva vēstulei noslīdēt.

Tad tāds bija mīklas atrisinājums. Citādi jau arī vairs nebūtu iespējams rast izskaidrojumu. Tātad šī bija atbilde uz viņa pēdējo vēstuli Gleihenšteinam: — … mans lepnums aizlauzts, Ignac … ja tu tikai būtu vaļsirdīgāks… tu, bez šaubām, man kaut ko slēp … tu gribi mani saudzēt, bet nodari lielākas sāpes nekā tad, ja atklātu liktenīgo patiesību…»

Tagad Ignacs viņam neko nebija slēpis, arī «liktenīgo patiesību» ne …

Nē, viņam nebija laimes, varbūt vienīgi tai pasaulē, ko viņam pašam sevī vajadzēja radīt un ko viņš turklāt varēja sasniegt, tikai pārvarot veseliem kalniem likstu — vājo dzirdi, kautrību, vientulību, naidu un dēles.

Tālab arī migla, kurā viņš visus šos gadus bija Jozefini meklējis.

Jozefīne — komtese Brunsvika, atraitne grāfiene Deima un tagad — no jauna precējusies baroniete fon Štakelberga. Protams, nabaga mūziķis bija mazāk vērts nekā barons fon

Štakelbergs — arī tad, ja šis barons, kā rakstīja Gleihenšteins, bija liekulīgs svētulis. Dižciltība paliek dižciltiba, un, kā tā iegūta, tam vēlāk nebija nozīmes. Grāfam Frīzam vecāki ar prāviem naudas maisiem. Grāfs Razumovskis, Krievijas sūtnis? . . . Vīriešu valdzinātāja ķeizariene Katrīna Otrā pastarpām Saltikovam, Ponjatovskim, Potjomkinam, Orlovam un dažnedažādiem gvardistiem bija ņēmusi savā gultā divus brāļus Razumovskus, un abu brāļu panākumi būs bijuši tik izcili, ka viņas majestāte atzinusi tos par dižciltības cienīgiem. Dižciltība, — tā tomēr bija dižciltība!

Bēthovens pielēca kājās un grasījās saplēst, samīdīt savu «Ardievu sonāti», tāpat kā bija izdarījis ar Varoņsimfonijas titullapu.

Nē…

Bērnišķība! Tā būtu tomēr bijusi bērnišķība. Pa šo laiku sonāte jau bija iespiesta, turklāt vēl ar nepatīkamo titulu «Les Adieux», tāpēc ka visa franciskā priekšā visi līda četrrāpus, un viņš to bija jau veltījis erchercogam Rūdolfam.

Kā gan viņš sonātē bija attēlojis atkalredzēšanās prieku, un — šīs sāpes nu gulēja pārāk dziļi sirdī, lai būtu iespējams tās samīdīt.

Ko nu? Jā, k& nu? . . .

Tātad tagad viņam bija palikusi tikai viņa mūzika un cilvēcība.

Cilvēcība? Vai viņš tomēr reizēm tās karogam nebija kļuvis neuzticīgs? Ak, arī viņš bija tikai cilvēks . . .

Vajadzētu spēt raudāt, lai dziļas sāpes nepieveiktu.

Atmiņā atausa kāda aina no bērnības. Viņš sēdēja uz kapakmens, lai noskatītos lielajā apbedīšanā pēc pils ugunsgrēka; tai brīdī blakus monsinjoram gāja garām kāda skaista, smalka dāma, kura arī nespēja raudāt, un viņas seja bija kā no akmens. Tā bija fon Breininga kundze, kas vēlāk kļuva viņa otra labā māte, un pie rokas viņa veda Eleonoru . . .

Asaras bija vienīgā žēlastība bēdu brīdī, un tagad viņam radās asaras, taču ne tiešamībā un arī ne mazdūšīgas, izmisīgas.

No kurienes gan pēkšņi šī melodija? Ienāca prātā Gētes vārdi, kura «Egmontam» viņš komponēja mūziku, ja tikai viņš tos pareizi atcerējās:

Cilvēka dvēsele Kā ūdens lāse:

No debesim nākusi,

* Debesis kāpusi,

Un atkal lejup Uz zemi tai līt,

Mūžīgā maiņā.

Viņš aizdedzināja tikai vienu sveci un salika vēl ari grāmatas tai apkārt, tā ka tikai mazs gaismas stariņš krita uz nošu lapas, kuru viņš gatavojās aprakstit.

Tas ari attiecās tikai uz viņu vien.

AUegro moderato — Sol mažors — tātad vēl nevaldīja pilnīga tumsa, tad atskanēja balss: si… trilleris ar si, it kā ciešanas un atsacīšanās gribētu māt ar šķidrautu un mierināt.

Mi — re — si —?

Labi, un kuram instrumentam viņš varētu šo balsi dot?

Klavierēm? Nē, tas būtu pārāk — pārāk pasaulīgi.

Protams, protams, vijolei.

Viņa Devītā vijoļsonāte, Kreicera sonāte, bija izskatījusies pavisam citāda. Četrjūgā, sešjūgā — zirgi bija vienās putās. Un tagad šī jaunā sonāte?

Cik nabags viņš bija kļuvis, un vajadzēja taču uzrakstīt šeit vairāk, nekā bija prasījusi visa Kreicera sonāte, vēl vairāk nekā protestēt pret likteni: atsacīšanās! …

Tikai šī bija īstā Ardievu sonāte.

Viņš uzrakstīja virs notīm semplice un izteica tajās lūgumu: «Tu mana nemirstīgā mīļotā. Nē, es neapsūdzu. Vēlu tev visu labu un sūtu tev savu pateicību!» ;

Adagio bija vēl drūmāks, un viņam vajadzēja komponēt Scherzo, varbūt trio veidā, kā deju? Ciešanas nemēdz dejot, taču tās tomēr bija — kāzas, kuras viņš svinēja ar ciešanām, ar atsacīšanos.

Pocco allegretto! Un tagad pat paļāvība, cerība, — uz ko tad?…

Tas droši vien bija tikai tas, kas ūdenim līdzīgi brāzās zemē no debesīm, atkal tiekdamies celties augšup uz debesīm …

Arī šī svece bija izdegusi, taču lieki iedegt jaunu. Diena tuvojās arvien neatlaidīgāk, un neapšaubāmi ari ielās jau sen savas balsis bija pacēluši nodrāztie, pasaulīgie trokšņi.

Pēkšņi kāda bezjēdzīga aina: apbedīšana tuvojas beigām, uz svaigi samestā kapa tiek sakārtotas puķes, kara orķestris

gatavojas soļot atpakaļ uz kazarmām un, kā jau pieņemts, atgriežoties no kapiem, pievērsties atkal dzīves priecīgām domām un ļaut karogiem plīvot.

Nē, tas viņam nepatika.

Labāk vēlreiz atsacīšanās un solījums: es esmu tevi mīlējis, un es tevi vienmēr mīlēšu!

Poco adagio.

Sākās ikdiena, tās riteņi rībēdami griezās.

Presto …

Kārlis Cerni, kas tagad jau bija sasniedzis jaunekļa gadus, ieraudzīja manuskriptu, kurā virs pēdējām notīm vēl žuva smiltis.

—   Meistar, kas tas ir?

Bēthovens aizsvilās: — Lasies prom pie flīģeļa!

Viņš aizvēra nošu burtnīcu un skraidīja šurp un turp. Pamazām nomierinājās. — Saki . ..

Kārlis sēdēja pie klavierēm.

—   Jā, meistar? …

—        Tas man nemaz nerunā par labu, ka tu nevari saņemties, lai uzstātos' atklātā koncertā ar kādu sevišķi grūtu uzdevumu, un turklāt man iešāvās prātā, ka šajās dienās Leipcigā «Gewandhaus» zālē tiks atskaņots mans klavierkoncerts Mi bemol mažorā. Varbūt tas jau ir atskaņots, un — kas notiktu, ja arī vīnieši to vēlētos noklausīties? Kurš to varētu šeit spēlēt?

—   Tikai jūs, meistar.

—   Muļķis!

Tas skanēja vēl vienīgi strupi, un Kārlis saprata. Meistars vājās dzirdes dēļ vairs neuzdrošinājās uzstāties koncertā kā virtuozs.

—   Hummela kungs, meistar?

—        Klavieru pāvests? Nē, tas sēž savā Vatikānā un nav pamanījis, ka pa to laiku tomēr atklāti jauni ceļi uz Romu. Velfls? … Velfls ir Mocarta atskaņotājs, un — visu cieņu Mocartam — tomēr es vēlētos, lai manās kompozīcijās paliktu kaut kas no mana gara, kaut arī tas būtu niecīgāks. Kārli, palauzi savu jauno galvu. Vai tu citu nevienu nezini?

—   Nē …

Muļķītis. Viņš, protams, cerēja, ka varētu iedomāties ari viņu, un nu jutās bēdu salauzts. Ko tāds jauneklis gan sauca par bēdām! Kārlis nemanīja, ka bija izraudzīts jau no paša sākuma …

Bēthovens sameklēja klavierkoncerta notis un šķirstīja tās.

—   Saprotams, tas jau tīri tehniskā ziņā vien ir ciets rieksts. Kurš? . . . Kurš? … — Viņš novietoja nošu lapas Kārlim priekšā uz turētāja. — Tātad to spēlēsi tu.

—   Es, meistar! Taču ne koncertā?

—   Tieši koncertā, ja tiktāl tiksim. Kādu mazumiņu jau nu tu būsi tomēr no manis guvis, jeb es biītu nomocījies ar tevi veltīgi? Sākt!

Kā ar ķetnas grābienu, kas negribēja vairs laist vaļā to, ko satvērusi, Kārlis Černi piesita pirmos toņus, un Bēthovens smaidīja:

—   Pag, ne tik strauji, puis! Koncertu tev neviens nost neņems, tāpēc mierīgi atsēdies ērtāk. Visiem taču jāgaida tevi. Un neaizmirsti: pirmā daļa ir varoņdziesma, dziesma par mūžīgās revolūcijas uzvaru, kuras mērķis ir viss taisnais, labais, skaistais, kas mums, māksliniekiem, it īpaši mums, māksliniekiem, allaž jāsludina. Jā, un arī citādi — kompozicionālā ziņā, koncerts ir mazdrusciņ revolucionārs. Atceries: tu sāc ar improvizāciju, gan apvaldītu, pēc manām notīm. Es, proti, noraidu to, ka visādi pasāžu mednieki izgudro savas improvizācijas vai kadences maniem klavierkoncertiem. Vēlreiz sākt! Tramm! . . . Labi, labi, bet liec vēl svinīgāk šalkt, un brāzmot. Fontāni, krāces! Tramiņ! Tām jāuzšļāc pie orķestra aprauto piesitienu kolonām. Ļoti labi, Kārli, tramm! Tā, un tagad pār tevi sakļaujas orķestris ar savu varoņtēmu!

Teradās barons fon Cmeskals, viņš elsa: — Leipcigā . . . «Gewandhaus» zālē Johans Sneiders spēlējis Mi bemol mažora klavierkoncertu.

—   Kas tas Johans Sneiders tāds ir?

—   … un pat «Vispārīgā Mūzikas Avīze» atzīst, — te stāv rakstīts . ..

Cmeskals izvilka kādu avīzi no kabatas un lasīja:

—   «… ka šis koncerts bija radījis sajūsmu neskaitāmos klausītājos, kas gandrīz vai nespēja apmierināties ar parastajiem atzinības un prieka izpaudumiem.» Tie ir panākumi! Apsveicu! Apsveicu!

Cmeskals kratīja pats sev roku.

—   To panākušas manas zosu spalvas, kuras es toreiz komponista kungam sevišķi smalki uzsmailināju. Kad mēs dabūsim dzirdēt šo uzvaras koncertu šeit Vīnē?

—   Jā, kad? Es jau to paris reižu esmu veltīgi piedāvājis. Tomēr, Kārli, mums vajadzēs pie tā palikt. Johans Šneidera kungs salīdzinājumā ar — jo tas nu tu reiz esi, aitasgalva tāds, — ar manu mīļāko skolnieku Kārli Černi!

Cmeskals vēdināja ar avīzi. — Es to vēlāk atkal uznesīšu, lai jūs varat izpētīt. Tagad man jāskrien.

—   Kurp, grāf rīma?

—   Kurp? Uz ielu stūriem, pie Frīža un Razumovska, un Lobkovica, lai ar avīzes palīdzību pierādītu, ka zosu spalvas, kuras es uzsmailinu, ir vislabākās.

Cmeskals ar troksni aizcirta durvis, bet tūliņ tās atkal atgrūda un pabāza istabā seju, kas staroja kā pilns mēness.

—   Nelaime reti nāk viena. Pasta pārzinis liek teikt, ka Bēthovena kungam no Anglijas pienācis milzīgs kuģis ar naudu.

—   No Kolarda-Klementi! Divsimt mārciņas, kuras es tik ilgi un tik izmisīgi gaidīju?

—   Tagad tās ir klāt.

—   Tad jau es šajos naudas bada un biržas krīžu laikos esmu īsts Nabobs.

Bēthovens purināja galvu. — Liekas, laime pēkšņi mani atcerējusies. Vai man jābaidās no jauna likteņa trieciena?…

Cilvēks kā skaida atkal un atkal tiek izmests virspusē, žilbinošā gaismā, kas visu atsauc atpakaļ un visu atklāj.

Un tomēr «Egmonta» mūzika bija nosūtīta un Septītā simfonija arī gandrīz jau gatava. Tikai Astotā vēl kavējās, un nebija arī nekāds brīnums. Patlaban viņam vajadzēja «ungāru ūsaiņiem Peštā» jaunā teātra svinīgai atklāšanai komponēt mūziku «Atēnu drupām», šim banālajam fon Kocebi kunga sacerētajam tekstam.

Tā patiesībā bija gļēvulība, ka viņš šo pasūtījumu bija uzņēmies, bet arvien taču nevarēja atļauties parādīt raksturu. Draugi, kuri šo pasūtījumu bija pagādājuši, domāja labi, un fon Kocebi kungs izrādījās ne vien «pasta radziņa solo» bezkaunīgais izgudrotājs recenzijā par Trešo Leonoras uvertīru, bet arī veiksmīgāks teātra dzejnieks nekā Gēte un Šillers kopā.

Un patlaban Bēthovens taisni komponēja kādu Gētes dzejoli: «Vai zini zemi. ..?»

Viņš izmainīja kādu akordu secību un sāka improvizēt.

Pēkšņi.:, tās bija sievietes rokas, kas no mugurpuses sakļāvās pār viņa acīm, — vēsas, un reizē no tām strāvoja silta, mierinoša laipnība; tas viss kopa veidoja viņas noslēpumaino butību . ..

Jozefīne? … Nē, viņas tuvums bija citāds.

Viņš satvēra rokas, saturēja tās cieši, atvilka nost no acīm un pagriezās.

—   Kas . . . jūs esat? …

Pretim staroja lielas, pat pārāk lielas, brūnas acis. No kurienes šāda sirsnība?

Viņš nepazina jauno dāmu, kas patlaban noņēma cepuri tā, it kā atrastos savās mājās, nosvieda to uz flīģeļa un izpurināja garās cirtas. Viņas seja bija skaidra, daiļa, skumju apdvesta, varbūt pārlieku skumja — kā mūžīgi vajātai nevainībai, gandrīz bērna seja, lai gan atnācējai vajadzēja būt pāri par divdesmit gadiem. Viņa tinās savā baltajā apmetnī un atgādināja mulsinoši skaistu sirēnu.

—  Kas gan es varētu būt? Atminiet, van Bēthovena kungs! Bet jūs jau neatminēsiet. Es esmu Betina Brentano.

—  Ak, tā! …

Brentano — tas bija labs vārds, kas viņa dvēselē atvēra visas durvis. Nelaiķa galma padomnieka Birkenštoka mājā, kas tagad piederēja Brentano ģimenei, viņš bija pavadījis neaizmirstamas stundas.

—   Ahā, Betina Brentano jaunkundze, no Frankfurtes! … Atbraukusi ciemoties Vīnē? Tas ir labi.

—   Jūs nedrīkstat mani uzrunāt tik oficiāli par Brentano jaunkundzi. Mani draugi sauc mani par Betinu, un mans labākais draugs Gēte saka — «bērns». Jums arī mani tā jāsauc, van Bēthovena kungs.

Patiesi, viņa atstāja tādu iespaidu… jeb to tēloja, izlikās? Katrā ziņā šī vēlēšanās bija drusku neparasta jaunai damai.

—   Kā klājas jūsu svainei Antonijai un jūsu mīļajam brālim Francim? Sen neesmu ciemojies Brentano ģimenē, vienmēr atgadījās šis un tas. Vai erchercogs Rūdolfs patiešām nopircis kolekcijas? Esmu piemirsis viņam par to apvaicāties. Jeb Birkenštoku-Brentano māja vēl joprojām ir muzejs, pilns ar vara gravīrām, etrusku lampām, sen nebūtībā

nogrimušu valstu kartēm un krāšņiem, dzelteniem ķīniešu mandarīnu tērpiem?

—   Tas viss vēl tur atrodams.

—   Un ko dara Maksija, mana mazā, sevišķā draudzene?

—   Viņa stāv pie loga un gaida.

—   Gaida? . . .

—       Jā, gaida jūs, van Bēthovena kungs. Starp citu, Francis un Antonija nosauca mani par īstu iedomīgu aušu, kad es apsolīju pie jums aizbraukt un tūlīt atvest sev līdzi. Viņi mani brīdināja un teica, — jūs esot k|uvis par bīstamu vientuļnieku, lielāku vientuļnieku nekā jebkad. Bet es jūs paņemšu līdzi.

Betina šaudījās apkārt. — O, kas jums te ir? Jūs komponējat Gētes dzejoli — un taisni to, ko es tik ļoti mīlu? Tas jums, van Bēthovena kungs, man janodzied.

Viņa jau satvēra Bēthovena rokas un uzlika tās uz kauliņiem. — Tagad spēlējiet un dziediet, lūdzu.

—   Ar manu šausmīgo balsi?

Viņš smējās, bet šī noslēpumainā sievišķība, kuras viņam tik ilgi bija pietrūcis, padarīja viņu bezspēcīgu un padevīgu. Ja atmiņa viņu nevīla, Betina bija saderināta ar dzejnieku Ahimu fon Arnimu; katrā ziņā viņa kā sievišķīgs, romantisks brīnums tagad bija ienākusi viņa bezcerīgajā vientulībā.

Kad Bēthovens bija beidzis, viņa ierunājās: — Es raudāju, van Bēthovena kungs, un es aizsūtīšu jūsu kompozīciju Gētem. Viņš arī raudās.

—   Fon Gētes kungs?

Acīm redzot, savas jūtas viņa izpauda mazliet pārspīlēti, viņš arī neredzēja viņas acīs asaras, kas turklāt būtu bijušas pilnīgi nepamatotas.

—   Esmu komponējis vēl arī kādu citu Gētes dzejoli.

—        Es viņam aizsūtīšu abas kompozīcijas, van Bēthovena kungs, bet tagad mums jāiet. Brentano ģimene rīko lielas viesības sakarā ar manu ierašanos.

Viņa ievēroja, ka Bēthovens vilcinās. — Vai tad jūs gribat sagādāt vilšanos mazajai Maksijai?

—       Nē, nē … — Viss, kas viņu mulsināja, laikam tomēr bija sievišķīgā burvība, kas ik reizes zaigoja citādi…

—       Bet, ja jūs, van Bēthovena kungs, nāksiet šajos vecajos, apdilušajos svārkos, es neiešu kopā ar jums.

Viņš kaut ko rūkdams protestēja un — gāja apvilkt, citus. Beidzot viņi bija uz ielas.

—        Stāt! •— Bēthovens palika stāvam. — Pa šo ceju mēs nevaram iet.

—  KādēJ ne?

—       Tādēļ, ka mums tad jāiet garām Sv. Stefana katedrālei, un tur mēs satiksim pateru Veisu, kas man uzglūn. Viņš ir lāga cilvēks, bet ieņēmis galvā domu iepilināt man ausīs kādu brīnumeliksīru, kas, protams, arī neko nelīdzēs.

Viņi iegriezās citā ielā, un Bēthovens atkal vilcinājās.

—   Mums vajadzēs mest vēl lielāku līkumu.

—   Atkal kāds pāters, kas jums uzglūn?

—       Nē, šoreiz ne. — Viņiem būtu jāiet garām Sarkanajam tornim, Millera galerijas mājai. Jozefīne un Štakelbergs patlaban uzturējās Vīnē, un viņš varētu to satikt . . .

Betina smējās. — Ar jums gan ir grūti, kad lielākā pilsētas daļa aiz kaut kādiem noslēpumainiem iemesliem jums slēgta. Tagad gan laikam šķērslis ir kāda jūsu pamesta līgava? Nesarauciet tā pieri! Vīne ir īsts tenku perēklis. Vai šajā apkārtnē nedzīvo Terēze Malfati?

Viņš saīga. — Blēņas! Terēzei Malfati ir septiņpadsmit gadu un man četrdesmit. Esmu viņai par vecu, un manās acīs viņa ir tikai zostiņa, kuru es gan visai labi ieredzu, ja vien tā nav par daudz ieknābājusi punšu.

Kad abi bija sasnieguši fon Brentano māju, Betina satvēra Bēthovenu aiz rokas. — Vai dzirdat?

—  Ko?

Betina nebija iedomājusies par viņa v'ajo dzirdi, un tagad vajadzēja aizbildināties. — Jus bijāt tik dziļi domās iegrimis, un nu viņa ir pārtraukusi.

—   Kas pārtraukusi un ko?

—        Kāda dāma no viesiem. Es viņas vārdu nezinu, tāpēc ka jaunu paziņu tik daudz. Jau tad, kad es devos pie jums, viņa vingrinājās spēlēt kādu sonāti, lai vēlāk varētu palepoties meistara priekšā.

Logi šajā brīnišķīgajā maija vakarā bija plaši atvērti, un ielā vēl arvien bija dzirdamas «Mēnesnīcas sonātes» mežonīgās pasāžas un akordi.

Viņš neuzticīgi paraudzījās augšup un, acīm redzot, pārlika, vai nevajadzētu tomēr vēl griezties atpakaļ. Kaut

kas raibs ar plīvojošām bizītēm izšāvās pa nama durvīm.

—   Tēvoc Bēthoven! .. .

—   Maksija! Jā, jā, man ir līdz konfektes, tavas vismīļākās. Mazā, graciozā meitenīte purināja galvu. — Es konfektes

nemaz negribu.

—   Ne? . . .

—   Nē, es gribu tikai tevi, tēvoc Bēthoven! Nāc, viņi visi gaida, bet vispirms tev jānāk pie manām lellēm.

Laukuma malā — starp Kārļa baznīcu un viesnīcu «Pie mēnesnīcas» atradās Šteina klavieru fabrika.

Bēthovenam patika sīvās smaržas, ko izgaroja lietaskoki, no kuriem taisīja flīģeļus, — jeb tik sīvi oda kodne, ar kuru klavieres tika pulētas? Agrāk viņš arī bieži izmēģināja jaunos instrumentus, bet šoreiz ātri aizsteidzās garām telpai, kur bija izstādīti jaunie instrumenti, un devās uz stikla durvīm, aiz kurām kustējās ēnas.

Tas, bez šaubām, bija maziski un netaisni, taču ģipša maskas izstādes telpā sacēla viņā trulas dusmas. Kādu dienu Šteina kungam — jeb varbūt tas bija viņa znots Štreihers ar savu klaviēVsalonu? — bija iešāvusies prātā neparasta ideja padarīt izstādes telpu pievilcīgāku. Viņam likās, ka ģipša maskas rada spēcīgāku iespaidu nekā zīmējumi vai pat gleznas, un tāpēc bija licis kādam tēlniekam izgatavot dažu vēl dzīvo mūzikas slavenību maskas un pakārt tās pārdošanas tolpa virs flīģeļiem pie sienas tapāt kā Štreihers savā salonā. Tur bija redzams Saljēri, Meiscders, abats Foglers, un nesen profesors Kleins bija saņēmis pasūtījumu izgatavot arī Giroveca masku sakarā ar viņa mūziku «Vilhelmam Tellam».

Recenzijas! .. . Jūnijā tika izrādītas abas drāmas — «Tells» un «Egmonts». Par Giroveca kunga mūziku «Leipcigas Vispārīgās Mūzikas Avīzes» korespondents bija vismaz zinājis teikt: «Raksturīga un ar izpratni uzrakstīta.» Zināms, tas nebija daudz, tomēr vairāk nekā tas, kas bija teikts par «Egmonta» mūziku, jo pēdējā nebija ne ar pušplēstu vārdu pieminēta. Šoreiz recenzenti izraudzījušies jaunu variantu: tie nebija zākājuši, plucinājuši, bet vienkārši noklusējuši.

Starp citu, Bēthovenam ar Šteina kungu bija notikusi vēl viena saruna.

—  Steina kungs, tagad kāds uzrakstījis par mani, par manu Piekto simfoniju sajūsmas pilnus vārdus, ka mani vajadzētu pielīdzināt Haidnam un Mocartam, — kāds E. T. A. Hofmans.

—   Dieva dēļ, van Bēthovena kungs! Šo vārdu jūs nedrīkstat skaļi pieminēt! Tas taču ir trakais valsts tiesas padomnieks no Berlīnes — spoku Hofmans! Manai meitai Nanetei, Štreihera kundzei, bija kads no viņa stāstiem, ko es viņai atņēmu un tūlīt iebāzu krāsnī.

Bēthovens uzkāpa trešajā stāvā, līdz nonāca pie durvīm ar misiņa plāksnīti, kurā bija iegravēts — «J. N. Melcels». Durvis stāvēja vaļā, viņam nevajadzēja raut zvana rokturi, kam par atbildi mājiņā, kas bija piestiprināta virs tā, atvērtos lodziņš, palocītos gailītis, savicinātu spārnus un sveicienam sauktu: «Kikerikī!» — lai atnācēju pieteiktu. Šajā dzīvoklī bija daudz mehānikas kuriozitāšu, un apmeklētājam vajadzēja uzmanīties, lai to nesabiedētu jautri vai pat rupji joki, piemēram, krēsli, kas iekaucās, kā durti uz iesma, kad uz tiem sēdās.

Bēthovens jau zināja ceļu cauri garajam, krēslainajam gaitenim, turklāt viņu gaidīja.

Sīkais, rosīgais vīrs pelēkā darba virsvalkā pacēla acis.

—   Sēdieties, van Bēthovena kungs. Nē, krēsls nav pielādēts. Tūliņ būšu jūsu rīcībā, tikai…

Johanu Nepomuku Melcelu Bēthovens pazina jau no Šēnbrunas laikiem, kur Melcels bija galma mehāniķis. Erchercogs Rūdolfs aizvien lika viņu pasaukt, kad ar flīģeli nebija kaut kas kārtībā, un tagad Melcels bija atvēris te Šteina majā darbnīcu.

Tā bija brīnumaina pasaule, tikpat brīnumaina kā pats Melcela kungs, kas patlaban, iebāzis galvu lielā, skapim līdzīgā kastē, darbojās gar trompetēm un plēšām. Uz darbgaldiem visapkārt gulēja bungas, flautas un klarnetes, pie sienām karājās vecas gleznas, un kādai marmora statujai pie kājām bija pieslieti misiņa sitamie šķīvji.

—   Vai mans klausāmais radziņš gatavs, Melcela kungs?

—   Drīz būs. Šodien man jums sagādāts kāds cits pārsteigums.

Melcels izvilka no skapjveida kastes dzeloņainu veltni.

—   Atspere ir uzvilkta, un, ja es tagad pabīdu sviru, tad īstenībā vajadzētu …

—   Kas no šīs noslēpumainās kastes iznāks?

—   Jūs zināt, ka mans tēvs bija ērģeļu būvētājs Rēgensburgā, un es, vēl puika būdams, ieteicu uzbūvēt tādas ērģeles kā šīs te, ciktāl tās var saukt par ērģelēm. Mans tēvs kļuva nikns, tāpēc ka viņš ērģeļu būvēšanas mākslu vērtēja pārāk augstu, lai gan tā viņam neko daudz neienesa. Viņš arī man lika mācīties būvēt ērģeles un mazliet apgūt klavierspēli.

—   Jūs jau, Melcela kungs, esat itin krietns klavierskolotājs.

—   Iespējams, taču maize, ko ar šo darbu var nopelnīt, ir pārāk rūgta.

Bēthovens iesmējās. — Noteikti!

—   Un mana lielākā kaislība ir mehānika. Ja man ar šo lietu palaimētos, tā man ienestu vairāk nekā jums visas jūsu simfonijas kopā. Piedodiet, jūs taču zināt, kā es to domāju, un neņemat man ļaunā …

—  Taisni otrādi, mēs saprotamies lieliski.

—   Jā, tātad kas te iznāks? Šim aparātam jāpūš trompetes, jāsit arī bungas un timpāni. Kā būtu, ja jūs tam uzrakstītu kādu gabalu, bet tādu pamatīgu — ar sparu un bumbum? Lūdzu, nesmejieties, van Bēthovena kungs! Es pazīstu cilvēkus un viņu vēlēšanās labāk par jums. — Melcels palūkojās kastē un nopūtās. — Tur jābūt vēl kādai tehniskai kļūdai. Bet tagad vispirms rādīšu jums mazo aparātiņu, kādu jūs arī sev vēlējāties.

—   Es sev vēlējos?

—   Jūs taču pirms dažiem mēnešiem žēlojāties, ka jūsu darbu izpildītāji bieži spēlē nepareizos tempos.

—   Pastāvīgi. Ja varētu viņiem tempu norādīt, — bet kā? Piemēram, kādas daļas sākumā tu cilvēks uzraksti adagio sostenuto, bet viens to spēlē andanle un otrs largo.

—   Nu varbūt te varētu noderēt šis mazais instruments? Modelis, protams, arī ārēji vēl jāuzlabo.

Melcels nolika Bēthovena priekšā kādu kastīti, kas aptuveni atgādināja piramīdu. Uz kastītes vidū novietotās skalas bija atzīmētas iedaļas —largo, adagio, allegro, presto, labajā un kreisajā pusē — svītriņas un cipari. Pret skalu atradās rādītājs ar pārbīdāmu atsvariņu.

—   Un kas tas ir, Melcela kungs?

Melcels paraustīja plecus. — Vārdu es vēl nezinu. Esmu domājis to nosaukt par hronometru, bet visi pulksteņi taču

ir hronometri, un šis ir speciāls pulkstenis — takts mērītājs. Es to tagad uzvilkšu.

Atspere tajkšķēja. — Un ko jūs vēlētos, van Bēthovena kungs? Četru ceturtdaļu takti? Tad te malā jāpavelk šī svira un janostāda uz vajadzīgā skaitļa — divi, trīs, četri vai seši, šajā gadījumā tātad uz četri. Tagad lūdzu vēl tikai noteikt tempu. Kads tas butu?

—   Lēns adagio.

—   Lieliski, mēs pārbīdīsim atsvariņu pa stienīti uz augšu, teiksim, līdz simt divpadsmit un tad . . .

Rādītājs sāka svārstīties uz vienu, uz otru pusi, turklāt bija dzirdami ritmiski trokšņi ar zvaniņa skaņām! Tak-taktak-ping, tak-tak-tak-ping, tak-tak-tak . ..

—   Kastītes iekšienē mēlīte sitas pie sudraba zvaniņa, šoreiz četru ceturtdaļu takti. Varbūt pavēlēsiet tagad vidēji ātru piesto trīs ceturtdaļu taktī? Acumirkli, ludzu. Pa labi sviru uz trīs un atsvaru apmēram uz divi simti. Tad gan tas ir gandrīz jau prestissimo.

Pingtata! Pingtata! Pingtata . . .

—   Vareni, Melcel! Un tad vēlāk šī takts pulksteņa skaitļi tikai jāpieraksta notīs, lai spēlētājs zinātu, kādu tempu aptuveni komponists domājis. Vai drīkstu mašīnu izmēģināt?

—   Laipni lūdzu.

Bēthovens pārbaudīja to. — Esmu nelabojami neveikls, bet gan jau man laimēsies. — Viņš iebīdīja pogu ar cipariem pavisam iekšā.

—   Tagad zvaniņš ir izslēgts, van Bētho.yena kungs.

Bēthovens nostādīja allegretto un ļāva aparātam tikšķēt.

Viņš pievirzīja ausi cieši klāt un aizvēra acis. — Jā, allegretto scherzando — tak tak tak tak, — tā vajadzētu ritēt laikam, kad tas ir drūms un smags, — tak tak tak tak, — bet citādi laiks tikai rit un rit — tak tak tak tak, —tā, un ja nu tagad mēs pievērstos fagotiem, mežragiem un obojām, un klarnetēm? … Melcela kungs, vai jūs nevarētu man kādreiz iedot takts pulksteni līdzi — par mūzu?

—   Par ko? …

Bēthovens smējās. — Tā gan ir absurda ideja, bet man patlaban iekrita kas prātā, ko es izlietošu savā Astotajā simfonijā.

—   Ja jus hronometru nelietotu pārāk ilgi, Bēthovena

kungs? Vēlāk uztaisīšu vairakus, bet šo te es gribētu aizsūtīt vēl dažiem lietpratējiem apskatīšanai.

Bēthovens vairs neklausījās. — Tak tak tak tak — sempre stacccīto, un tam pari vijoles …

Kad Bēthovens bija aizgājis, Melcels aptaustīja smailas tapiņas uz mūzikas skapim paredzētā veltņa. Viņš domāja: «Gan jau es ar šīm jaunajām automātiskajām ērģelēm tikšu galā, bet ko varētu izgudrot Bēthovenam, lai viņam palīdzētu? Viņš ir liels un dzīvības pārpilns mākslinieks. Ko gan varētu izgudrot, lai viņam palīdzētu?»

Tak tak tak tak . . .

Ta tas čaloja, tikšķēja — steidzīgi vai arī mazlietiņ gausak, vai arī mocoši gausi, taču allaž ar šo neatlaidīgo vienmērību, un ar katru svārstekļa vēzienu viena diena bija pagājusi. Tikai retu reizi sudraba zvaniņš iedziedājās gaišāk, bet atkal aši izskanēja …

Tak tak tak tak . ..

Bēthovena dzīvē iešķindējās nejauka, griezīga disonanse. Tūkstoš astoņi simti vienpadsmitā gada piecpadsmitajā martt' tika apstiprināts «finansu patents». Tas bija slavens patents. Viens grieziens —devalvācija, un visas naudas rūpes novērstas. Tikai līdz "ar to Bēthovenam bija ari nogriezta vairāk nekā puse no tā sauktā goda atalgojuma.

Četrtūkstoš guldeņu vietā viņš tagad saņems tikai tūkstoš trīs simti sešdesmit. Gluma, viltīga zādzība, bet noziegumi, ko patentē valsts, ir likumi.

Goda atalgojums! Viņš toreiz vispār bija saņēmis tikai pusi no summas, un tagad skaisto cerību putnam jau atkal izplūkātas spalvas!

Ienākumi no izdevējiem? No klavieru stundām? Brālis Kārlis, kurš pa šo laiku bija apprecējies un kuram bija bērns, arī vēl dzīvoja no viņa kabatas, tāpēc ka finansu adjutanta kungs — tads bija tā pašreizējais skanīgais tituls — saņēma tikai pusi no algas likmes. Brāļasieva, visa šī vide — pretīga, bet mazajam Kārlim nevarēja ļaut nomirt badā. Johanam turpretim piederēja pašam sava aptieka Linčā. Viņš nebija nekāds spīdeklis, taču zināmos darījumos ar franču medikamentiem bija izrādījies ārkārtīgi spējīgs.

Vismaz erchercogs Rūdolfs gribēja maksāt visu savu daļu goda atalgojuma, bet, ko darīs Kinskis un Lobkovics, nebija zināms.

Turklāt viņa dzirde un ārsti! Tie bija sūtījuši viņu uz Teplicu uz vannām, un viņš dzēra tur ik dienas minerālūdeņus un piepildīja ar tiem sevi tiktāl, līdz radās sajūta, ka jāpārplīst. Viņš ļāva sev ūdeni pilināt ausīs un izšķieda par to visu naudu — atlikumu no savas Klementi bagātības. Un panākumi?

—   Nu, kā klājās Teplicā, van Bēthovena kungs?

—     Liekas, par ļaunu vismaz nav nācis, mīļo Melcel, un nākamgad man esot atkal jābrauc turp. Ak, šie ārsti ar savām zirgu metodēm! Tikko esmu iekšpusi piepildījis ar milzīgiem ūdens daudzumiem, tā man jāļauj apskalot ārpusi no galvas līdz kājām. Viņi gribētu trenkāt mani no Teplicas uz Karlsbādi un no turienes diezin kur vēl.

—     Bet jūs labi izskatāties, un — vai drīkstu jums tagad parādīt izgudrojumu?

—    Kas tas varētu būt, mīļo Melcel? Rakstāmskapis jaunajā, modernajā ampīra stilā?

Sīkais, kustīgais, aizvien dedzīgais Melcela kungs norādīja uz mēbeles gabalu, kas stāvēja darbnīcā.

—    Tas ir jūsu kolēģis, amata brālis, un es esmu pārliecināts, ka man mūzikas okeānā izdevies atklāt jaunu Ameriku, pat vairāk — esmu pats to radījis.

Viņš smējās: — Bez bailēm, van Bēthovena kungs! Varat droši iet vēl tuvāk. Mans muzikālais homunkuls neeksplodē.

Melcels pavilka vai piespieda kādu sviru skapja sānos, kam par atbildi instrumenta iekšpusē sāka knakšķēt un trokšņot.

Bēthovens bija pielicis labo ausi cieši pie skapja, un viņa seja saviebās.

—   Melcel, ja tas ir muzikāls kolēģis, amata brālis . . .

—     Tās ir tikai bērnu slimības, kuras es vēl izārstēšu. Vēlāk tam, protams, sava darbošanās jāuzsāk klusāk. Lūdzu, vēl pāris sekundu pacietības. Tā! . ..

Bēthovens atlēca atpakaļ. — Žēlīgā debess!

No skapja sāka plūst griezīgas trompetes skaņas, un viss dīvainais priekšmets kratījās velnišķīgi ļaunā priekā par to, ka spēj tik nepanesami trokšņot.

Melcels berzēja rokas. — Skaista skaņa, ko?

—    Tas jau ir baigāk nekā toreizējā franču bombardēšana! Melcel, apturiet tūlīt šo velna instrumentu!

Melcels, lai viņu varētu saprast, skaļi kliedza pretī: — To es vēl nespēju! Man vispirms jāiebūvē attiecīga ierīce!

Viņš sajūsmināts dziedāja līdzi: —Tratata — trara — trara! īsta franču oriģināltrompete, kas šo kavalērijas maršu pūš ar visiem signāliem. Van Bēthovena kungs, jūs piedzīvojat vēsturisku brīdi. Jo tas ir pirmais automātiskais taurētājs pasaulē, un to es jums kā manas cieņas apliecinājumu … — Melcels palocījās, — parādu pašam pirmajam. Vēl tikai vakar man izdevās laimīgi savienot signāltrompeti un plēšas.

Trompete beidzot mitējās. Skapī vēl kaut kas norībēja, un tad trokšņošana bija beigusies.

—  Ko jūs sakāt par manu izgudrojumu?

Bēthovens atkrita krēslā.

—   Jums vajadzētu paņemt cirvi un sacirst to gabalos.

—   Savu mehānisko taurētāju? — Melcels jaudāja tikai galvu purināt. — Jā, vai tad jūs nemaz neredzat, kādas te slēpjas iespējas?

—   Kādas iespējas?

—   Nu, visa nākotne, un es to domāju nopietni. Ar šo instrumentu mēs esam pārkāpuši jauna laikmeta slieksni. Mans mehāniskais taurētājs pasludina revolūciju. Jā gan, šī taure nopūta signālu. Skaistās, bet vāji skanošās zvanu spēles, kas spēj tikai tinkšķēt, ir pārspētas, un tas, kas tur stāv un kas, gluži dabiski, vēl jāuzlabo, būs sencis jaunai ciltij, lielais ciltstēvs, no kura tiks atvasināti visi turpmākie mehāniskie mūzikas instrumenti pasaulē.

—   Ar tratata?

—   Pat ar čingdara un bumbum! No šīs mehāniskās trompetes jāizveidojas manam «panharmonijam» — tā es to nosaukšu. Tā jau būs milzīga aparatūra desmit divpadsmit pēdu garumā un astoņu, desmit pēdu augstumā un ietilpinās savā vēderā veselu orķestri. Katrā ziņā jums nevajadzētu par manu harmoniju domāt nievājoši, van Bēthovena kungs. Drīzāk …

Bēthovens uzjautrināts jautāja: — Kas? …

—    … izmantot šo sensāciju, par kādu tas kādu dienu kļūs, savā labā. Pēc tā izgatavošanas es atļaušos griezties pie jums ar lūgumu kaut ko sakomponēt.

Bēthovens smējās. — Melcel, mehāniskais taurētājs jūsu prātiņā kaut ko sagriezis šķērsām.

Kad Bēthovens brīdi vēlāk gāja cauri priekšnamam, no

telpas, kur bija izstādīti flīģeļi un pianīni, nejauši nāca lauka Šteina kungs. Viņš pacēla rokas un pulējās piešķirt savai omulīgajai godavīra sejai izteiksmi, kurā jaucās maigs pārmetums un sajūsma. Par viņa apaļīgo vēderu stiepās resna zelta ķēde, it kā tās uzdevums būtu aizkavēt tālāko miesas pieņemšanos tuklumā.

—        Skat, van Bēthovena kungs! Profesors Kleina kungs, kuram sen sen jau esmu nodevis pasutījumu, gaida.

—   Pasūtījumu? . . .

Vēdera uzkalniņš salēcās par tādu naivitāti.

—       Noliet jūsu masku, van Bēthovena kungs. Mana kolekcija taču nebūtu pilnīga, ja trūktu jūsu maskas. Tai jāatrodas tur virs flīģeļa. — Steina kungs jau devās uz priekšu.

—        Kāds jums vispār liekas flīģelis? Taustiņi padodas neredzēti viegli, tie tik tikko jāaizskar.

Bēthovens, kājās stāvēdams, nospēlēja kādu pasāžu.

—   Ļoti labi.

—       Vai ne? Tas ir būtiski uzlabots instruments. Ari viņa augstība erchercogs Rūdolfs bija sajūsmināts.

Tātad, lūk, kas slēpās aiz visas runāšanas par masku.

—        Jūs jau zināt, van Bēthovena kungs, tas mums ir sasodīti grūli, — katrā ziņā tukšais laukums pie sienas ir kauna traips, un, cerams, jūs drīzumā varēsiet atlicināt kādu stundiņu profesoram Kleinam. Ko es gribēju teikt? Pareizi, mans znots Štreihers arī grib izstādīt savā salonā jūsu masku, varbūt pat krūšu tēlu. Jūs bijāt pie Melcela kunga, vai ne? Tas ar saviem mehāniskajiem mūzikas ‘instrumentiem! Tie taču nekad nespēs konkurēt ar klavierēm, vijoli, oboju vai kaut ko tamlīdzīgu.

Bēthovens paraustīja plecus. — Es te gan neko neņemos pareģot. Mehāniskajiem mūzikas instrumentiem ir neapšaubāmas priekšrocības.

—   Priekšrocības, van Bēthovena kungs?

—   Tos vieglāk iemācīties spēlēt.

—        Godīgi, tikai godīgi, Kārli. Kāds jums liekas klavierkoncerts Mi bemol mažorā?

—        Tikpat lielisks kā viņa Varoņsimfonija, viņa Piektā, viņa Trešā Leonoras uvertīra vai viņa Kreicera sonāte, fon Cmeskala kungs.

—        Pareizi, pareizi, taču — ar šiem darbiem saistītas tik briesmīgas atmiņas. Viņam ir pilnīga taisnība, kad viņš allaž runā tikai par «nolādētajiem Vīnes salašņām». Pēc Leipcigas panākumiem vajadzēja paiet diviem gadiem, iekāms . . .

Kārlis Černi paraudzījās no kulisēm uz skatuvi.

—   Kura dzīvā aina pēc kārtas tā ir?

—        Laikam trešā. Man viss galīgi sajucis. Vispirms bija Arkādijas gani pēc Pusēna gleznas, tad rokoko žanra aina pēc Troija, un pašreiz kārta Rafaelam.

Kārlis Cerni aizpogāja vizītsvārkus un sakārtoja kaklautu.

—   Es jau pamazām posīšos.

Bija dzirdama klusa čirkstoņa, aizkaram savelkoties. Tad iestājās klusums.

Cmeskals čukstēja: — Dzīvās ainas viņus aizkustinājušas. Kas tā par gaumi! Nez vai tas vispār bija pareizi, ka es veicināju viņa koncerta atskaņošanu šajā sarīkojumā par labu dižciltīgu dāmu biedrībai? Un tās turklāt vēl ir Vīnes mākslas sapratēju vissmalkākās aprindas! Šie aplausi tagad! Pēc koncerta Mi bemol mažorā vēl tiks spēlētas variācijas par marša tēmu no Maizēdera «Alines». Kas tās spēlēs?

—   Sesi jaunkundze un Siboni kungs.

—        Tad nu gari vajadzīga drosme! Pēc Bēthovena klavierkoncerta vēl četrrocīga plinkšķināšana, — klau, tur skaņo instrumentus. Ir laiks, Kārli, un …

—   Kas, barona kungs?

—   Šoreiz mums viņam jāpavēstī kas labs.

—   Esiet bez rūpēm.

Ar Kārli Černi notika dīvaina pārvērtība. Viņš paklanījās uz skatuves Joti vienkārši un laipni, bet tūliņ pēc tam izdarīja kaut ko neparastu. Viņš atsēdās pie flīģeļa un ar abām rokām no visa spēka uzsita signālam Mi bemol mažora akordu aprautu, izaicinošu. «Es nāku kā sava meistara Ludviga van Bēthovena sūtnis ar viņa klavierkoncertu!»

Nu gan viņa fanfaru sauciena skaņām vajadzēja vispirms izgaist, un šajos nedaudzajos mirkļos viņš redzēja un pārdomāja visu. Tās bija dažādas ainas, kas virknējās cita aiz citas, bet tai pašā laikā tās, liekas, risinājās arī reizē . ..

No rīta viņš bija paskatījies kalendārā. Tūkstoš astoņi simti divpadsmitā gada divpadsmitais februāris. Laiks todien bija nejauks, un meistars droši vien patlaban vingrinājās. Viņš to pēdējā laikā darīja daudzas stundas dienā — ne tikvien

tādēļ, lai saglabātu un kāpinātu savu tehniku, bet, klavieres spēlējot, viņš gribēja justies tik drošs, lai dzirdes kontrole viņam vairs nebūtu vajadzīga. Tas bija izmisīgs un neprātīgs mēģinājums, bet meistars jau neļāva sevi atrunāt, un tā nu viņš tur sēdēja, iebāzis galvu šajā izliektajā aubē, ko Melcela kungs viņam bija uzbūvējis virs flīģeļa par skaņu uztvērēju un pastiprinātāju. Šis skaņu uztvērējs, protams, ari neko vairs nelīdzēja. Cik tas bija traģiski un pretruna ar jebkuru dievišķu un pat sātanisku loģiku! Bet Bēthovena dzīvē, acīm redzot, viss noziedzās pret jebkādu loģiku. Firstam Lobkovicam izšķērdēšanas tieksmju dēļ bija iecelts aizbildnis, un līdz ar to tika pārtraukta jau tā uz pusi samazinātā goda atalgojuma izmaksa, un Kinskis tikai vienu reizi kā žēlastības dāvanu bija atmetis pāris dukātu. Palika vienīgi erchercogs Rūdolfs, kas maksāja visu savu daļu, un viņš būtu nopircis ari flīģeli, ja zinātu, kāds tam ir sakars ar masku. Bet nu šī maska droši vien mētājās starp citām Šteina kunga grabažām, kurš turēja uz meistaru ļaunu prātu.

Nu, varbūt viņam, Kārlim Cerni, tagad, tagad izdosies maskai atkarot vietu, kas tai sen pienācās.

Zeifrīda kungs jau gaidīja ar paceltu takts zizli. Jā? . . .

Lūdzu, Zeifrīda kungs.

Tramm! . ..

Jau pirmajām skaņu strūklām uzšļācot, Kārlis Cerni bija pārliecināts, ka viņa pasākums izdosies. Maska — tukšajā laukumā uz sienas parādījās maska.

Tramm! … 7

Jaunās strūklas šalca vēl paļāvīgāk. Tramm! … Un atkal mutuļojošie ūdeņi. Tā. Kardināla kungs, — šajā gadījumā tas bija mazliet nevietā lietots citāts, taču labi iederējās!

—   Zeifrīda kungs, es savu darbu esmu padarījis, — dariet jūs savējo!

Zeifrīda takts zizlis nokrita lejup, un orķestris pasludināja lepno varoņtēmu.

Un nu otrā tēma, — mi bemol minorā! Kārlim Cerni vajadzēja uzmanīties, lai uzvaras gavilēs nedziedātu līdz. Šis punktētais ritms basos — un tagad pagrieziens uz Sol bemol mažoru. Spoži! Nē, kā gan cilvēka smadzenes spēja izdomāt kaut ko tādu! Taures — taures ar visvienkāršākajiem, parastajiem toņiem, un tomēr triumfs. Triumfs — uzvara!!…

Jau tiktāl? Un tagad hromatiskā pasāža klavierēm. Aiztraukt! Zeifrida kungs, mēs sarunājamies, jūs ar takts zizli un orķestri, es ar klavierēm, — un vai atradīsies cilvēka sirds, kas nenotrīsēs, klausoties šīs variācijas?

Starp citu, viņš spēlēja labi, un meistars pats viņam to apliecināja. Jo — maskas acis bija atvērušās un noraudzījās viņā gandrīz vai ar izbrīnu.

Tas bija absurds, bet viņš spēlēja maskai, kas lidinājās virs flīģeļa tukšumā kā balta vīzija. Cik spītīgi un arī ciešanu pilni vaibsti, — bez visām neveiksmēm meistaram neapšaubāmi bija slepenas ciešanas, par kurām viņš nekad nerunāja.

Stidzinieki, klusu, — jā, nospēlējiet viņam con sordino aizkustinošo dziesmu, ko viņš pats ir komponējis, un es… es to apvīšu ar trioļu virknēm. Fanfaras! Bet. . . viena pērļu virkne tomēr ir izirusi. . .

Pērļu virkne? . . . Nē, tas ir pavediens, neredzamais pavediens, kas saista ar klausītājiem. Kas noticis? Es vairs neturu, neturu savā varā šo pūli tur lejā . . .

Gan mēs pavedienu atkal sasaistīsim, Zeifrīda kungs. Tagad Rondo. Allegro. Un nu viss, viss ir atkarīgs no mums. No jums, Zeifrīda kungs, no orķestra un no manis, viņa mīļākā skolnieka. Tagad es pierādīšu, ka esmu pelnījis šo goda nosaukumu. Tagad spēlēju es, — tagad mīļākais skolnieks spēlē savam mīļotajam meistaram Ludvigam van Bēthovenam!!

Starpbrīdī pirms programas otrās daļas, kuru bija paredzēts veltīt vienīgi jautrajai mūzikai, Kārlis Černi garderobē beidzot palūdza savu mēteli.

—   Žigli, žigli, lūdzu.

Bet durvis jau visur vērās vaļā, vētraina aplausu brāzma vāliem vēlās gaitenī. Kāds viņam uzsita uz pleca. — Jūsu spēle bija valdzinoša, Černi. Zēl. . .

Parādījās jaunais galma teātra dzejnieks, ar kuru Černi bija vienā vecumā, — Teodors Kerners, un turpat arī šī mīlīgā būtne, viņa līgava Antonija Adamsbergera, kas Gētes «Egmontā» bija tēlojusi Klāriņu un dziedājusi meistara dziesmas.

—   Man patiesi jūs žēl, Černi, un arī Zeifrīds un orķestris pārspēja paši sevi. Bet.. .

Kerners paraustīja plecus, jo viņam trūka vārdu, ar ko izteikt stāvokļa bezcerīgumu.

—   Un es vēl joprojām vainoju sevi, Kerner.

—   Sevi, ČernilJNē, nē, ne jums, ne Zeifrīdam, ne arī orķestrim nav ne mazākā iemesla sev ko pārmest. Tā bija spoža izgāšanās, turklāt arī visdedzīgākie bēthovenieši šoreiz neiedrošinājās pacelt rokas aplausiem. Kas viņam to paziņos?

—   Fon Cmeskala kungs jau aizgāja turp.

Kerners saviebās. — Nejauks gājiens, kura dēļ es viņu neapskaužu. Bēthovenam tas patiešām ir bēdīgi. Vajag jau ari domāt cilvēcīgi. Fon Cmeskala kungs gan varēja . . .

—   Ko viņš varēja?

—   Nu, protams, kas gan teiks, ka tā ir vaina, drīzāk sevišķi traģiska sagadīšanās, ka šim skaņu jūklim, kas tik skanīgi saucas — klavierkoncerts Mi bemol mažorā, piedevām vajadzēja iekļūt tieši starp šādiem pīlāriem. Vispirms dzīvās ainas pēc Troija, Pusēna un Rafaela gleznām, kas tātad sagādāja patiesi lielisku baudu, un pēc tam četrrocīgi Sesi jaunkundzes un Siboni kunga trilleru māksla. Vai nav tiesa, Tonij?

Viņa rotaļājās ar kakla važiņu. — Bēthovenam vienmēr tik juceklīgas idejas. Piemēram, kaut vai viņa «Egmonta» mūzika un Klāriņas dziesmas, ko es dziedāju. «Priekos un bēdās» es gribēju kādā vietā atļauties mazu izpušķojumu, jo melodija man likās pārāk vienkārša. Viņš man to aizliedza: «Tā kā jūs tur nedziedat nekādu mortantu!» Viņš mordenta vietā teica «mortantu». Man bija kauns par viņu, Cerni kungs.

Kārlis Cerni pamāja. — Man jau arī bija kauns, piemēram, kad izgāzās Kreicera sonāte, un — šodien atkal.

Kerners viņu mierināja: — Es vēlreiz atkārtoju, tā nebija jūsu vaina.

Nonākusi pēdējā stāvā, viņa sadzirdēja troksni, kura cēloni, būdama sieviete, tūdaļ noprata. Grīdas mazgājamā lupata tika iemērkta ūdens spainī un izgriezta, tad atkal atsakās mazgāšana.

Viņa patlaban bija sasniegusi kāpņu augšgalu un caur plaši atvērtajām durvīm redzēja flīģeli, pārējos mūzikas instrumentus, sekreteru un nošu kalnu, kas Ludviga apstākļos likās neparasti kārtīgs.

—   Labvakar.

Apteksne, kas, uz ceļiem nometusies, mazgāja grīdu, pacēla galvu. — Labvakar.

—   Vai es varētu runāt ar Bēthovena kungu?

—   Nē.

—   Kad viņš pārnāks?

—   To es nevaru pateikt. Viņš ir aizceļojis.

—   Aizceļojis?

—   Jā, vakar vakarā, patiesībā gan naktī.

—   Tā, naktī.

Par vēlu! īstenībā viņa bija gribējusi nākt jau iepriekšējā vakarā, — ak, aizvien šī nenoteiktība, kas visu sagandēja, aizvien šī svārstīšanās, vislielākais trūkums viņas raksturā …

—  Un kurp viņš aizceļoja?

—   Kas tad būtu vajadzīgs?

Sieviete neuzticējās. Droši vien Bēthovens — ar viņam raksturīgām aizdomām — bija devis tai noteiktus norādījumus. Turklāt viņas pašas seju vēl aizsedza plīvurs. Tas bija neparasti šajā jūnija vakara spiedīgajā tveicē.

Viņa atsita plīvuru atpakaļ. — Nu, tas nav sevišķi svarīgi. Bēthovena kungs ir vecs, sirsnīgs mūsu ģimenes draugs, un viņš būtu priecājies. Es gribēju viņu lūgt atbraukt pie mums.

Kādēļ viņa to teica? Vai tad vēl arvien visu vajadzēja klāt meliem?

Apteksne piecēlās. — Es nolikšu viņam uz flīģeļa zīmīti tā, lai viņš to atrastu, kad pārrodas. Tas gan būs tikai pēc vairākām nedēļām.

—        Tik ilgi mēs nepaliksim Vīnē. Tad būs viņam jāraksta un mūsu nodoms jāpaziņo šādā veidā.

Tagad apteksne kļuva pieļāvīgāka. Rakstisks sveiciens jau nesagādās viņam nepatikšanas.

—        Jūs varat viņam rakstīt uz Teplicu. Ārsti sacīja, ka viņam vajagot atkal ārstēties. Tur uz klavierēm ir viņa adrese. Man slapjas rokas. Ja jūs pati izlasītu? Bet tur ir divas adreses. Pirmā ir viņa Prāgas dzīvokļa adrese. Prāgā viņam laikam gan tikai kādas nelielas pārrunas, divas vai trīs dienas, un tūdaļ viņš brauks tālāk uz Teplicu.

—        Jā, tāpēc mēs, protams, rakstīsim labāk uz Teplicu. Ak viņa vecā viesnīca, kurā viņš atkal dzīvos, uzturēdamies Teplicā. Un Prāgā? To es arī zinu. Liels paldies.

Apteksne zemu palocījās, jo svešā bija smalka dāma un,

kaut ari viņa laipni smaidīja, viņas seja bija dziļi noskumusi. Ciešanas piemeklēja ne tikai nabaga cilvēkus vien, bet smalku ļaužu sejās tās laikam gan izskatījās skaistākas . . .

Lija un lija.

Lija, izbraucot no Vīnes, lija ceļā, un joprojām lija Prāgā.

Kamēr viņš staigāja, mētelis bija piesūcies slapjuma un smags kā svins. Bēthovens to pakāra uz kāda drēbju pakaramā un paraudzījās apkārt. Istabas durvīs bija iedzīts āķis.

Logi atvērti. Gaismas spīdumā mirguļoja un raustījās domu pavedieni. Kā viņš bija priecājies, domādams par apburto Zelta taisītāju ieliņu, un tagad bija tai tikai izsteidzies cauri.

Alķīmijas meistari Zelta taisītāju ieliņā jaukuši, maisījuši un mēģinājuši un tomēr nebija atraduši gudrības akmeni, zelta lauvu, ar ko varēja taisīt zeltu; zelts, zelts, kas bija nepieciešams arī tad, ja cilvēks nebija alkatīgs.

Labais erchercogs princis Rūdolfs! Ja nebūtu prinča, viņš nevarētu uzņemties šo ceļojumu, lai gan tas, bez šaubām, atkal būs veltīgs.

Teplica — Teplicā drūzmējās pārāk daudz ļaužu, kas vēlējās izdziedēt tikai slimību, ko sauc par garlaicību. Viņš atkal klaiņos apkārt kā «vientuļais, mežonīgais vīrs» vai arī, ja nebūs iespējams izvairīties, vajadzēs kā «mundrai zivij šaudīties» sabiedrībā, kā reiz kāds bija izteicies.

Šeit Prāgā viņš bija apspriedies ar kādu, kas atkal mēģinās iznabagot no firsta Kinska pāris guldeņu vai dukātu «goda atalgojuma». Ak, šis plukata firsta izskatā, — un viss bija tik pretīgs. Trūkums sadragāja ne tikai dzelzi, bet arī morāli! — Morāli? Kā viņš to kādreiz bija formulējis? «Spēks ir to cilvēku morāle, kas vēlas citu priekšā izcelties, un tā ir arī manējā!»

Par šādu morāli spēks varēja tikai purināt galvu.

Bēthovens staigāja šurp un turp. Tik primitīvā viesnīcas istabā, kādu viņam aiz taupības vajadzēja īrēt, cilvēks jutās kā netīrā sprostā.

Šis sasmakušais gaiss! Mazgājamā bļoda bija ieplaisājusi, un ūdens krūzei trūka snīpja. Mazā spoguļa stikls apsūbējis, un uz sienas virs nožēlojamās gultas zem papīra svētbildes, kas ietvarā bija sametusies šķībi, rēgojās aizdomīgi plankumi.

Nu, gan paies ari šī nakts, nevīžīgajam viesnīcas kalpotājam bija pieteikts pulksten četros viņu modināt, un stundu vēlāk viņš jau sēdēs pasta ratos. Varbūt tepat uz ļodzīgā krēsla pie loga sagaidīt rītu. Labi, ka neviens par šo dzīvokli nezināja . . . Vai neatvērās durvis?

Tas bija apnicīgi. Nekad viņš nedzirdēja klaudzināšanu, ja vien klauvētājs nelietoja dūri; un kas tad tur? … Tas taču nebija iespējams …

Viņa teica, turklāt pūlēdamās pasmaidīt: — Es patiešām tā esmu. Labvakar, Ludvig. Jā, tā patiešām esmu es — tikko ar pasta ratiem atbraucu no Vīnes.

Nu viņa gaidīja. — Vai tev neviena vārda vairs nav man ko teikt, jeb …

Viņas mute sāpīgi savilkās. — Tava dzirde laikam atkal kļuvusi sliktāka, un es neesmu par to rūpējusies visus šos gadus, — Ludvig, lūdzu, piedod man. Tas bija ļauni no manis, es zinu, daudz kas, ko esmu darījusi, bija ļauni, un es atnācu šurp, lai to atzītu. Man nav miera un nebūs miera tik ilgi, kamēr nebūšu to atzinusi, kaut arī tā ir smaga atzīšanās ikvienam cilvēkam un jo sevišķi sievietei.

Viņa runāja, runāja, laikam ari tādēļ, ka baidījās, — viņu varētu izraidīt no istabas, iekāms būs pateikti paši svarīgākie vārdi.

—   Jau pieņemt lēmumu braukt šurpu nebija viegli — dzīties tev pakaļ, kā sievietei šādi dzīties pakaļ vīrietim. Bet Vīnē es biju tavā dzīvoklī un no apteksnes uzzināju, kur tu šeit dzīvosi; uz Teplicu, šo tenku perēkli, es negribēju doties. Prāga ir lielāka. Jā, Prāga ir lielāka.

Viņa runāja nesakarīgi, bet tas patlaban nebija svarīgi.

—   Un tu nedrīksti arī rāt to sievieti, Ludvig, ka viņa man iedeva adresi. Viņa nav vainīga, vienīgi es esmu vainīga, kā visās lietās. Un, kad es atgriezos no tava dzīvokļa, man ienāca prātā šī doma. Un pasta rati izbrauca vēl to pašu nakti. Mana māsa bija tūdaļ ar mieru rūpēties par bērniem, tu jau viņu pazīsti. Man vajadzēja vienīgi apsolīt viņai nesagādāt tev jaunas sāpes, un to es patiešām nedarīšu, Ludvig, —tikai visu tev izstāstīt un lūgt piedošanu. Bet es redzu, tev vairs nav neviena vārda man, Ludvig, un es to saprotu, un — piedod man, Ludvig, ka es vēlreiz nācu šurp. Tagad es atkal iešu.

Bezcerīgā izmisumā viņa pagriezās uz durvju pusi, un tas

izrāva Bēthovenu no sastinguma. Viņa laikam arī grasījās saļimt. Viņš piesteidzās klāt un viņu satvēra. — Jozefīne! . . .

Viņas lūpas kustējās. — Vai tu patiesi vēl atceries manu vārdu, Ludvig?

Viņa acīs liesmoja šausmas un dusmas. — Kas ar tevi noticis? Ko viņi tev nodarījuši, iedrošinājušies nodarīt?

—        Cik tu esi norūpējies, Ludvig. Tu nu gan esi neizprotams cilvēks. Bet mīlas vārdu, ko tu man kādreiz devi, — piedod, man nav vairs tiesību uz to, Ludvig, nē, nav tiesību.

Vai viņā ierunājās līdzjūtība? . ..

—   Tu mana nemirstīgā mīļotā . . .

—   Ludvig!! …

Viņa saļima viņa rokās.

Kur nolikt paģībušo! Vispirms vajadzēja taču noņemt mitro apmetni un lakatu.

Kamēr viņš darbojās gar viņas matiem, jo lakata mežģīnes bija ieķērušās kādā ķemmē, — šādos gadījumos viņš bija tik neveikls! — viņa atkal atguva samaņu.

—        Ludvig, vai drīkstu vēl mazu brīdi tur uz krēsla pasēdēt? Tikai mazu brīdi, lūdzu, tāpēc ka es . . . Paldies, Ludvig. Liels paldies.

Tad viņa paraudzījās apkārt un viņas tumšajās acīs ielija neticības pilna apbrīna.

—   Cik te skaisti…

—   Te? …

Viņa steidzīgi pamāja. — Jā, jā, jā, Ludvig, protams, bet vairāk es arī neteikšu, un to — to visu es esmu zaudējusi.

Viņa ievēroja, ka viņš raudzījās uz durvīm. — Es tūliņ iešu, Ludvig, tūliņ, tūliņ . . .

—   Nesaproti to nepareizi, Jozefīn.

—        Nepareizi? Es neko nesaprotu nepareizi. Es pati redzu, ka esmu visu zaudējusi.

—        Par to tagad nav runa. Te tomēr kāds var ienākt, un ja tad — šeit pie manis šajā stundā un šajā vietā — baronieti fon Štakelbergu …

—   Baronieti fon Štakelbergu?

Pēkšņais, biklam saules staram līdzīgais smaids viņas bēdu pilnajā sejā Bēthovenu aizkustināja, tas atmirdzēja no pagājības — no mūžam zaudētā dzīlēm . . .

—   Tu varbūt mani rāsi, Ludvig. Droši vien tu mani rāsi.

Taču es to neesmu domājusi ļauni, negribēju ari būt uzbāzīga. Tā bija pārgalvība, kas man gan vairs nepiestāv. Bet vai tikai pārgalvība?

Viņa apsvēra, bet nezināja atrisinājuma. — Es arī nekad nebūtu domājusi, ka spētu vēlreiz būt pārgalvīga. Nē, to es nekad nebūtu domājusi, un turklāt — visu laiku ceļā uz šejieni es biju baroniete fon Štakelberga. Bet, kad es šeit viesnīcā pēc tevis vaicāju un dzirdēju, ka tu esot savā istabā, un viesnīcas kalpotājam bija tik brīnišķīgi muļķīgas teļa acis, kas mani vērīgi aplūkoja, — tad es teicu … Ludvig, tu tūdaļ kļūsi dusmīgs.

—   Ko tad tu teici?

Ak, šis meitenlgais smaids!

—   Ludvig, vai tu vēl atceries, kā mēs dziedājām kanonā pie loga? Un es tevi biju degradējusi par runci, kam vajadzēja pat dziedāt koloratūras! Jā, tas viss atausa man acu priekšā. Un, kad nu kalpotājs jautāja, kas es esot, — es jau stāvēju uz kāpnēm, —• tad pagriezos un atbildēju: «Es esmu madame Jozefīne van Bēthovena!» Vai esmu tevi tāpēc ļoti apvainojusi? Piedod!

—   Jozefīne!

Viņa bija nokritusi Bēthovena priekšā ceļos un ielikusi viņam klēpī galvu, kuru mētāja šurp un turp. Viņas augums raustījās.

—    Nē, nē, — šī ir vieta, ko esmu pelnījusi, un — tas arī nevilksies ilgi, — tad madame van Bēthovena atkal pazudīs no tavas dzīves. Tikai tas tev vēl jānoklausās. Lūdzu, Ludvig, esi augstsirdīgs! Es nevaru šo nastu ņemt atkal līdzi un nest tālāk. Ar ko man sākt? Un manai grēksūdzei jābūt ātrai un īsai, to es zinu. Tātad — esmu augstdzimusī komtese fon Brunsvika, un es tevi mīlēju, godīgi mīlēju, Ludvig, tu vari man ticēt! Vispār vari man visu ticēt, arī tālāko — visbriesmīgāko. Mani toreiz pārdeva, un es nebiju vainīga. Vai es nebiju vainīga? Man taču laikam gan vajadzēja vairāk pretoties, — tevis dēļ, Ludvig. Labi, bet pieņemsim, ka toreiz vēl es nebiju vainīga, tikai — vēlāk es vairs nebiju bez vainas. Deims nomira, un nu tu pirmais biji vainīgs.

—   Es? Es taču biju tikai nabaga muzikants, kas tevi nevarēja precēt.

Dvēseles mokās viņa atkal sāka mētāt galvu šurp un turp.

—   Tu mani nesaproti, Ludvig, tāpēc ka esi mani pārlieku

mīlējis un cienījis. Tā bija tava vaina, bet tāpēc tev nav nekas sev jāpārmet, un tad vainīga kļuvu es. Aiz spītības pret tevi…

—   Aiz spītības pret mani? …

—    Jā, un vairāk es tev nevaru pateikt, tāpēc ka pat tāda sieviete kā es, uz kuru gulstas tik liela vaina, nevarētu visu pateikt arī tad, ja tu man neraudzītos acīs. Varbūt arī iemesls, kas mani pamudināja, bija labs, — maniem bērniem vajadzēja audzinātāja, un viņš bija audzinātājs pie Pestaloci. Mans dievs, kad es to tagad saku, — cik neīsts liekas mans aizbildinājums! Tu tam netici, es jūtu, un arī es pati vairs tam neticu. Nē, nē, es nemaz negribu nomazgāt sevi baltu, patiesībā baroniete fon Štakelberga man tomēr likās kaut kas vairāk nekā madame van Bēthovena, un es apprecēju Štakelbergu, kurš, tāpat kā Deims, izrādījās afērists. To nu gan var saukt par atmaksu! Nē, Štakelbergs bija vēl pretīgāks. Viņš vienā laidā skaitīja lūgšanas un turklāt ne tikai mani vi-en, bet arī Franci izputināja.

—   Esmu par to dzirdējis.

—   Un vienīgais, kas man palicis par atmiņu no barona fon Štakelberga kunga, ir divi bērni.

—   Arī to es zinu, Jozefīne.

—   Es esmu šo bērnu māte, un tāpēc tie man ir mīļi, bet Štakelbergu esmu izdzinusi no mājas, un pat Terēze mani lūgtin lūdzās palikt nelokāmai. Starp mums viss izbeigts uz visiem laikiem, — tikai viņš negrib šķirties, un tā nu esmu atnākusi pie tevis.

Viņš bija bez padoma. — Un kā es tev varu palīdzēt?

—   Man palīdzēt? Esmu atnākusi tāpēc, ka man vajadzēja nākt. Es negribu nekādu palīdzību no tevis. Es gribēju tikai tev visu izstāstīt un lūgt piedošanu par visu, arī par to, ka šos gadus neesmu rūpējusies par tevi, par tavu . . . dzirdi un ka nebiju pie tevis, kad būtu tev bijusi vajadzīga.

Viņa pacēla galvu. — Ludvig, saki godīgi, — vai es tev būtu bijusi vajadzīga?

Bēthovens saņēma viņas galvu savās rokās.

—   Man? . . . Kur, starp citu, palikusi tava malu sproga?

—   Kāda sproga?

—   Komata sproga, ko es tā mīlēju. Kāda tā bija? Kā īsts komats no labās uz kreiso pusi? Nē, otrādi, pareizi! Pretēji sukājumam. Vai drīkstu? .. .

Viņš saudzīgi nolieca sprogu savā vietā. — Jā, tā, tā! Un tagad tev atkal ir tā seja, ko esmu meklējis visās sievietēs.

—   Ludvig! …

—   Jā?…

—        Tu taču mani arī vel noskūpstīsi ardievām, un . . . vai drīkstu atbildēt uz skūpstu? Bet. . .

—   Par ko tu domā?

—        Vai tas nav dīvaini, ja cilvēks apzināti kaut ko dara pēdējo reizi? Tikai . . . vai drīkstu vēlreiz palūkoties apkārt?

—   Palūkoties apkārt?

—        Kopš bērnības un agrās jaunības es vairs neesmu bijusi mājās, un tagad — pie tevis — es biju mājās. Paldies, Ludvig, tā, un tagad noskūpsti mani ardievām, pēdējo reizi.

—   Ardievām?

Jozefīne stingi raudzījās Bēthovenā, un no krūtīm viņai izlauzās gandrīz vai kliedziens: — Nē!! . . — Viņas mute mēģināja izvairīties no viņa lūpām. — Ludvig, tām jābūt ardievām, — es neesmu vairs cienīga . . .

Viņš sarauca uzacis. — Tu esi dīvaina precēta sieva, Jozefīne, madame Jozefīne van Bēthovena. Vai tu nožēlo savu pirmīt izdarīto pārgalvību?

Viņa apskāva rokas ap viņa kaklu. — Skūpsti mani, skūpsti mani — kaut tikai tāpēc, lai tu nerunātu vairs tālāk!

Viņš pamodās. Vai kāds bija viņu saucis?

No loga puses atskanēja smiekli. — Labrīt, Neptūn!

Jozefīne redzēja viņa neizpratnes pilno seju. — Tas tāpēc, ka tu ar savu spuraino galvu iznirsti no spilveniem kā Neptūns no jūras viļņiem.

—   Tu jau esi apģērbusies?

Viņa piecēlās un pienāca pie viņa. — Es nevarēju gulēt, nevarēju aiz laimes, Ludvig. Tā es apsēdos pie loga un klausījos putnu rīta čivināšanā.

Viņš pamāja. — Es arī — agrāk to labprāt darīju.

Kā gan Jozefīne to nebija iedomājusies! Viņa noliecās un noskūpstīja viņa matus. — Ir laiks. Vīra kungam tagad jāšķiras no pēļiem.

Viņš rūca: — 2ēl, žēl! Bet fon Gētes kungs gaida mani Teplicā sakarā ar «Egmonta» mūziku. Tas ir ļoti svarīgi. Kāds ārā laiks?

Viņa uzmeta acis logam. — Kādam gan tam vajadzētu būt? Gaišam kā — nē, patlaban nāk augšā tumšs mākonis. Tas droši vieh šķiršanās dēļ. Nu, protams, tu nedrīksti nokavēt. Es jau arī esmu atkal atguvusi drosmi. Vai redzi, ka es smaidu? Un jūsu oma, mans vīra kungs? Tik mākoņi vien? Vai Bēthovena kungs rītos allaž ir īdzīgs? Bet nu tev patiešām jāceļas, Ludvig. Es pa to laiku noiešu lejā, lai parūpētos par brokastīm.

Skujoties Bēthovens domīgs un neapmierināts vērās spogulī. Zināms, Gētes kungu viņš Teplicā satiks, bet tikai dažas dienas vēlāk. Viņa vieta pasta ratos? Tas braucējs, kas bija solījies pirms karietes došanās ceļā apvaicāties, vai kāda vieta nav atbrīvojusies, būtu laimīgs.

Tā jau bija kā bēgšana no Jozefīnes, un šāda izturēšanās būtu zemiska nepateicība. Abpusēju ilgu liesmās Jozefīne bija atdevusies viņam ne tikai kā mīļākā, viņa gribēja būt Ludvigam ari sieva, ar visiem pienākumiem, — un pat tad, ja viņu kā laulības pārkāpēju par to sagaidītu negods un izstumšana no viņas aprindām, pat no ģimenes, tāpēc ka viņa nevarēja šķirties un būt brīva.

Un viņš? Viss bija tik juceklīgs, tik moku pilns. Varbūt aizceļošana uz Teplicu un attālums sniegs skaidrību? …

Brīdi vēlāk Jozefīne, mazliet aizelsusies, piedāvāja viņam brokastis. — Es aizskrēju vēl pie maiznieka, lai atnestu tev svaigus radziņus.

Viņa nolika paplāti uz galda. — Starp citu, viesnīcas kalpotājs mani izprašņāja, vai madame Van Bēthovena arī aizceļošot. Es teicu: «Nē.» Man gribētos vēl šajā istabā padzīvot, līdz mēs Karlsbādē tiekamies.

—   Šajā istabā?

—   Vai tu to nesaproti, Ludvig?

Viņš bikli, sirsnīgi un nožēlas pilns noskūpstīja viņas roku.

—   Un manas lūpas, Ludvig? Manas lūpas ir greizsirdīgas un gaida jau visu rītu.

—   Cik tu esi skaista, Jozefīn!

—    Es — skaistā? Tas ir mīļi, Ludvig, ka tu to saki, bet, par spīti maniem tikko trīsdesmit trim gadiem, es jūtos jau kā novītusi. Jeb es vēl patiešām esmu skaista? Tad tikai mana mīla uz tevi un tava mīla uz mani ir padarījusi mani atkal skaistu, — viņa nopūtās. — Un manas lūpas vēl arvien gaida.

—        Tagad es gribu vispirms noskūpstīt tavu roku. Pateicos tev, mīļā.

—   Par ko?

Jozefīne noskūpstīja Bēthovenu. — Ak, pulkstenis, Ludvig! Glāstiem mums tagad nav laika. Pasta rati negaida. Tev jāēd.

—   Vai man tomēr nepalikt šeit? .. .

—   Manis dēļ?

Jozefīne ari atsēdās pie galda. — Nē, manis dēļ tu nekā nedrīksti nokavēt, Ludvig. Bez ierunām! Vai tad mums jau pirmajā laulības dienā jāstrīdas?

Viņš lauzīja galvu. — Vai mums nebūtu iespējams aizbēgt uz Angliju vai kur citur?

—        Un ko tu darīsi Anglijā? Un tava mūzika šeit? Vīnē visu pamest? Ludvigs van Bēthovens Anglijā? Tev gan ir idejas! Ed tagad — un labi aši! Pēc desmit minūtēm mums jādodas ceļā. Jo, lai gan nav tālu . ..

Pēc brīža viņš drūmi soļoja viņai blakus uz pasta ratiem, un vedējs jau lūkojās apkārt pēc braucēja, kura vēl trūka.

—   Kāp iekšā, Ludvig!

Bēthovens iekāpa, un viņa aizcirta durtiņas. — Varat braukt, pastniek! Nē, paga, tu vēl kaut ko esi aizmirsis, Ludvig! Cik tu esi ižklaidīgs! Tev taču vajadzīga vēl tā adrese Karlsbādē, citādi tu ilgi meklēsi.

—        Es to pierakstīšu. — Viņš izvilka savu piezīmju grāmatiņu. — Bet kur zīmulis?

Viņa pasniedza savējo no pompadūra un pateica adresi.

—        Tā, bet tagad nu gan, pastniek! Uz redzēšanos, Ludvig, un . . . — viņa smējās, asarām acīs pamirdzot, — un paglaba labi manu zīmuli, laupītāj.

Rati jau ripoja prom. — Uz redzēšanos! Uz redzēšanos!

Pastnieks skandināja ielās savu priecīgo signālu, — un kālab gan pārējie braucēji tik uzjautrināti vērās Bethovena? Pareizi, tāpēc ka viņš vēl joprojām māja, lai gan pasta stacija un Jozefīne jau sen bija aizslīdējusi garām . . .

—   Vai… viss . .. bija garām?? …

Nē, tas bija atkal atgriezies, un, jo vairāk viņš attalinajas no Prāgas, no viņas auguma, no viņas būtnes mulsinoša vilinājuma — tie abi bija nedalāmi, — no viņas atdevības un

maigās gādības, jo tas atgriezās vēl spēcīgāk, prasīgāk. Tagad viss savādā kārtā izskatījās gluži citādi. . .

Bet tas-nedrīkstēja izskatīties citādi! Kālab gan viņam piemita gribas spēks, diezgan neparasts spēks?! Kā viņš reiz bija nosaukts? «Personificēts spēks!» Un ar šo spēku, kas nebija salaužams, viņš bija uzņēmies pat kurluma ļauno likteni un panesis savas neveiksmes, kas būtu iegrūdušas postā dažu labu. Šai ziņā viņš bija briesmonis, kā toreiz tika nosaukta viņa Otrā simfonija, un pa šo laiku viņš bija laidis pasaulē vēl lielākus briesmoņus — savu Varoņsimfoniju un tagad arī savu Piekto simfoniju do minorā, un vēl dažus citus darbus. Un viņa spēks bija audzis reizē ar šiem briesmoņiem.

Viņš jau bija satvēris likteni aiz rīkles no visa spēka, un šo spēku — arī vēl lielāku — te nu viņš tagad varētu pierādīt.

Līdz ar to notikumi nedrīkstēja likties citādi, un tie tomēr bija citādi!

Mīla, tikai mīla spēja sniegt laimīgāku dzīvi, un tagad beidzot viņam piederēja kādas sievietes — mīļotās sievietes mīla!

Taču ko gan viņš kādreiz bija domājis, — ja arī «mīlu» pret Džuljetu nevarēja salīdzināt ar mīlu pret Jozefīni? . . . «Kas būtu palicis pāri cēlajam, labajam, ja dzīve manu dzīvības spēku būtu paņēmusi šādā veidā?!» Uztraukumu pilna dzīve, — un kas bija viņa dzīvības spēka noslēpums? Viņa esamības līdzsvars, jā, pat viņa vientulība, un viņš nebija ļāvis ne savām neveiksmēm, ne vājajai dzirdei, ne pārējām slimībām, likstām un nelaimēm iespiesties sfērā, no kuras plūda cēlais un labais!

Jozefīne bija atdevusies citiem vīriešiem?

Nu, viņš pats arī nebija dzīvojis kā svētais! Lai gan — seši bērni . .. Daudz kas tomēr bija pārāk sarežģīts. Par vēlu?

Tagad viņam vajadzēja Jozefīnei rakstīt. Jozefīne bija viņam jau atrakstījusi un līdz ar to, tiklīdz viņš bija aizbraucis no Prāgas, nometusi drosmes un paļāvības masku. Jozefīne bija izmisusi, un viņa pienākums bija to mierināt. Lai, iebraucot Karlsbādē, viņa atrod vēstuli jau priekšā.

Viņa un viņš — abi bija kā divas mušas, kas iekritušas sava likteņa pelēkajā zirnekļa tīklā un raustījās un rāvās, nespēdamas atbrīvoties.

Ko lai viņš raksta? Viņš redzeja tikai biezokni, kuram vajadzēja izlauzties cauri — ar vārdiem. Ar kādiem vārdiem?

Bet bija jāraksta, un tepat atradas paris papīra lapu, un viņš rakstīja:

«6. jūlijā

rītā . . .

Mans eņģeli, mans dārgums, mans «es». — Šodien tikai pāris vārdu un, proti, ar zīmuli (ar tavējo), — mana apmešanās vieta droši zināma tikai līdz rītdienai, cik nelietīga tml. laika kavēšana — kādēļ šīs dzijās bēdas, kur valda nepieciešamība — vai tad mūsu mīlestība var eksistēt citādi nekā uzupurējoties, neprasot visu — vai tu vari kaut ko pārveidot apstāklī, ka neesi pavisam mana un es neesmu pavisam tavs — ak dievs, paveries skaistajā dabā un nomierini savus prātus attiecībā uz neatvairāmo — mīlestība prasa visu, un gluži taisnīgi tādas jūtas ir man pret tevi, tev pret mani — tev tikai viegli aizmirstas, ka man jādzīvo sev un tev, ja mēs būtu pavisam vienoti, tad tu šīs sāpes sajustu tikpat maz kā es — mans ceļojums bija drausmīgs, ierados šeit tikai vakarrīt pulksten četros, pietrūka zirgu, tāpēc pasta kariete izvēlējās citu maršrutu, bet kādu …»

Jau otrā lapa bija piepildīta ar viņa trauksmaino, neglīto rokrakstu, kuru viņš dažkārt pats nespēja atšifrēt. . . Un padoms pavērties skaistajā dabā būtībā bija arī tikai trūcīgs mierinājums . . .

«… drausmīgs ceļš, priekšpēdējā pasta stacijā mani brīdināja, lai nebraucu naktī — biedēja ar mežu, taču tas mani tikai vilināja — bet es nedarīju pareizi, ratiem vajadzēja salūzt, braucot pa tik briesmīgiem ceļiem, staigniem lauku ceļiem vien, ja nebūtu tādi pastnieki, kādi man bija, es būtu iestidzis. Ceļā. Esterhazi piedzīvoja uz otra — parastā ceļa šurp, ar astoņiem zirgiem to pašu likteni, ko es ar četriem — bet pa daļai es izjutu arī patiku, kā aizvien, kad kaut ko laimīgi pārvaru. — Bet nu gan lai paliek ārējie apstākļi, aši pie mūsu pašu iekšējiem, mēs laikam drīz redzēsimies . . .»

Kāpēc viņš bija rakstījis «laikam» un cieši norunāto tikšanos apšaubījis?

«… arī šodien es nevaru tev atklāt tos novērojumus, kādus šo pāris dienu laikā izdarīju attiecībā uz savu dzīvi — ja mūsu sirdis-atrastos aizvien cieši blakus viena otrai, tad laikam gan man nekā tamlīdzīga nebūtu, sirds ir pārpilna, tev daudz ko teikt… ak … Ir mirkļi, kad man liekas, ka valoda vēl nav itin nekas … izklaidējies, paliec mans vienīgais uzticamais dārgums, mans dzīves piepildījums, tāpat kā es tev, lai dievi sūta pārējo, kam jābūt, kam jānotiek.

Tavs uzticīgais

Ludvigs.»

Četras lapas! Bēthovens tās neapmierināti aplūkoja. Stils neveikls, un droši vien kļūdas arī pareizrakstībā, lai gan šai ziņā, čakli mācoties, viņš jau bija labojies. Bet tas nebija galvenais. Vēstule viņam šķita pārāk tukša! Un… «paliec mans vienīgais uzticamais dārgums» — tas taču izklausījās . . .

Vakarā viņš paņēma jaunu papīra lapu, lai rakstītu tālāk.

«6. jūlijā pirmdienas vakarā»

«Kā gan tu ciet, mana visudārgākā būtne — tieši tagad atskārstu, ka vēstules nosūtāmas rīta agrumā. Pirmdienās . .. ceturtdienās, vienīgās dienās, kad pastu no šejienes ved uz K. . . tu ciet.. . ak, kur esmu es, tur esi tu pie manis, ar mani, un tev es stāstu, iztēlojos, ka varu dzīvot kopā ar tevi. . . kādu dzīvi!!!! bet tā!!!! bez tevis . .. kur šad un tad mani ar savu labsirdību vajā cilvēki, kas, manuprāt… tikpat maz vēlas būt cienīgi, kā arī nav cienīgi.. .»

Varbūt labāk būtu bijis teikt — «kur mani pastāvīgi ar savu pat uzmācīgo labvēlību vajā cilvēki»? . . .

«… Cilvēka zemošanās cilvēka priekšā… tā mani sāpina … un ja es sevi aplūkoju sakarībā ar universu, kas esmu es un kas ir tas . . . ko sauc par visuvareno … un tomēr . . . atkal šeit slēpjas cilvēka dievišķīgums … es raudu, kad iedomājos, ka tu laikam tikai sestdien saņemsi pirmās ziņas no manis … lai arī kā tu mani mīli… es tevi tomēr mīlu vairāk … bet neslēpies nekad no manis . . .»

Tas bija vecais lietuvens — viņam ta bus atkal jameklē nedēļu, mēnešu un gadu klīstošajā miglā . . .

«… ar labu nakti… kā jau tādam, kas ārstējas vannās, man jāiet gulēt… ak dievs! … tik tuvu, tik tālu! ja mūsu mīla arī nav īsta debesu pils . . . tomēr tik stipra kā debesu cietoksnis gan.»

Pļāpāšana, pļāpāšana — par «visuvareno» un par universu. Arī mazliet mīlīgas pļāpāšanas, stomīšanās.

Vēstule joprojām viņu neapmierināja, tāpēc nākamajā rītā . . .

«Labrīt 7. jūlija rītā . .. vēl gultā guļot, manas domas traucas pie tevis, mana Nemirstīgā mīļotā, palaikam priecīgas, tad atkal skumjas, nogaidošas, vai liktenis mūs uzklausīs . . . dzīvot es varu vai nu tikai ar tevi, vai nemaz; jā, esmu nolēmis maldīties apkārt svešumā tik ilgi, līdz varēšu mesties tavās skavās un justies pie tevis pilnīgi mājās, līdz savu dvēseli, ko apņems tavējā, varēšu sūtīt garu valstībā … jā, diemžēl, tam tā nu jābūt… tu saņemsies, vēl jo vairāk tādēļ, ka zini, cik uzticīgs es tev esmu, nekad mana sirds nevar piederēt nevienai citai. .. nekad … nekad … ak dievs, kādēļ jāattālinās no tā, ko sirds tik ļoti mīl, un tomēr mana tagadējā dzīve «V» kūrortā ir tikai nožēlojama dzīvīte . . . tava mīlestība padara mani reizē par vislaimīgāko un visnelaimīgāko cilvēku… manos gados man tagad derētu zināma dzīves vienveidība, vienlīdzība . . . bet vai tāda var būt mūsu attiecībās? Manu eņģeli, tikko dabūju zināt, ka pasts tiek nosūtīts katru dienu … un tāpēc man jābeidz, lai tu šo v. tūlīt saņemtu … esi mierīga, tikai mierīgi vērodami savu dzīvi, mēs varam sasniegt savu mērķi — kopā dzīvot… esi mierīga . . . mīli mani. . . šodien . . . vakar .. . kādas ilgas, pilnas asaru, manī ir pēc tevis . . . tevis . . . mana dzīvība . . . mans dārgums . .. dzīvo vesela . . . ak, mīli mani joprojām . . . neesi nekad netaisna pret sava mīļotā sirdi, uzticīgā

mūžam tavs . . . mūžam mana . . . mūžam viens otra . . .»

L.

Viņš piemiedza acis. Frāzes! Frāzes, kas viņam derdzās, kaut arī tās bija pašreizējā vēstuļu rakstīšanas modē noteicošās. Pat asaras tika izmantotas, kaut gan viņš nekad nebija

raudājis. Protams, viņa sirds raudāja, taču . . . īstā un tomēr atkal pārāk sentimentālā adagio vidū bija . . . dunča dūriens ar atvadīšanos uz mūžu!

Nē, tā viņš šīs desmit lapas nevarēja nosūtīt. Visu vajadzēja izteikt citādi vai vēl labāk, lai viņas acīs kļūtu drosmīgāks, vīrišķīgāks. Vai varbūt tomēr ar tādu vēstuli, kuras dēļ viņš šo . . .

Vēl nekad viņš nebija kaut ko tik grūtu . . . komponējis, un arī «visuvarenais gars» nevarēja un negribēja viņam šai ziņā palīdzēt . . .

—   Jau tik agri promenādē, mademoiselle Zēbalda? Vai tad jūs jau dzirdējāt gaiļus dziedam? Pulkstenis tikko pāri desmitiem. Jums norunāta tikšanās ar mīļoto? Un es cerēju, ka es tas varētu būt.

—   Bēthovena kungs! . . .

Viņš paklanījās pārspīlēti pieklājīgi.

— … tas, kuru, pat ja spētu, jūs aizmirst nedrīkstētu.

Meitene saīga. — Bēthovena kungs, jūs vairs nedrīkstat man rakstīt vēstulītes ar tādiem pantiem. Mātei tas nepatika.

—   Kam? Mātei? — Viņš iesmējās. — Labā māte! Bet es pieļauju, ka vēstules varēja radīt pārpratumus, un jums jāaizbildina viss ar manu slimību.

Bēthovens bija iepazinies ar jauno Berlīnes dziedātāju jau iepriekšējā gadā un tēlojis drusku pārspīlēti galantu pielūdzēju un bruņinieku — lomu, ko viņam piešķīra pārāk lielā gadu starpība. Viņš nenoliedza, ka viņas tuvums viņu valdzina, jo viņa bija jauna un jaunība to apvija līdzīgi ziediem. Kādēļ gan lai viņš neveltītu šai jaunībai un skaistumam savus cildinājumus?

Amālija Zēbalda uzmeta viņam biklu un tomēr vērīgi pētījošu skatienu. — Vai tad ārstēšanās neko nepalīdz? — Kā paradis, viņš, nolasīdams vārdus no viņas lūpām, turēja roku pie auss.

—   Par ārstēšanu nevar būt ne mazāko šaubu, bet problēma ir tā, ka doktoru kungi nespēj atrast manas slimības, pareizāk sakot, slimību grieķiskos un latīniskos nosaukumus, un

tāpēc es praktiski laikam gan esmu nedziedināms. Ko jūs te gaidāt? Vai es traucēju?

Viņa apjuka. — Nē, un, atklāti sakot, esmu še aiz ziņkāres. Augstie kungi dodoties uz peldēm jau tādā agrumā, lai tos neapgrūtinātu ļaužu skatieni.

—   Kādi augstie kungi?

—        Ķeizars Francis, ķeizariene un nabaga Marija Luize, Francijas ķeizariene . . .

—   Tā, viņa arī ir šeit?

—   Aizvakar ieradusies.

—        Nu jā, vīra kungs ar visu savu armiju devies ceļā uz Krieviju. Mariju Luizi māc ilgas, jo viņa tagad šo tēvaini mīl.

—   Napoleonu?

—        Marijai Luizei viņš ir erceņģelis Gabriels, kuru viņa pielūdz. Es to zinu. Vai mazais mīlulītis — Romas karalis arī te? Nu, bērns nav vainīgs, un turklāt tas jau diezgan nelaimju piedzīvojis savā īsajā mūžā. Grāfs Gallenbergs, komteses Džuljetas Gvičiardi laulātais draugs, savārstījis viņam kristību mūziku.

—        Ieradies arī fon Meterniha kungs un daudzi citi firsti un diplomāti.

—        Tā? Nu, tad jau «augstie kungi» šeit Teplicā laikam peldēsies arī politikas ūdeņos, bet mani šie ļautiņi neinteresē. Tie man neko nenozīmē, tie ir tikai ļautiņi. Tie varētu vispār ari nemaz nebūt, cilvēcei tas nebūtu nekāds lielais zaudējums. Kā izņēmumu es gribētu gan minēt vismaz erchercogu Rūdolfu, savu skolnieku, ja es viņu tā vēl drīkstētu saukt. Vai negribat nākt līdzi?

—   Kurp?

—   Pie Gētes.

—   Ak, jūs pieņems Gēte?

—        Viņam, acīm redzot, sagādā prieku iepazīties ar tādu ērmu kā es — «neaptēsto lāci un mežoni». Es tomēr esmu kaut kas līdzīgs veselam kroplību gada tirgum. Kad mēs atkal tiksimies, lai dotos mūsu parastajā pastaigā, Amālij?

—   Pulksten trijos?

—        Atvainojiet, šis laiks nav man piemērots, jo es pastaigājos tūliņ pēc ēšanas.

—   Labi, tātad pulksten divos.

—   Seit. uz promenādes ceļa, jebkuros laika apstākļos.

Amālija Zēbalda ar zobgalīgu padevību pakniksēja.

—   Tieši tā, manu tirān. Esmu ļoti ziņkārīga uzzināt kaut ko par Gēti. -

Kambarsulainim līdzīgs kalpotājs viņu vērīgi aplūkoja un, acīm redzot, nevarēja izlemt, kur un kādā šķirā ierindot šo dīvaino indivīdu. Izspūruši mati, plakans, plats deguns, sarkana, bakurētaina seja ar mazām, dzēlīgām, nemierīgām — varbūt ļaunām? — acīm. Tik daudzi nedod ekselencei mieru.

—   Vai esat lūgts ierasties?

—   Fon Gētes kungs zina, ka es nākšu.

Kāds piegādātājs, kas vēlas kaut ko piedāvāt? Mākslas priekšmetu tirgotājs? Visdrīzāk tas varētu gan būt artists, kas meklē darbu. Aktieri, it īpaši vāji aktieri, staigā apkārt tik nevīžīgi ģērbušies un mežonīgi pārdroši.

—   Jūsu uzvārds?

—   Bēthovens.

—   Es jūs pieteikšu.

Bēthovens atsēdās pītā krēslā un raudzījās uz durvīm, kas aiz sulaiņa muguras bija aizvērušās. Cerams, tās tūliņ atkal atvērsies un fon Gētes kungs . . .

Bet lolotais sapnis nepiepildījās.

Bēthovens dauzīja ar bambusa spieķi pa savām biksēm, kuru saitītes izstiepās. Viņš noņēma pāris puteklīšu no brūnajiem svārkiem, atslējās atpakaļ un ļāvās saules stariem. Tas bija patīkami, taču tai pašā laikā viņš kļuva gurdens. Bēthovens samiedza un tad aizvēra acis. Kā no tālienes viņš dzirdēja savu «Egmonta» mūziku — uvertīru. Ienāca prātā toreizējā vēstule, un viņš redzēja sevi rakstām datumu: «Vīnē, tūkstoš astoņi simti vienpadsmitā gada divpadsmitajā aprīlī.» Tagad drīz vien būs tūkstoš astoņi simti divpadsmitā gada jūlija beigas. «Jūsu ekselence! — Betina Brentano man apgalvoja, ka Jūs uzņemtu mani laipni, pat labvēlīgi, bet kā gan es varētu sagaidīt tādu uzņemšanu, ja spēju tuvoties Jums vienīgi vislielākā godbijībā, ar neizteicamām, dziļām jūtām pret Jūsu brīnišķīgajiem darbiem — Jūs drīzā laikā dzirdēsiet «Egmonta» mūziku . ..» Un tā tālāk, un tā tālāk. «Jūsu ekselences dedzīgais cienītājs Ludvigs van Bēthovens.»

Dedzīgais cienītājs? .. . Noteikti, bet tie bija arī vārdi, ar kuriem tamlīdzīgos rakstos pieklājīgā kārtā mēdz apmainīties.

Nē, Gēte gan ne, lielākais, ko viņš atbildes vēstulē atļāvās, bija «augsti godātais kungs», kam sekoja vēl daži skaisti, ekselencei piemēroti vārdi… un viņam, Bēthovenam, bija vajadzējis savu vēstuli divas reizes pārrakstīt, tāpēc ka Cmeskals arvien atkal atrada ortogrāfijas kļūdas. Sūrs darbs, bet galu galā nevarēja taču cilvēkam, ko apbrīnotāji jau bija iecēluši par dzejnieku karali. . .

—   Ekselence gaida.

Ja viņš bija iesnaudies, tad tagad miegs tika aiztraukts no acīm. Jo istabas vidū stāvēja — marmora statuja, tikai šī statuja bija dzīva. Vai tas bija kāds antīko laiku dievu tēls vai Homērs? … Nē, Homēra vaigs bija krunkaināks, šī seja vieglā bronzas krāsā, kas piederēja tomēr jau sešdesmit trīs gadus vecam vīram, — cēlas gudrības nogludināta, nesatricināmas harmonijas līdzsvarota! Tas bija tīrs, spožs akords un — vēl kaut kas, ko nevarēja tūdaļ noteikt. Šis nevainojami baltais kaklauts, — Bēthovens tvēra pēc savējā, kas droši vien bija nevērīgi saņurcīts. Šie gaiši zilie svārki, uz kuriem nebija ne puteklīša, un patlaban skaistās rokas kustība! Kur gan varētu paslēpt savus paša neveiklos pirkstus?

—   Vai jūs neapsēstos, van Bēthovena kungs? Tur uz sofas?… •*

—   Ja atļauts? — Pateicos.

Milzis? … Nemaz ne, un tomēr viņš pats nekad vēl nebija sev šķitis tik nedabiski mazs — un tik tālu prom no cita cilvēka, atdalīts ar nepārkāpjamu bezdibeni, kura otrā pusē šis Apolons …

Bēthovenam aizrāvās elpa. Jā, tas bija viņš, Apolons, kas parādīja labvēlību un staigāja starp cilvēkiem, un tomēr palika nesasniedzams savā Olimpā. Apolons, jā, Apolons! . . .

Un kas turpretim bija viņš?

Bēthovens atsēdās, un Apolons laipnīgi novietojās viņam blakus.

—   Es negribu ilgi kavēt jūsu laiku, ekselence, tikai apvaicāties, — vai ekselence tagad beidzot saņēmis no Breitkopfa un Hertela «Egmonta» notis?

Olimpiskais cilvēks atbildēja, un viņš nerunāja nedz gausi, nedz arī steidzīgi, nevienu niansi ne par klusu, ne par skaļu. Bez pūlēm visu varēja nolasīt no lūpām, un tas skanēja — mazdrusciņ minorā — tik daiļskanīgi . . .

—   Notis diemžēl vēl arvien neesmu saņēmis, lai gan ar nepacietību gaidu, kad mūsu Veimāras teātra kapela atskaņos šo muziķu. Esmu pārliecināts, — tā sagādās man baudījumu.

Ne par daudz, ne par maz. Katrs vārds apsvērts un — harmonisks.

Kaut arī tam nebija ne visniecīgākā iemesla, taču pēkšņi Bēthovena plauksta atradās pie auss un viņš dusmīgi iebrēcās: — Varbūt jūs runātu drusku stiprāk? Es, proti, ekselence, esmu gandrīz kurls.

Gēte apslēpa savu apjukumu par bezjēdzīgo aizskārumu, kuru viņš skaidri manīja. Viņa acu tumšās saules iepletās, un viņš, kā likās, pat ar patiesu līdzjūtību teica: — Man par to ir stāstīts, van Bēthovena kungs. Taču jūs atstājat tik disciplinētu, spēka pilnu iespaidu . . .

—   Iespaids viļ, ekselence. Esmu diezgan iedragāts, proti, puskurls, un tas ir dažkārt apgrūtinoši, ekselence, ne tikvien sarunās, bet arī citādi, jo sevišķi muzikantam. Nu, pie tā pierod, tāpat kā pie baku rētām un sarkanas sejas. Apraugiet manus pirkstus! Tie ir strupi un plakaniski saspiesti, un tas traucē, spēlējot klavieres, un tieši tās ir mans instruments.

Viņš pats nesaprata, kādēļ, bet kāds noslēpumains spēks mudināja apoloniskajai pilnībai un harmonijai mest pretim visus sava neglītuma un nepilnības kauna traipus. Tai pašā mirklī vētra, kuras aukstās brāzmas viņš atkal ar mežonīgu sajūsmu juta, bija aizsviedusi viņu aizas otrā malā, no kurienes viņš izaicinoši vēroja savu pretimstāvētāju. Viņam ienāca prātā Ahileja vārdi, kurus tas bija teicis, satiekoties ar Hekloru:

«Mielo vien savas acis papilnam!»

Bēthovens domās atkārtoja šo uzaicinājumu, kurā tagad pēkšņi ieskanējās kas jauns: «Tak-taktak! Tak-taktak!»

Tie nebija Johana Nepomuka Melcera kunga hronometra tikšķi, bet. . .

Ping — taktak! Ping — taktak! Tas bija ritms, kādā āmuri klaudzina pa laktu, un tagad — no savas darbnīcas iznāca cits dievs, klibs un nejauks, un berzēja rokas gar savu kvēpaino ādas priekšautu: Hefests! …

Dievs greizi pablisināja acis augšup uz Olimpu, jo nebija' pie saules pieradis: viņa ēze un smēde, kur viņš kala arī dzirkstošās zvaigžņu mirgas nakts debesīm, bija Etnas dzīles, kas no sava allaž drebošā dūmeņa karināja melnos

karogus Apolona gaismas valstī un reizēm kā oļus izmeta milzīgus klinšu bluķus, kas šim dievam bija tikai izplēnējušas vai arī vēl kvēlojošas dzirksteles, kuras kaļot no laktas šķīda uz visām pusēm.

Tas bija viens Apolona brālis, arī sava, kaut citāda veida mākslinieks, — un otrs brālis, Semeles dzemdēts, kuru pēc tam Zevs sadedzināja pelnos?

Gaviļu sauciens! Menadas un dēmoni — dēmoni! — dejā ielenca Dionisa ratus, ko vilka panteras! Vai gan viņš, Bēthovens, savā Astotajā simfonijā Melcela kunga mazās mašīnas tikšķienu ritmā nebija licis vīnam tecēt cilvēku labā, lai gan viņa sirdi plosīja ciešanu panteras? Gaidas! Hefesta kaltais Ahileja bruņojums! Jā, mielo vien savas acis papilnam!

Tagad viņš sajuta nožēlu, jo arī bija viens no stiprajiem, un tāpēc maigi un kā vainas apziņā jautāja: — Fon Gētes kungs, vai tas sagādātu jums mazliet prieka, ja es jums ko nospēlētu! Daži draugi apgalvo, ka klavieru mākslā es šo to protu. Bet mani pretinieki, kas ir vairākumā . ..

Nevainojami veidota roka uzgūlās raupjajai rokai.

—   Kuram gan no mums nebūtu pretinieku, kas turklāt vienmēr ir vairākumā . . .

Apolons tīkšmi smaidīja.

—   Es arvien kā talismanus paturu prātā dažus par mani izteiktus spriedumus. Vai jūs garlaikotos, van Bēthovena kungs, ja es jums dažus no tiem pastāstītu?

«Mums» — viņš bija teicis, un tagad šī sirsnība.

—   Bet ekselence …

—   Man nepiemīt šāda mānija, taču es labprāt par to runāju. Fridrihs Jakobi, Minhenes akadēmijas prezidents, jau astoņdesmitajā gadā manu dzejisko mēģinājumu dēļ nosauca mani par uzpūtīgu, riebīgu un nicināmu ākstu un novērsās no manis uz laikiem, apgalvodams, ka tā darot visi mūsu nācijās krietnie vīri. Tātad, ja esat apmeklējis mani aiz zināmām simpātijām, tad jūs nepiederat pie krietno sabiedrības.

Bēthovens sajūsmināts ķērca. — Gan jau to pacietīšu. Astoņdesmitajā gadā? Tad es jau arī biju sen izgāzies ar savu pirmo atklāto koncertu.

—   Tālāk. Es lūdzu Johanu Heinrihu Fosu izskatīt manu «Lapsas kūmiņu», un viņš bija tais domās, ka viņam jāpasvītro ikviens heksametrs. Klopštoks — jā gan, van

Bēthovena kungs, tie tomēr ir vārdi! — asi noraidīja manu «Ifigeniju», un Iflanda kungs nosauca to par pliekanību. Vai esat lasījis manu «Ifigeniju»?

—   Diemžēl ne, ekselence.

Gēte neuzlūkoja Bēthovenu ar nepatiku. — Jūs atbildat skopi, bet runājat taisnību, un tas šajā gadījumā atvieglina manu atzīšanos, ka es no jūsu mūzikas arī neko daudz nezinu.

Abi smējās.

—   Starp citu, šorīt agri kāds gadījums lika man atcerēties, ko Francis fon Špauna kungs teicis par manu «Faustu»: «Ikviens, kurš kaut puslīdz apguvis vārsmošanas tehniku, atzīs, ka fon Gētes kungs ir ļoti slikts vārsmotājs. Visos aizritējušos gadsimtos nav atrodams nekas tik uzpūtīgi nožēlojams, ko varētu salīdzināt ar šo prologu.» Piedodiet, vai es runāju pietiekami skaļi?

—   Es saprotu katru vārdu, tie man sagādā prieku, bet ne jau aiz indīgas skaudības, ekselence.

—   To es redzu gan, taču paklausieties arī vēl sprieduma beigas: «Nabaga Fausts runā pavisam nesaprotamā valodā, vissliktākajās rīmēs, kādas vien jebkad ir kvintās sadzejotas. Mans skolotājs nosloksnētu man sēžamvietu, ja es būtu uzrakstījis tik sliktas vārsmas. Slimnieks, kas drudzī murgo, ne tuvu tik muļķīgi nepļāpā kā Gētes Fausts.»

Bēthovens tikko spēja sagaidīt teikuma beigas: — Un to saka par jūsu lielisko «Faustu»! Es gribētu tam komponēt mūziku, mūziku …

Vispirms vajadzēja atrast noteiktu jēdzienu: — Varbūt mans skolotājs mani par šo mūziku arī nosloksnētu. Nē, mans skolotājs to nedarītu vis! Viņš nu jau sen guļ kapā, un es gribu viņu godināt, minot viņa vārdu jums, ekselence: Kristiāns Gotlībs Nēfe.

—   Kristiāns Gotlībs Nēfe. Jūs godināt arī mani, nosaukdams man viņa vārdu, un par visām lietām godināt pats sevi.

—   Kā tā? Bet teikt tādus vārdus par jūsu «Faustu»! Mūziku «Faustam»! Jā, tas būtu atkal īstais darbs man. Tur varētu kaut kas iznākt. Cik pateicīgs esmu Betinai Brentano … — viņš izlaboja, — fon Arnima kundzei, ka viņa man toreiz atveda «Faustu».

Kā to varētu pateikt? Gētes acīm pārslīdēja tāda kā netīksmes ēna. Viņš tūdaļ novirzījās uz citu tematu. — Es

jau jums rakstīju, van Bēthovena kungs, kāds man būtu prieks, ja drīkstētu jūs kādreiz dzirdēt spēlējam.

Bēthovens pielēca kājās. — Šovakar? Man mājās ir flīģelis, kas Teplicas apstākļos ir gluži pieņemams.

—   Labi, šovakar. Vai drīkstētu pulksten astoņos?

—   Ja ekselencei labpatīk, — es pēcpusdienā palikšu mājās un gaidīšu.

—   Tas nav vajadzīgs, van Bēthovena kungs, — Gēte purināja galvu ar tāda cilvēka laipnību, kurš pieradis pie sabiedriskas dzīves. — Dienesta darīšanās un galmā esmu iemācījies būt uz minūti precīzs. Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos, ekselence.

Bēthovens devās projām un pārdomāja. Ko varētu spēlēt? Lielam cilvēkam vajadzētu kaut ko lielu. Vislabāk kādu improvizāciju, kādu fantāziju par dūmu karogiem, kas plandīdamies cēlās augšup no Etnas krātera, un klinšu bluķiem, ko tas izmeta, prelūdiju «Faustam».

Sīs noraidošās acis, kad tika pieminēts Betinas vārds! Tātad tomēr bija kāds pamats baumām, ka Gēte un viņa sieva Kristiāna aizlieguši nākt savās mājās Arnimiem — Betinai un viņas dzīves biedram, jo tie izrādījušies pārāk nevaldāmi, nu jā, — tomēr tenkotāji.

Cik laipni šis lielais cilvēks bija izturējies, cik saprotoši un draudzīgi. Bēthovenā uzbrāzmoja mežonīga laimes sajūta, un viņš ar blīkšķi aizcirta lejā ārdurvis.

Pārāk skaļi! Troksnis izskanēja kā disonanse, ar kuru kaut kas pārtrūka.

Savādi, cik piepeši varēja mainīties viņa noskaņojums. Saule sildīja, un tomēr gaisma likās pārāk žilbinoša un auksta. Viņš ilgojās pēc vientulības mierinājuma. Nē. Debesis un zeme nekad nesaskarsies viena ar otru, varbūt vienīgi pie horizonta, kur tās — gan arī tikai šķietami — sadodas rokās. Viņš greizi palūkojās uz sauli un pārdomāja, kur jau kādreiz bija sastapies ar šādu dīvainu izturēšanos, bet nevarēja vairs atcerēties…

Tiesa, Melcela kungam bija panākumi savā mehānikas nozarē. Bet, ja vajadzēja apburt cilvēkus un izvilināt tiem naudu no kabatām, tad viņš prata rīkoties virtuozi.

Tagad šaja neželigi aukstajā tūkstoš astoņi simti divpadsmitā trīspadsmitā gada ziemā, kad zvirbuļi nosaluši krita .zeme uz bruģa., ja pameta savu ligzdu un lidoja uz kādu logu, kur tos vilināja pāris drupatu, šajā aukstumā viņš, acīm redzot, pretēji veselam saprātam bija atvēris izstādi zālē, kas nebija pat apsildāma.

Paziņas viņu brīdināja: — Melcela kungs, tas, ko mēs Napoleonam Krievijā no visas sirds novēlam . . .

Mazais kustīgais vīrs smaidīja: — Esiet bez rūpēm! Es savus apmeklētājus iesildīšu.

Ieejas maksa — viens guldenis.

—   Jums, van Bēthovena kungs, man, protams, ir brīvbiļete, un es jūs lūgtu atnākt vakarā ceturksni pirms desmitiem. Tad noliek pēdējais seanss, un pēc tam mēs varēsim ieiet manā darbnīcā, kur es jums vēl kaut ko parādīšu.

Plašā telpa bija ļaužu kā piebāzta. Tik daudz apmeklētāju viņam, Bēthovenam, vēl nekad nebija bijis. Tie aplūkoja marmora un bronzas statujas, gleznas, darbojās ar elektrizācijas mašīnu, iekliedzās, kad dabūja pa pirkstiem, zināja, ka tas viss ir tikai ietvars, un — gaidīja. Beidzot likās, šis mirklis ir klāt.

Melcela kungs pamāja saviem palīgiem, un vairums sveču tika nodzēstas. Viņš pats novietojās pie flīģeļa, kas stāvēja kastes priekšā, kuru Bēthovens jau pazina. Tas bija mehāniskais taurētājs.

Atkal mājiens …

Viens no palīgiem atvilka priekškaru; un mazas skatuves1 apmēra diorāmā kļuva redzama plastiska, iespaidīga aina, kas attēloja Maskavas ugunsgrēku pagājušā gada piecpadsmitajā septembrī. Atsevišķas, pa daļai caurspīdīgas kulises tika apgaismotas ar drebošu sveces liesmu, kas ilūziju padarīja vēl pilnīgāku.

Priekšplānā šķūņi un žogi, dubļains lauku ceļš pie upes, pāris beigtu cilvēku, saslaukas atkritumu kaudzē un daži franču zaldāti, kas turēja plaukstas kā aizsegu pie pieres, lai neapžilbinātu acis vai neapsvilinātos, — un tā viņi vērās šai peklē, degošajā Maskavā, kas atklājās viņu acīm.

Debesis bija vienas vienīgas baismas dūmu grīstes, kas apakšā smailas uz augšu paplašinājās drūmās, kūpošās vērpetēs. Visa pamale kvēlot kvēloja, izņemot tikai vienu vietu, kas bija palikusi melna un draudoša un rēgojās kā

ieeja apakšzemes valstībā. Tās priekšā spokaini pacēlās Kremļa torņi — liesmu neaizskarti, mēmi, akmeņaini noslēgti un tomēr daiļrunīgi: «Dodieties vien tālāk —ieejā aiz manis! Es esmu sfinksa starp pasaules zemēm! Nāciet, nāciet, es varu gan raudāt, taču beigās es, vienīgi es atkal smaidīšu! …»

Apmeklētāji kā apburti raudzījās ainā, kuras saturs tiem bija labi pazīstams. Korsikānietis ar uzvarām iesoļoja Krievijā, taču pie Berezinas vecā kara laime bija sākusi svārstīties. Upes pāreja gan tika forsēta, bet Grande Armйe neskaitāmie kritušie klāja krastus, un nogurušie ievainotie kareivji vilkās tālāk uz Maskavu, uz oāzi, kas tiem nozīmēja mieru, atpūtu un atveseļošanos, ziemas mītni, — varbūt arī jau uzvarām vainagotas kara beigas? Un tad nakts vidū bija uzlēkusi ugunīga saule . . .

Runāja, ka ģenerālis Kutuzovs pats licis aizdedzināt Maskavu. Liesmas — ne trofejas, ne atpūta — vienīgi liesmas māja «lielajai armijai» pretim.

Imperators šausmu pilnām acīm blenzis ugunī. Viņš bija slepeni devies atpakaļ uz Parīzi — atpakaļ, tikai atpakaļ! Un aiz viņa — lēnītiņām atpakaļ, tikai atpakaļ! — streipuļoja, steberēja, rāppja uz mājām zaldāti, kazaku vajāti, tādā salā, kāds, cik vien tālu sniedzās cilvēku atmiņa, nebija piemeklējis Krieviju, pat ne Krieviju.

Kaut kas tarkšķēja, mehāniskais taurētājs sāka žvarkstēt, un nu tas pūta: tata-ratata! trarā! trarā! Tas atkal bija franču kavalērijas maršs ar saviem signāliem. Arī Melcela kungs tam pievienojās, lai spēlētu uz flīģeļa pavadījumu.

Liesmiņas diorāmā — degošajā Maskavā — raustījās. Nežēlīgi aukstajā Krievijas naktī grīļodamies kustējās un sabruka kareivji, piedevām taurētāji pūta priecīgos signālus, it kā nekas nebūtu noticis. Tad — kas tad tas?

Taures kļuva klusākas, brīžiem tās pazuda pavisam vai pārvērtās par spiedzieniem. Tad aparātā kaut kas norībēja, un pēkšņi tas ar knikšķi apklusa.

Melcela kungs palocījās. — Cienījamā publika! Manas dāmas un kungi! Man jālūdz piedošana, mani piemeklējusi neveiksme. Manā mehāniskajā taurētājā kaut kas samaitājies, un es nevaru atrast vainu. Es ceru, ka vismaz degoša Maskava nebūs jūs pievīlusi, bet mūsu diženā sabiedrotā — ķeizara Napoleona kavalērijas maršs, bez šaubām, būtu pelnījis, ka to pasludina ar lielāku pompu. Nevainojiet mani,

bet mana mehāniskā taurētāja vājuma brīdi — mašīnas, kurai trūkst prāta.

Visi saprata. Nevienā sejā nepakustējās ne vaibsts.

Niecīga aizķeršanās, un mehāniskajam taurētājam, kas tik augstprātīgi bija atskaņojis kavalērijas maršu, pašās beigās aizrāvās elpa. Tā viņam droši vien arī turpmāk vēl aptrūksies, jo Taurogā kāds ģenerālis Jorks bija noslēdzis ar krieviem konvencij u . ..

Bet Austrija? .. . Kas gan varēja izprast Meterniha kunga spēli?

Katrā ziņā bija iespējams, ka zālē atradās daži viņa okšķeri. Vajadzēja būt piesardzīgam.

Klusēdams pūlis atstāja izstādi. . .

Blāva mēness gaisma apspīdēja Šteina klavierfabrikas nedzīvos logus. Melcels atslēdza namdurvis un teica:

—     Palieciet stāvot, van Bēthovena kungs. Es vispirms iedegšu laternu, tikai aizveriet durvis aiz sevis, lai nevelk caurvējš. Daudzo viegli aizdedzināmo materiālu dēļ šeit jābūt uzmanīgam.

Beidzot mazā liesmiņa atdzīvojās savā stikla krātiņā, un Melcels pacēla laternu. — Es iešu pa priekšu. — Viņš to nolika augšā darbnīcā uz galda.

—   Kāpēc esmu diedelnieks? Es pat esmu patriots, kā jūs zināt. Bet vai tāpēc es nevarētu izmantot naidu pret korsikānieti un gūt materiālu labumu? — Viņš izņēma aiz mēteļaaizbāzto ādas naudas maku, atsēja to un izkratīja naudu uz galda, dažas monētas no žvadzošās straumes atsitās pret luktura stiklu. — Vai drīkstētu vēl žigli saskaitīt ieņēmumus? Gribētos tomēr gūt kādu pārskatu.

Pacēlās kaudzīte pēc kaudzītes, un Bēthovens, acis iepletis, jautāja: — Vai tad beigu nemaz nebūs?

Melcels piebikstīja ar pirkstu pie sudraba stabiņiem: — Es tos nostādīšu rindās pa desmit, tas būs skaists karavīru bataljons. Galvenais ir ideja. Redziet, plastiskā Maskavas degšanas aina bija jauka ideja, bet vienai pašai tai nebūtu šāda pievilkšanas spēka. Tad jau drīzāk mehāniskajam taurētājam, — lūk, atkal desmit kaudzītes, atkal simtnieks, — bet izšķirošais tomēr bija iedoma, lai lepnais franču kavalērijas maršs pēkšņi sāktu stostīties. — Melcels aplūkoja naudu.

—   Seši simti septiņdesmit viens guldenis dienas ieņēmuma, — turklāt pēc visu izdevumu atrēķināšanas?

Bēthovens grozīja galvu. — Man liekas, ka esmu nelabojams muļķis.

Melcels atliecās. — Kā komponists ne, van Bēthovena kungs. Jūs zināt, ka es ikvienu jūsu noti vērtēju augstāk nekā visu, ko pārējie komponistu kungi šeit Vīnē savārstījuši. Bet ar mākslu, ar ģēniju vien nepietiek. Ar to jāprot arī tirgoties.

—   Kā? …

—   Jā — kā? Man ir kāda neskaidra ideja, un — jūs nu gan esat neveiksmju apsēsts. Vajadzēja arī vēl firstam Kinskim nogāzties no zirga un lauzt sprandu! Bet nu jautājums starp mums abiem, klausās vienīgi lukturis. Kā jums šobrīd ir ar naudu?

Bēthovens klusēja, un Melcels pamāja ar galvu.

—   Tā jau es domāju. Vai jums ar šiem piecsimt guldeņiem būtu kas līdzēts?

Viņš jau grāba tos ādas maisiņā.

—   Bet naudas maku es gan gribētu atpakaļ.

—   Melcel! Kā es drīkstu .. .

—   Mans mehāniskais taurētājs rīt atkal ar stostīšanos kaut ko iedabūs makā. Vispār — mūsu vakars «Kamielī» bija jautrs. Ar manu ceļojumu uz Angliju gan šimbrīžam nekas nesanāca, toties mēs vismaz slaveni nosvētījām atvadīšanos. Ari jūsu daudzbalsīgais kanons, ko jūs pie kroga galda improvizējāt, bija varens. Augšējā balss: tatatata — tatatata pēc mana takts pulksteņa un tajā pašā laikā allegretto tēma no jūsu Astotās simfonijas, kas tātad par savu izcelšanos var pateikties manam takts pulkstenim, tāpat kā savukārt manu takts pulksteni izraisīja jūsu nodomi un turklāt vēl kaut kas: apslēptā balss, teksts, skanēja: «Mīļo Melcel, dzīvojiet vesels, jūs laikmeta burvis, lielais metronoms.» Van Bēthovena kungs, pēc manām domām, jūs esat atradis manam takts pulkstenim lielisku vārdu.

—   Vārdu? Un kādu?

—   Metronoms. — Melcels piecēlās un paņēma no galda lukturi. •

—   Bet tagad es jums parādīšu savu panharmoniju, kas ir sava niecīgā tēva, ko sauc par «mehānisko taurētāju», daudz ievērojamākais dēls.

Melcels apgaismoja kādu milzīgu skapi, kas bija savu desmit pēdu garumā un divpadsmit pēdu augstumā. Pat platums bija ārkārtīgs — septiņas vai astoņas pēdas. Visa šī ierīce bija apgleznota ar baltām un zeltainām arabeskām.

—        Šis tad nu ir mans panharmonijs. Tam ir vēl pāris iekšķīgu vainu, bet tās mēs izārstēsim. Tomēr jums tas jau jādzird. Tam var ļaut tikai naktī spēlēt, kad mājā neviena nav. Panharmonijā atrodas ne tikai viena trompete vien, bet vairākas un turklāt bungas, flautas, klarnetes, obojas, šķīvji, triangels un vēl daudz kas cits. Diemžēl pagaidām nevaru iebūvēt stigu instrumentus. Neesmu atradis īsto atrisinājumu. Tā, un tagad uzmanību! Nu sāksies maza pasaules bojā eja, van Bēthovena kungs, bet māja ir stabila un nesagāzīsies.

Kad panharmonijs bija beidzis rībināt, taurēt, bungot, trakot, Bēthovens smējās un smējās.

—   Jūs taču esat. . . trakgalvis, Melcel!

—   Kā tā?

—   Haidns kapā apgriezīsies otrādi. Viņa militārais maršs!

—        Un man tas nepatīk. Man ir vēl kāds cits veltnis ar Kerubini «Lodoiskas» uvertīru, bet arī tā? . . . Tai vajadzētu būt citādai mūzikai, spēcīgākai. Vai jūs nevarētu sakomponēt kādu gabalu manam panharmonijam?

—   Vai jūs to nopietni domājat?

Atkal sākās dzemdību sāpes. Ieplestās acis aiz mokām drudžainas un mulsas stīvi lūkojās māsā. — Gik tagad pulkstenis?

—   Drīz būs desmit, Pepi.

Terēze nosusināja viņai sviedrus no pieres, bet Jozefīne māsu strauji atvairīja. — Vakarā vai no rīta?

Terēze pameta izmisušu skatienu uz svecēm.

—   Taču vakarā, Pepi.

Jozefīnes balss drebēja aiz naida. — Protams! Kam tu to saki? Un tomēr tu esi nenoteikta un noklusē man dienu. Kāds šodien datums?

—   Astotais aprīlis.

—        Un gads? Tu taču sapratīsi, ka es gribu zināt, kad piedzimst viņa bērns, kad tam ir dzimšanas diena!

—   Tūkstoš astoņi simti trīspadsmitais.

—        Tā, tūkstoš astoņi simti trīspadsmitā gada astotais aprīlis.

Jozefīni sagrāba jauns sāpju vilnis. — Dievs, sodi mani . . . par maniem grēkiem … Un tā tas turpinās jau visu dienu, visu dienu! Vēl neviens no maniem bērniem nav sagādājis man tādas sāpes … un tās droši ir tikai daļa no tām sāpēm, ko esmu sagādājusi viņam! Atmaksa! Atmaksa, bet muļķīgi tomēr tā domāt. Es arī priecājos par bērnu. Cik ļoti es pēc tā ilgojos! Terēze! . ..

—   Ko vēlies, Pepi?

—        Aizsien man muti, lai es nesaucu, nekliedzu viņa vārdu, — un ej tagad, Terēze, ej, — es gribētu palikt tikai ar Marju vien. Viņas dēļ es varu pļāpāt un kliegt, cik vien gribu un ko vien gribu.

Jozefīne smējās un turklāt locījās aiz sāpēm. — Viņa nesaprot ne vārda, ja ar viņu nerunā ungāriski. Vēl kas: ja arī man klātos ļauni, tu nekādā gadījumā nedrīksti saukt ārstu. Apsoli man to.

—   Es jau esmu tev to apsolījusi un savu vārdu turēšu.

—   Paldies, un tagad ej. Marja! . . .

Vecā ungāriete pienāca tuvāk, un Smaidam viņas krunkainajā sejā vajadzēja izteikt paļāvību. Viņa jau savā laikā saņēma grāfienes Deimas bērnus, un tagad bija atsaukta pie baronietes fon Štakelbergas. Tieši tobrīd, kad galda pulkstenis sita desmit, Marja atvēra blakus istabas durvis, kur gaidīja Terēze, un teica ungāriski:

—   Meitene, visužēlīgā komtese.

Teiēze žigli piegāja pie māsas gultas. — Nu tu atkal to esi pārcietusi, Pepi.

Jozefīne atvēra acis, skumjš un reizē drosmīgs smaids viedās ap viņas muti, kas, vēl arvien mazliet aizelsusies, tvēra pēc elpas: — Nē, tagad tas tikai sākas, mīļā. Nomazgājiet viņu un tad atnesiet man.

Ūdens šļakstēja, sīka balstiņa iebrēkdamās sūtīja sveicienu dzīvei, un beidzot vīstoklītis tika nolikts Jozefīnei blakus.

—   Ļoti spēcīgs bērns, Pepi!

—        Viņa bērnam jābūt spēcīgam! — Jozefīne to aplūkoja.

—   Un tas esot grēka bērns, kaut gan es nemaz nejūtos kā grēciniece.

—   Es to ļoti mīlēšu, Pepi.

Jozefīne pamāja ar galvu. — Tev jau visi mani bērni mīļi, Terēze, bet šo tu jo sevišķi ieslēgsi savā sirdī.

Māsas acis pildījās asarām. — Jā, Pepi.

Jozefīne maigi noglastīja savai jaunpiedzimušajai meitai pierīti.

—        Skaties, viņa mati, kaut arī vēl tikai pūkas, vai ne? Tu tatad, cerams, tomēr būsi laimīgs bērns, gan bez tēva un tikai baronese fon Stakelberga, toties tev būs divas īstas mātes.

—   Pepi, varbūt Štakelbergs tomēr šķirsies no tevis.

—        Viņš negrib šķirt laulību. Es viņam pietiekami skaidri aizrakstīju, protams, neatdodamās pilnīgi viņa rokās, bet viņš taču prot rēķināt, un ja arī viņš piekristu laulības šķiršanai … Prāgā un arī Karlsbādē es ievēroju: Ludvigs mani mīl, un tomēr starp mums stāv kalns. Ir taču vēl citu vīru bērni, un tie laupītu viņam mieru, kas nepieciešams viņa mākslai.

Terēze satvēra māsas roku.

—        Pepi, man būtu jums abiem priekšlikums. Es audzināšu Deima un Stakelberga bērnus . . .

—        Un atteiksies no savas īstās meitas? Pat tad, ja es tev piekristu, Terēze, es būtu slikta māte, un bez tam — iemesls nav tikai bērni vien. Es biju pārāk neuzticīga un tagad gribu būt tikpat uzticīga un augstsirdīga pret viņu, cik uzticīgs un augstsirdīgs viņš ir bijis pret mani. Tāpēc nekad netiks satraukts viņa miers, un viņš nekad neuzzinās, ka viņam ir meita, jo citādi viņš .. .

—        Ja padomā, ka viņš dzīvo tikai pāris soju no šejienes, — vai tu neesi cietsirdīga pret viņu?

—   Vēl cietsirdīgāka pret sevi pašu, Terēze.

Jozefīne smējās. — Vai tu vispār zini, kā es viņa meitu saukšu? Minjona.

—   Minjona? …

—        Tu taču atceries senču galerijā Martonvasarā dāmas portretu ar senlaicīgo mežģiņu aubi galvā.

—   Protams.

—        Tā ir, tā sakot, par cēloni manai komata sprogai, kuru viņš tā mīlēja, Terēze. Ciltsmāte Minjona allaž bijusi Brunsviku lepnums, un īstenībā viņa — kā teika stāsta — taču arī bijusi tikai grēka bērns.

Terēze pamāja ar galvu. — Kāda karaļa nelikumīga meita.

Jozefīne pievilka mazo vīstoklīti sev klāt. — Redzi nu, un tāda esi arī tu, mana mazā Minjona.

Bēthovens ienāca — ar cilindru kreisajā izstieptajā rokā un spieķi labajā, ar kuru viņš taktēja. Viņš paklanījās.

—   Ķeizariskā augstība atvainos mani. Es zinu, k.i uzvedos pretēji galma etiķetei. Bet es šodien dabūju saules dūrienu.

Erchercogs Rūdolfs piecēlās. — Man neklājas labāk. Man jāstudē likumu krājumi. Baznīcas tiesības, meistar! Šī vasaras diena jau pati par sevi vien būtu šai nodarbībai par skaistu arī bez Vitorijas …

Jaunais princis pārvilka ar roku pār savu šauro un, liekas, rūpju nomākto seju. — Vai tauta patiešām dejo ielās, meistar?

—   Un kā vēl!

Rūdolfs nopūtās. — Jūs nedrīkstat mani pārprast, meistar. Es, protams, arī priecājos par Vellingtona uzvaru pie Vitorijas … jau spāniešu dēļ, kas pēc savām ilgajām, varonīgajām cīņām pret franču karaspēka daļām šo Vitoriju ir pelnījuši, — es priecājos Vellingtona un angļu dēļ — pat mūsu visu dēļ un loloju cerību, lai šī Vitorija — nomen est omen! — pēc Maskavas kļūst par nākamo soli uz lielo Vitoriju, bet, dievs, piedod man …

Bēthovens uzmanīgi nolika cepuri un spieķi.

—   Piedodiet man, princi. Es par to nupat runādams netiku domājis.

—   Jums, meistar, par to ari nav jādomā. Un es arī dejotu, lai gan man kā nākamajam arhibīskapam tas nepiestāv, jā, ja vien nabaga Marija Luize nebūtu viņa sieva. Ak, šī politika! Tā ir netīrs veikals, kas iztirgo veselas tautas, un tautas sastāv no atsevišķiem cilvēkiem kā jūs un es, un nabaga Marija Luize, no mātēm un bērniem, un brāļiem, un māsām.

Bēthovens pēc maza brīža jautāja: — Varbūt šodien atliksim mūzikas stundu?

—   Nē, kāpēc? — Rūdolfs pūlējās pasmaidīt. — Bet vispirms man jums jāizsaka rājiens, meistar. Ķeizariene par jums slikti atsaucas.

—   Un kālab tā?

—   Nu, jūsu vēstules dēļ, kas sūtīta pagājušā gada augustā no Teplicas kādai fon Arnima kundzei.

Bēthovens sarauca uzacis. — Fon Arnima kundzei? Un ko tad es būtu viņai rakstījis? No Teplicas? Pagājušā gada augustā? Es jau sen ar viņu vairs nesarakstos, princi.

Rūdolfs pamāja. — Tā jau es apmēram ari domāju, bet man jums tomēr šī vēstule — šis corpus delicti jānolasa.

—    Mana vēstule Betinai fon Arnimai pagājušā gada augustā? Es taču vispār neesmu tam trakajam sievišķim nekādu vēstuli.. .

—    Nesteidzieties, meistar. Tātad minētā dāma jūsu vēstules «kopiju» nosūtījusi firstam Pikleram-Muskavam, un tas atkal savukārt kopiju no šīs «kopijas» atsūtījis šurpu. Es tagad lasu: «Karaļi un firsti var gan radīt profesorus, bet nespēj radīt lielus cilvēkus, garus, kas paceltos pāri pasaules salašņu bariem, no tā viņiem jāatsakās un tāpēc šie cilvēki jācienī un jārespektē …»

Bēthovens purināja galvu. — Pēdējais teikums īsti nesaskan, bet sākums — tās, bez šaubām, ir manas domas, un pilnīgi ticams, ka es Betinai Brentano, tagadējai fon Arnima kundzei, to kādreiz esmu teicis.

—    Klausieties tālāk: «Ja sastopas divi tādi kā es un Gēte, tad arī augsti kungi ievēro, ko mūsu ļaudis var uzskatīt par dižu. Vakar atceļā uz mājām mēs sastapām visu ķeizarisko ģimeni…»

—   Teplicā? Es to nekad neesmu sastapis.

Rūdolfs smējās. — Tāpēc ka jūs griezāt tai ceļu.

Bēthovens mazliet novērsās.

—    Es atzīstos. Jūs jau zināt, princi, šis galma gaiss.'.. Katru reizi, kad nāku šurp, man iepriekš jānorij vesels kamols. Lai gan, kad esmu šeit, pie jums, es tomēr jūtos sevišķi labi.

Prinča acis iemirdzējās. — Tas mani iepriecina, bet. . . tagad man jūs tomēr jālūdz arī te ievērot galma etiķeti un pastāvīgi nepārtraukt lasīšanu. Tātad tālāk: «Jau pa gabalu mēs redzējām nākam viņus, — tas ir, ķeizarisko ģimeni, — un Gēte raisījās no manis vaļā, lai nostātos ceļa malā. Lai teiktu ko teikdams, nespēju viņu dabūt, ne soli uz priekšu. Uzbāzu cepuri dziļāk galvā, aizpogāju svārkus un sakrustotām rokām devos cauri pašam ķeizariskā pūļa biezoknim. Valdnieki un lišķi stāvēja špalerās, erchercogs Rūdolfs noņēma cepuri. . .»

—   Bet jūs taču nepavisam nebijāt Teplicā!

—    Nē, bet, meistar, es likšu pasaukt galma virsceremonijmeistaru! Jūs gan neesat gluži no bailīgajiem, bet ar viņu es jūs varu iebiedēt kā mazu bērnu ar skursteņslauķi.

Viņš lasīja tālāk: — «Kungi mani pazīst. Man par īstu

uzjautrinājumu es redzēju procesiju aizdefilējam Gētem garām. Cepuri rokās viņš stāvēja malā, dziļi noliecies. Tad es viņam pamatīgi mazgāju galvu. Neko nepiedevu un pārmetu visus viņa grēkus.»

—   Ķeizariskā augstība … — Bēthovens bija sašutis. — Es esmu nesavaldīgs un dažreiz nemaz nevēlos, lai man būtu smalkas manieres. Kāpēc? Tāpēc, ka es gadījuma dēļ sevi tomēr turu par kaut ko vairāk nekā tā saucamie pasaules salašņas. Reiz es kādu grāfu un komlesi sabiedrībā nosaucu par «cūkām» un vēl līdz šai dienai neesmu atvainojies, jo tad es melotu. Arī firstam Lihnovskim es neesmu atvainojies.

—   Nē? Bet jūs taču pa ceļam uz Teplicu bijāt atkal pie viņa Grecā, kur jūs viņam toreiz gribējāt iedauzīt pakausi.

—   Tas tiesa. Jo, proti, firsts Lihnovskis atvainojās man. Princi, jūs bijāt un esat vienīgais, kas pēc lieliskā finansiālā izgudrojuma turpina savu daļu maksāt, un ne tikai tas vien. Jūs mani laipni uzņemat, kad es šeit ierodos . . .

Princis nopūtās. — Jā, kad jūs ierodaties, meistar.

—   Kopā ar mani jūs plānojat manas Septītās un Astotās simfonijas atskaņošanu šeit, Šēnbrunā! Tātad, ja es Teplicā būtu tik netaktiski-izturējies pret ķeizarisko ģimeni, vai tad tā nebūtu ne vien muļķība, bet — jūsu dēļ! — arī nepateicība, un, lai nu ko man pārmet, tikai ne to! Gēte? Gēte? Atzīstos, man nenodibinājās siltas attiecības ar Gēti, lai gan viņš bija visai iecietīgs pret mani, pret manu vājo dzirdi. Tikai — šī vēsā galma atmosfēra, kurai viņš ļauj sevi apmāt. . . Bet kā tad īsti šis sievišķis Betina fon Arnima nākusi uz domām šo vēstuli piedēvēt man?

Pēkšņi Bēthovens iesita sev pa pieri, un tajā pašā brīdī atskanēja jautru smieklu šalts, virtuoza kadence, ko viņš prata meistariski.

—   Šī mazā viltīgā čūska ar Sibillas seju! Tas, protams, ir mīklas atrisinājums! Gēte un viņa sieva Kristiāna pagājušā gada pavasarī tenku dēļ bija Arnimus izdzinuši un aizlieguši tiem savā mājā rādīties. Un Betina par to atriebusies! Ekselence fon Gēte ielu notekā, dziļi noliecies, cepuri rokā. Starp mums runājot, ķeizariskā augstība, viņš — būtu arī tā stāvējis. Tas viss ir labi novērots vai savārstīts. Arnimi pagājušajā gadā gan ari nebija Teplicā, bet to, ka ķeizariskā ģimene tur atbrauca ārstēties, protams, var uzzināt. Šis mazais, indīgais rupucis!

Arī Rūdolfs smējās. — Jā, Teplicas intrigas. Bet man prieks, ka es no paša sākuma turējos jūsu pusē, meistar. Nu tikai, ludzu, nesāciet rakstīt minētajai dāmai niknu vēstuli. Es parunāšu ar ķeizarieni, un vislabākais būs, ja mēs visu aizmirsīsim.

—   To es nesaprotu, princi.

—    Ir latīņu sakāmvārds: «Audacter calumniare, semper aliquid haerel — apmelo tik, kaut kas vienmēr pielips», un jums būtībā galmā jau pietiekami ienaidnieku.

—   Skauģi, lišķi!

—   Zināms, tikai dažreiz šie lišķi var būt pat spēcīgāki nekā erchercogi. Neaizmirstiet, ka pat man tika noraidīts lūgums atvēlēt jums universitātes zāli koncertam, un, vai mēs te Sēnbrunā tiksim tālāk par Septītās un Astotās simfonijas mēģinājumiem, arī vēl nevar zināt.

—   Kāpēc jūs, princi, esat tik skeptisks?

Rūdolfs paraustīja plecus. — Ja vismaz zinātu, kurā stūrī žurkas grauž …

Johans Nepomuks Melcela kungs strādāja kā parasti, šaudīdamies līdzīgi zebiekstei. Viņš sita ar āmuru, lodēja, vīlēja, un radās iespaids, it kā visu darītu vienlaicīgi. Tuk! Tuk! Nupat viņš darbojās ar plēšām un reizē iedarbināja tauru reģistrus.

Bum! Bum! Bum! Rībēja bungas, un Melcels iznira no savas briesmīgās mašīnas — panharmonija.

—   Darbojas! Vai jūs redzat, kā manas rokas dreb aiz steigas un sajūsmas? Es, proti, tūdaļ izcīnīšu savu Vitorijas kauju, un nu vēl esat arī jūs ieradies.

Melcela gudrās, ātri aptverošās acis kļuva vērīgas. — Jūs esat noskumis, van Bēthovena kungs?

—   Lai velns visu parauj! Ar jums jau, Melcel, var runāt atklāti.

—   Pats par sevi saprotams, jo es esmu jūsu draugs un jūsu mūzikas nesatricināms apbrīnotājs. Jūs zināt, tā nav nekāda glaimīga tērgāšana, un zināmu iemeslu dēļ man gribētos to it sevišķi uzsvērt. Tātad — kas šoreiz noticis?

Bēthovens rūgti iesmējās. — Nu, arī es gribēju izcīnīt savu Vitorijas kauju. Ar erchercogu jau viss bija norunāts, nolemts, ka tiks atskaņota mana Septītā un Astotā simfonija

Šēnbrunā … reprezentatīvi paša ķeizara galmam … un nu nez kādas žurkas pārgrauzušas mums šo pavedienu.

Melcels aplūkoja savas rokas. — Es varētu un vēlētos jums ieteikt kādu citu Vitonjas kauju.

—   Kādu kauju?

—   Vitorijas kauju.

Melcels vilcinājās. — Vai apsolāt neizdemolēt manu darbnīcu, ja es jums paskaidrošu savu plānu? Jūs taču esat gājis pa Vines ielām un redzējis sajūsmu, ko izraisīja uzvaras vēsts, un droši vien tas tāpat ir arī Minhenē, Berlīnē, Anglijā, Madridē, — kur vien gribat. Visur tauta saceļas. Cilvēki atdod zeltu par dzelzi, par lielgabaliem, par šauteņu stobriem. Es gribētu atbalstīt šo patriotismu. Ak ko nu! .. . Lūdzu, nesauciet mani par ciniķi, van Bēthovena kungs, tikai.. . no mīlestības pret savu talantu, no ideāliem vien cilvēks nevar dzīvot. Ko tikai visu jūs neesat atdevis vīniešiem, bet — pateicība, atzinība?

Bēthovens savilka roku dūrē.

—   Jums pilnīga taisnība, Melcel! Nolādētie Vīnes salašņas! Un grāfu un valdnieku kārtas salašņām tu, cilvēks, — ar maziem izņēmumiem — arī esi bijis tikai kaut kas līdzīgs muzicējošam kambarsulainim. Tevi pasauca sabiedrības izklaidēšanai un aizraidīja, kad vairs nebija vajadzības pēc mūzikas luksusa. Un mana tagadējā prāva pret Kinska mantiniekiem un Lobkovica izūtrupējamo īpašumu pārvaldnieku! Sākot ar ķeizaru, beidzot ar zābaku spodrinātāju — neviens vīnietis nav nekā vērts! Es biju ēzelis, ka lāvu šķietamam spožumam sevi apžilbināt!

Melcels likās domēs aizklīdis kaut kur tālu un nogrimis sava panharmonija milzu kastes aplūkošanā.

—   Tagad man būtu vajadzīga kaujas mūzika manai mašīnai. Man acu priekšā rēgojas nosaukums — varbūt: «Vellingtona uzvara Vitorijas kaujā». Tā tam apmēram vajadzētu saukties …

Bēthovens viņam uzbrēca: — Un jūs laikam gaidāt šo mūziku no manis?

Mehāniķis pārsteigumā sarauca uzacis.

—   Vai esmu par to kaut pušplēstu vārdu bildis? Man tikai pa galvu šaudās visādas domas. Fransuā Devjēns un Neibauers varēja par savu kaujas mūziku naudu grābt siekiem. Tāpat arī Košvara, un, ja tas tāpēc aiz prieka un izlaidības

Londonā pa jokam pakārās un bija beigts, tad tur jau nevar vainot zelta avotu. Šteibelta kungs ar savām divām sauszomes kaujām ari nav kjuvis daudz nabagāks, un to pašu nevar apgalvot arī par Kaueru. Viņa jūras kauja ar Nelsona nāvi ielādējusi viņam kabatā krietnu daudzumu zelta munīcijas. Jūs, protams, varoņa nāvi gan neesat attēlojis tik «ienesīgi», toties cienīgāk, ar sēru maršu Varoņsimfonijā — ar šo danču mūziku!

—   Melcel, jūs esat velns!

—   Vai arī īsts draugs. Pēc jūsu vēlēšanās.

Bēthovena seja nomācās. Viņš staigāja šurp un turp.

Cik daudz jūdžu viņš jau tā bija noskrējis un kādus mērķus sasniedzis? Protams, viņš bija licis bagātīgi samaksāt savas klavieru stundas un arī no izdevējiem jau dažu labu reizi pieprasījis ievērojamus honorārus, lai parādītu, ka viņš savā nozarē nebija neviens cits kā Ludvigs van Bēthovens. Labi, viņš nemācēja saimniekot, bet arī neizšķērdēja naudu, — un vai tad šie stundu un izdevniecību honorāri vīnam kādreiz bija palīdzējuši tikt pie mierīgas, bezrūpīgas eksistences? Nē, tur nu viņa ieņēmumi tomēr bija pārāk neregulāri, pārāk trūcīgi, un tāpēc viņš aizvien no jauna atradās finansiālās grūtībās. Un piedevām vēl pārējais, kas nomāca smagāk.

Kā šis tēvainis galerijā bija dancojis! «Došu kreiceri, ja tā uz vietas mitējas!» Par viņa Varoņsimfoniju! Un viņa izsmietā, izsvilptā Kreicera sonāte? Un viņa vijolkoncerts, pareizi! Jā, un viņa Piektā simfonija, klavierkoncerti Do mažorā un Mi bemol mažorā un Pastorālā! Beigās viņš bija varējis paklanīties tikai vienam pašam klausītājam, kas vēl nebija aizbēdzis projām, — grāfam Vjehovskim. Tie bija izšķiroši mirkli! Un viņa «Fidelio», viņa «Uzticīgais»? …

Tikai viņš bija arvien bijis uzticīgs, un tālab sabruka viņa «nemirstīgās mīļotās» uzticība, Jozefīnes uzticība. Viņš Jozefīni vēl joprojām mīlēja, bet nu viņš to bija upurējis, tāpēc ka vēlējās palikt uzticīgs vairs tikai mūzikai, mākslai.

—   Melcel, esmu jūsu rīcībā.

—   Van Bēthovena kungs!

—   Vēl dažas prāta atliekas man palikušas, un tās man saka, ka jūsu velnišķīgais aparāts izraisīs sensāciju, un, ja es, Ludvigs van Bēthovens, sakomponēšu tādu trokšņu un bungu mūziku, nu tad visi citi tamlīdzīgi savārstījumi paliks ēnā.

—   To es zinu. Tie būs milzīgi panākumi.

—   Vai jūs par to esat pārliecināts?

—   Atcerieties manu pareģojumu, van Bēthovena kungs. Naudiņa ripos, un slava auļiem atauļos. Tikai jums jāļauj man sevi vadit. Ludviga van Bēthovena radīta, viņa spēku radīta kaujas mūzika! Tā kļūs par īstu kauju!

Bēthovens smējās. — Es jau tagad dzirdu bungu dārdoņu, — un ar ko tad mēdz imitēt šāvienu sprakšķus? Jūs redzat, mans gars kļūst auglīgs. Franči varētu uznākt ar Marlborough sen va-t-en guerre skaņām, angļi ar Britannia rule the waves.

Lieliski.

—   Un tad džingdara un bumbum, bet gigantiski, kā jau Ludviga van Bēthovena!

Melcels berzēja plaukstas.

—    Arī man ir milzīgi plāni, tik ārkārtīgi kā . . . — viņš meklēja pēc salīdzinājuma.

—   Kā…

Melcels dīvaini smaidīja. — Nu, teiksim tā: tik gigantiski -kā jūsu Sinlonia eroica!

Bēthovens ķērās pie darba ar zināmu niknuma pilnu humoru un gandrīz jūsmīgā pašiznīcināšanas apmātībā; tikai šim panharmonijam, šim katras muzikālas izjūtas biedam, par spīti savām augstākā mērā ievērojamām dimensijām, bija pārāk šaura elpa.

Bet, lai nu būtu kā būdams, dārdināt un zvanīt tas jau varēja … ar bungu rībināšanu un tauru signāliem. Mi bemol taures, lūdzu … Angļi pūta mi bemol taures! Frančiem viņš piešķirtu do taures. No angļu tauru signāliem varēja attīstīties Rule Britannia, diemžēl gan visprimitīvākajā harmonijā. Vajadzēja taču rēķināties ar šo — bērnu rotaļlietas mehānisko milzu gnomu.

No franču do taurēm draiski un ķiķinoši attīstīsies vecā satīriskā marša dziesmiņa, kas izsmēja Marlborovu, angļu karavadoni, — kāds gan frančiem īsteni bija iemesls viņu izzobot? Taču tā nu tas bija, un viņš šo jautro dziesmiņu bija jau dziedājis bērnībā Bonnā:

Marlborough s'en va-t-en gverret Mironlon! Mironton! Mirontainel…

Bet šoreiz frančiem patika uz ķiķināšanu pāries! Jo nu: paradas angļu lielgabali, bumbumbum, un sprakšķ šautenes! Kā lāga Melcels tiks ar to galā? Tā ir viņa darīšana.

Protams, franči pretojas un turklāt enerģiski. Viņi šauj. pretī bumbumbum, un arī viņu ložmetēji rej.

Bet tas neko nelīdz. Angļu bumbum un pifpaf ir spēcīgāki, un beidzot . . .

Tā bija jauka ideja, uz ko viņu ierosināja stostīgais mehāniskais taurētājs. Beigās arī šeit frančiem pietrūkst spēka. Viņi aizvelkas projām no kaujas lauka kā izpērti suņi, kas tikai vēl nožēlojami kauc savu Marlborough, kamēr Vellingtona kunga uzvaru guvušās mi bemol taures par viņiem.: smejas! …

To uzrakstīt nudien nebija nekādas grūtības, tas bija kompozicionāls rēķināšanas uzdevums, kuru vajadzētu viegli atrisināt katram mūzikas pirmās klases skolniekam, — nu, bet varbūt tas tomēr nebija tik visai viegli? Tomēr š'm veidam bija arī savas priekšrocības! Vajadzēja tikai strādāt ar roku un galvu un nevis gaidīt un cīnīties par to, lai kāds metafizisks rekvizīts parāda laipnību un pieteic mūziku, kas cēlās no neizpētītā valstības — dažreiz brāzmaini, dažreiz tikai pilieniem un kas savā gala iznākumā izraisīja izbrīnu vai skaudību, izsmieklu un naidu. Sī te mūzika bija vislētākās markas prece, un to varēja nodot — pieprasītos veltņu garumos.

Melcela kungs rēķināja tikai pēc veltņu garumiem.

—   Pirmā daļa? Lieliski, van Bēthovēna kungs! Tieši viena veltņa garumā.

Tā, un nu viņš, Ludvigs van Bēthovens, tūlīt sasniegs otrā veltņa beigas.

—   Kas jums jau atkal vajadzīgs, Melcel? Vispār, kas… jums noticis? . ..

—   Van Bēthovena kungs, esmu jūsu pirmo veltni sapatavojis, un es biju tik ziņkārīgs — tūlīt to nospēlēju. Kāds efekts! Saskrēja viss nams, arī Šteina kungs un Mošelesa kungs, kurš tieši tobrīd ciemojās klavieru fabrikā.

—   Jaunais pianists?

—   Jā.

—   Un? …

—   Ja jūs būtu redzējis šīs sejas, šo aizgrābtību.

—   Ari Mošelesa kunga?

—   Arī Mošelesa kunga, un Šteina kungs sauca: «Masku!

Kur ir Bēthovena maska?! To tūlīt vajag uzkārt! Jo tas, kurš komponējis šo, stāv pāri visiem komponistiem. Arī manam znotam tas jāpaziņo viņa klavieru salona labad!» Darbnīcas meistaram uzdeva tūlīt steigties turp, bet tad Steina kungs savu pavēli atsauca: «Nē, nē! Vispirms maska jāaiznes pie profesora Kleina, lai viņš lai piestiprina virs pieres lauru vainagu! Jo tas, ko mēs tikko dzirdējām!? . .. Šai maskai lauru vainags pienākas jau dzīvē.»

Bēhovens pēc brīža jautāja: — Vai tas ir joks, Melcel?

—   Joks? Kā tā?

Bēthovens purināja galvu. — Nē, pamazām sāku aptvert, ka šis nožēlojamais joks tomēr nav nekāds joks. Lūdzu, jūs jau varat paņemt līdzi krietnu gabalu no otrā lauru veltņa.

—   Un es jums atnesīšu pirmā veltņa notis.

—   Pateicos, tās jūs varat sadedzināt.

Melcels apsēdās. — Man gribētos ar jums vēl par kaut ko aprunāties, taču jābaidās, tāpēc ka jūs esat… kā bumba, par kuru nekad nezina, kad tā sprāgs. Man būtu jauns priekšlikums, kuram vajadzētu jūs īstenībā pārliecināt, cik labi nodomi man ir attiecībā uz mums abiem. Jo es jau tikšu pie savas peļņas, un jūs aču gribējāt ļauies manai vadībai. Redziet, jūs, jūs neesat piedzīvojis klausītāju sajūsmu, atskaņojot pirmo veltni. Man bija tik stipra pārliecība kā klints, kad ieteicu jums kaujas mūzikas kompozīciju, bet šis panākums — šis panākums sajauca visus manus plānus. Vai jūs nevarētu man «Vellingona uzvaru Vitorijas kaujā» instrumenlēt kā simfoniju … orķestrim?

—   Kā manu Devīto simfoniju?

—  Es ietektu atstāt to pašu nosaukumu — «Vellingtona uzvara Vitorijas kaujā». Tas skan vilinošāk nekā «Ludviga van Bēthovena Devītā simfonija».

—   Un kāds tam būtu mērķis?

—   Man padomā vesela rinda milzu sarīkojumu…

—   Un kur, ja drīkstu jautāt?

—   Universitātes zālē.

Bēthovens smējās. — Tā man ir slēgta, par spīti erchercoga Rūdolfa pūliņiem.

Melcels šūpoja galvu.

—  Van Bēthovena kungs, mans nolūks nebūt nav izteikties nerespektebli par viņa karalisko augstību . .. bet es universitātes zāli dabūtu.

—   Un mani skauģi, ienaidnieki?

—    Jā, tos vajadzētu — kaut kā iemontēt šajā Vitorijas kaujā kā lielgabalus un fanfaras.

—  Jūs esat traks, Melceli

—    Vai… es pārvaldu cilvēka psihes reģistrus, it sevišķi tās dzīles. Es gribētu uzsākt šeit, Vīnē, ar dažiem milzu sarīkojumiem un, kad slava būs izplatījusies, tad apbraukāt ar savu panharmoniju citas pilsētas — Minheni, Berlīni. Tātad — vai jūs man instrumentētu «Vitorijas kauju», uzrakstītu to kā simfoniju lielam orķestrim?

Bēthovena acis ļauni zibsnīja. — Par zināmu cenu.

—   Zināmu cenu?

—    Nav runa par guldeņiem. Dodiet man šurp pirmā veltņa notis. Tā, arvien un joprojām lielgabalu dunoņai tikai timpāni. Orķestra balsīm tas, protams, būtu izdevīgi tai ziņā, ka bungu izmērus varētu palielinat, un šauteņu sprakšķiem vislabāk izmantot bērnu grabuļus. Varētu sastādīt speciālu orķestri no lielām bungām, mazam bungām, bērnu grabuļiem un visādiem tamlīdzīgiem sitamiem daiktiem . ..

—       Un šo speciālorķestri lai diriģē Saljeri kungs, kas savā laikā piedraudēja nekavējoties atlaist katru mūziķi, kas spēlēs j ums.

Jūs protat lasīt domas, Melcel!

Meļcels sašķobīja seju. — Nu, nu, šī mīkla nebija grūti atminama. Labi, viņš to diriģēs, tikai… man nepieciešams zināms laiks, lai varētu notrāpīt īsto bridi.

—     Un pēdējā daļā varbūt tomēr vēl varētu angļiem parādīt, kada svētība slēpjas viņu tautas himnā, viņu God save the king.

Melcels pacēla brīdinoši roku. — Nerādiet tikai par daudz šīs svētības, kā jūs to dēvējat.

—   Toties jo vairāk džingdara un bumbum.

—   Tā ir. Mēs esam pareizi viens otru sapratuši.

Astotajā decembrī vajadzēja notikt pirmajam sarīkojumam. Divpadsmitajā decembrī bija paredzēts otrs sarīkojums, arī universitātes zālē. Nepieciešamība to izsludināt radās tāpēc, ka biļetes pirmajam koncertam bija tūdaļ izpirktas.

Melcela kungs smīnēja. Veltnis griežas precīzi bez aizķeršanās. Lūdzu, vai nepiedalās arī Saljeri kungs? Un turklāt es viņam esmu iedevis tikai bungas un grabuļus. Mazās bun

gas apkalpos Hummela un Meierbēra kungi. Netrūkst nevienas slavenibas, tieši pretēji, šai kaujā metisies visi, kā nu viņus tur sauc: Šupancigs, Beloni, brāļi Blūmentāli, Dragoneti, Bagners, Maiseders un Mošeless, Sleizingers, Seboni, Sina, Veiss un Spors. Pār par simt izcilu mūziķu, van Bēthovena kungs. Nebija jau ari lāgā iespējams noraidīt manu lūgumu piedalīties, kad es svaru kausos metu krietno mērķi — labdarības sarīkojumu par labu Hānavas kaujas invalidiem. Man gadījies mazs misēklis, bet es neesmu vainīgs. Kā gan es varētu zināt, ka pēc kaujas pie Hānavas notiks vēl kauja pie Leipcigas? Citādi es būtu šos abus pirmos koncertus sarīkojis par labu tautu slaktiņa upuriem pie Leipcigas, un pēc tam būs koncerti — jums par labu, van Bēthovena kungs.

—   Jūs spēlējat pretīgu spēli.

—   Vai tad ar jums ari, van Bēthovena kungs, nespēlēja pretīgu spēli? Un Napoleons ar mums? Un ķeizars Francis ar tiroliešiem? Un Prūsijas karalis ar Šilla oficieriem? Atcerieties kādreiz vēlāk vēl kādu manu pareģojumu: Napoleons gāzts. Mēs esam no Napoleona atbrīvoti, un nu pretigu spēli ar mums spēlēs mūsu atbrīvotāji ar Meterniha kungu priekšgalā. Nē, manā sirdsapziņa ir mierīga. Sen kopš neesmu tik lieliski gulējis.

Bija pienācis astotā decembra vakars, un Bēthovens staigāja šurpu turpu pa kādu mazu klausītavu, kas noderēja par «mākslinieku istabu». Viņam šeit vajadzēja gaidīt, — tāds bija Melcela norādījums, kurš visu apsvēra.

Trīs sveces uz katedras novietotā svečturī meta ēnu pār sienēm un grāmatu plauktiem — ēnu, kas savā ķēmīgumā atbilda Bēthovena noskaņojumam.

Viņš aptaustīja savas ausis, kurās arī vēl šodien pukstēja un dunēja. Kaut arī — šo trokšņu mūziku viņš varēs nodiriģēt. Mūziku? Tā bija nelietīga mūzikas vārda izmantošana. Tā bija nodevība pret mākslu.

Ieradās Melcels.

—   Jūsu laiks uzstāties pienācis, van Bēthovena kungs. Publika vairs nav valdāma, tā virmo kā viena vienīga viļņojoša masa, ko satraukuši trīs orķestri, kuru nozīmi tā nespēj izprast. Saljeri kungs stāv pie lielgabaliem šaušanas gatavībā, un kapelmeistara Hummela nervi v'brē kā bungas, pa kurām viņš trauksmaini klusītēm rībina. Šodien viņam nebūs laika

izzobot jūsu Do mažora mesu kā toreiz Eizenštatē. Vai drīkstu lūgt? Trūkst tikai vēl galvenā diriģenta un komponista Ludviga van Bethovena kunga.

Bēthovens niknu skatienu vērās Melcelā. — Man nudien apnicis būt jūsu marionetei.

—   Vai mēs tagad strīdēsimies, van Bēthovena kungs? Tas. nebūtu izdevīgi, un diemžēl jūs neesat pilnīgi bijis mana marionete, vienu stiepli esat norāvis. Jūsu Septītā simfonija man vēl drusku dara rūpes. Ievadam tūlīt panharmonijs ar Duseka un Pleiela maršiem un tad nekavējoties jūsu kaujas mūzika…

—   Lai ļaudis dzird, ka es spēju komponēt arī kaut ko pieņemamu.

—   Nu.. .

Bēthovens izaicinoši jautāja: — Ko jūs gribējāt sacīt, Melcela kungs?

Tas mirkli vilcinājās. — Neko. Ejam.

Steidzīgiem, vingriem soļiem Bēthovens uzkāpa uz orķestra paaugstinājuma un diriģenta podija. Viņa frakas «astes» plandījās kā cīņas karogi…

Mazais, jukušais mūziķis, par ko ļaudis Vīnes ielās smaidīja. Taču šoreiz, domājams, notiks kas sevišķs, ja jau tik daudz vislielāko virtuozu un atzītu komponistu piedalījās orķestros — trijos orķestros, — pat pie. nesvarīgām pultīm un nesvarīgās vietās, un pats galvenais — šī milzīgā burvju kaste, par kuru bija dzirdēti brīnumstāsti, — šis panharmonijs. Kā tas laistījās baltā un zelta mirdzumā! . . . Un trīs orķestri: divi uz paaugstinājumiem pa labi un pa kreisi un viens uz galvenā podija! …

Bēthovens tūdaļ satvēra diriģenta zizli un piesita. Viņš ignorēja aplausus, ar kuriem viņu apsveica daži draugi, un pameta tikai skatienu uz galerijām. Jā, tur augšā sēdēja mūziķī — šautene pie kājas. Tā laikam vajadzēja izteikties turpmākās kaujas mūzikas garā.

Viņa Septītā simfonija La mažorā arī biia savā zinā kaujas mūzika, tikai ne tik primitīvā veidā. Ar ritmu marša so’ī, ar Elan terrible un Eclcīt triomphal viņš ari šeit bija meties uz. jauniem krastiem. Ko viņš bija gribējis attēlot? Kāzas? Mesu?"

-Deju? Katrs klausītājs varēja izvēlēties sev piemērotas «situācijas», kā viņš mēdza teikt.

Bēthovens diriģēja. Zibenīgi! No La mažora uz Do mažoru! Vai neesmu apgriezis otrādi un pārvērtis ne tikvien toņkārtu, bet arī jūsu dvēseles?! Tagad anapesta tēma: tamtamtam! tamtamtam! tamtamtam! Bēthovens diriģēja un diriģēja un nenojauta, ka publikā viņam aiz muguras ķiķināja, tāpēc ka viņš izskatījās pēc pārāk maza, smieklīga burvja, kas drīz pieliekdamies piebūra piano, drīz atkal ar torte mēģināja, jā, mēģināja izslieties par ietiepīgu milzi.

Viņš diriģēja un diriģēja. Allegro con brio! Tutli rībieni! Vai jūs jūtat manu ugunīgo elpu? .. .

Melcel! Jūs taču dosiet man izdevību, iekāms ieslēgsiet savu trokšņu kasti! .. . Cilvēkam vispirms jāattopas . . .

Bet nē, tur jau ar tataratatā un čingčingu sākās Duscka maršs!

Melcels skrēja Bēthovenam pakaļ pa pustumšo gaiteni.

—   Palieciet zālē, van Bēthovena kungs, un tūlīt, tiklīdz veltņi būs nospēlējuši maršus, sāciet «Vitorijas kauju»! Mēs nedosim viņiem laika apdomāties.

Bēthovena acis naidīgi zvēroja.

—   Tas no jūsu puses bija viltīgs triks, iedarbināt jūsu . . . disharmoniju gandrīz vai simfonijas beigu akorda laikā! Vai jūs gribējāt man nozagt publikas piekrišanu?

—   Es … nozagt jums piekrišanu? Viltīgs triks? Un — jūsu piekrišanu? Piekrišana bija veltīta manam panharmonijam, kad tas sāka tarkšķēt. Es gribēju jūs glābt un tādējādi esmu arī izglābis.

Bēthovens stingi viņā skatījās.

—   Bēthoven, es paslepen izstaigāju zāli. Es labprāt vēroju un noklausos spontānos vaibstus un vārdus… un tā arī nonācu abata Stadlera — jūsu ievērojamā kolēģa tuvumā, kas čukstus un vaikstīdamies izmeta kritisku repliku par jūsu simr oniju. Tā skanēja: «Tīrās blēņas!» — un es redzēju, kā lūpas kustējās rindu pa rindai, kā šī replika slīdēja aizvien tālāk. Jā, un šo abata Stadlera nekaunīgo triku es ar savu panharmoniju aizpūtu un aizrībināju .. . nu, jūs jau varat, ja gribat, nekavējoties atrieb'ies arī man, taču vispirmām Ieartām aba'am Stadleram un publikai.

—   AtriebMes?

—   Nospēlējot «Vitorijas kauju», kā es jums to ieteicu.

Nāciet! Mans lielgabals tūlīt bus izspļāvis savu pirmo gabalu,, un man jāieliek otrs veltnis.

Aplausi viņiem uzbrāzinoja pretī ar tādu sparu, ka Bēthovens tos sajuta fiziski. Tie bija kā sitieni un plīkšķēja viņam seja, kas aiz sāpēm un kauna kļuva vēl sarkanāka. Tik nikni viņam nebija dzēlušas pat bakas.

Viņš novēlēja Melcelam un tā drausmīgajai mašīnai šos aplausus, bet tie bija arī nejēdzīgi un nekaunīgi. Šādā veidā toreiz — jā, patiešām, šeit, šajā pašā universitātes zālē! — netika godināts pat Jozefs Haidns pateicībā par viņa mūža darbu, viņa «Pasaules radīšanu» un …

Otra veltņa griešanās nu jau arī tuvojās beigām, un Melcels slepeni un satraukti raidīja Bēthovenam zīmes: «Uzkāpt diriģenta podijā! Klauvējiet mierīgi jau ar zizli «uzmanību!». Orķestri uz paaugstinājumiem pa labi un pa kreisi arī lai ir gatavi sākt! Tūlīt., tūlīt, van Bēthovena kungs, neko negaidiet! Sākt!»

Paaugstinājuma labajā pusē tauru signāli ietriecās aplausu vētrā, tādējādi to atkal apklusinot. Mi bemol taures! Angļi! Bungām, Hummela kungs, pieņemties skaļumā, tāpēc ka šurp maršē angļi! Bungu rīboņa! Bungu rīboņa — tagad «ne pārāk ātri», kā esmu atzīmējis partitūrā, Rule Dritannia. Jā, tā . . . sākumā vienkāršā harmonijā un tagad ar pilnu orķestri! Nu arī jau orķestris pa kreisi augšā, ar Do taurēm … nekaunīgi, līksmi un elastīgi…

Marlborough s'en va-t-en guerrel Mironton! Mironton! Mironlaine! '.i .

Saljeri kungs! Vai lielgabali šaušanas gatavībā? Šāviens! Bumm! Vijoles manā orķestrī… augšup, lejup… šurp un turp. Tā tik ir kauja! Saljeri kungs, bumbum … ja drīkstu laipni lūgt! Cik vien lielgabali jaudā! Un sasodīts ārā, kāpēc gan Meierbēra kungs netarkšķina spalgāk bērnu grabuļus?! Šauteņu ugunis! Brrrrrrrr un bumbumbumm!

Tā — kauja jau sasniegusi savu kulmināciju! Rrrrrrrrr un bumbumbumm! Fortissimo, angļi gatavojas triecienam! Cik vien instrumenti spēj, un kaut vai stīgas pārtrūktu un trompetes sašķīstu!!

Bēthovens aizkaitināts draudīgi atskatījās uz angļiem un — kaut ko ievēroja. Erchercogs Rūdolfs sēdēja pirmajā rindā un bija . . . bēdīgs? …

Diemžēl tagad nebija laika par to domāt. Franči atkāpās. Viņi bija galīgi sakauti, un nu sekoja otra daļa Re mažorā, tāpat kā viņa vijoļkoncerts Re toņkārtā. Varēja pasludināt Uzvaras simloniju.

Fanfaras! Pikoloflautas, turklāt šķīvji un lielās bungas.

Ari Allegro con brio — tāpat kā viņa Septītajā simfonijā … Sī seja, ko viņš pirmīt redzēja … kā seja tā bija, erchercoga, vai? . ..

Andante grazioso — liegi, maigi, — mazlietiņ es tomēr parādīju, kāda svētība slēpjas God sove the king.

Taču tā nepietika. īss acu uzmetiens sev aizmugurē … neizprotamā seja palika bēdīga, kā bijusi.

Bēthovens sajuta kaunu, kas viņu pārņēma kā nogurums, gurdums, kam nespēja pretoties, un tomēr vajadzēja izturēt iidz galam. Tagad vel tikai nak Eclat triomphal! — uzvaras vainags, ar ko kronēja šo kauju simfoniju. Draņķa vainags — draņķa mūzikai!! . ..

Pēdējais Allegro — un tagad kā atpestīšana arī pēdējais akords.

Nekādas piekrišanas, tātad . .. cilvēki tomēr bija labāki, nekā viņš domāja, un Bēthovens izjuta dziju pateicību par šo noraidījumu, kas viņam tomēr atdeva kaut ko atpakaļ no viņa ticības cilvēkiem. Viņš pagriezās un paklanījās, lai. . . pateiktos par šo klusēšanu.

Jā, un? . . .

Akmenī sastingušais pūlis sakustējās, un nu tas bija kā okeāns, kas pēkšņi sāka rēkt un bangot. Nemitīgi skanēja sajūsmas kliedzieni: «Bēthovenu! Bēthovenu! Bēthovenu!!»

Viņu norāva zemē no diriģenta podija un pacēla rokās. «Bēthovens! Bēthovens!!»

Pirmajā brīdī viņš tiecās atbrīvoties. Tad padevās un nodomāja: «Tas jau ir tā, kā es to kādreiz biju sapņojis! Nē, tik pārdroši, tik vareni es nekad neesmu uzdrošinājies sapņot!»

—   Bēthovens! Bēthovens! Bēthovens!!!

Vēlāk viņš atradās kopā ar Melcelu «mākslinieku istabā».

—   Nu, vai es jums biju apsolījis par daudz?

Bēthovens pārguris, vēl joprojām apmulsis noskatīja sevi

līdz pat kājām: — Mani svārki ir saburzīti.

Melcels smējās: — Slava gan būtu tā vērta.

—   Šī slava …

—   Tā ir īsta un patiesa slava.

—   Par savārstījumu ar lielgabaliem un bērnu grabuļiem!

—   Vismaz jūs tagad esat slavens, un viss kļūs citāds. Jauna saule — nevis zvaigzne, bet saule! — uzaususi pie mūzikas debesīm,-un šī slava aizrauj sev līdzi pat jūsu Septīto simfoniju. Kāds recenzents kaujas iespaidā runāja par šo simfoniju kā par «jaunākās instrumentālmūzikas virsotni», un viņš tā arī uzrakstīs. Kamēr man nepiemirstas: pēcnākamais sarīkojums — šoreiz jums par labu — nolikts uz otro februāri, un ceturtais — arī jums par labu — varētu sekot tāpat februāri. Tūlīt pēc tam es gribu doties ar savu panharmoniju uz Minheni — tikai ar jūsu kaujas mūziku vien, kas būs pietiekami slavena, lai nodrošinātu man izpārdotas kases.

Istabā pabāza galvu vijoļu virtuozs Ludvigs Špors.

—   Apsveicu, van Bēthovena kungs.

—   Paldies.

—   Tas bija tikpat kā teātra triks. Pēkšņi no gremdētavas paceļas Eiropas slavenākais komponists.

—   Kas to teica, Spor?

—   Visi. Starp citu, pirms sarīkojuma jūs tik ilgi netikāt redzēts. Vai bijāt slims, van Bēthovena kungs?

—   Es? Kāpēc jūs tā domājat? Jā, mani zābaki bija slimi, pie kurpnieka, un tā kā man ir tikai viens pāris . ..

Spors neticīgi smējās. Eiropas slavenākais komponists?!

«Vīnes Avīze» rakstīja: «Ekstāzei līdzīga kļuva piekrišana, ko klausītājos guva Bēthovena varenā kompozīcija, kuru viņš pats diriģēja un kuru aiz mākslas un tēvijas mīlestības izpildīja ķeizara pilsētas redzamākie mākslinieki, ko vienoja šis mākslas sarīkojums un patriotiskā labdarība.»

Arī «Leipcigas stulbeņi» nevarēja vien beigt apbrīnot kompozīcijas mākslu, kas bija izmantojusi bērnu grabuļus kā šāvienu sprakšķus un bungas kā lielgabalus. Tā kā «Vitorijas kaujai» bija sakars ar kareiviskām, militārām lietām, tad Bēthovenu iecēla starp mūzikas ģenerāļiem par ģenerālisimusu.

Bēthovens. Bēthovens! . . .

Mediķu orķestris spēlēja «Egmonta» uvertīru, kas līdz šim bija pilnīgi noklusēta. Vācu amatnieki pūta «Koriolāna» uvertīru, un arī juristi izmantoja gadījumu, lai spēlētu universitātē Bēthovenu. Kādā sarīkojumā, kas notika par labu teātra trūcīgajiem darbiniekiem, protams, varēja atskaņot tikai

Bēthovenu, vispirms — viņa nemirstīgo darbu «Vellingtona uzvara Vitorijas kaujā». Turklāt vēl Melcela slīpētā ideja par attēliem. Viņš bija uzvedinājis izdevniecību «Artaria» uz šo domu, un tagad Bēthovena portreta gravīra dižojās visos skatlogos. Vairs nevarēja rādīties uz ielas. Ļaudis piegrūda cits citam: «Bēthovens. Tur iet Bēthovens!»

Šai kaujas mūzikai bija jāizgatavo septiņas apdares, tā sakot, tulkojumi svešās valodās, tai skaitā pat turku karaspēka orķestrim. Tas bija pagodinoši, bet zināmā mērā tomēr sagādāja vilšanos: Bēthovens dažkārt bija sapņojis, ka viņa mūziku — varbūt viņa Varoņsimfoniju, Piekto simfoniju vai Vijoļkoncertu — citas tautas sapratīs arī bez tulkojuma . . .

Ieradās Melcels. Viņš sildīja rokas virs krāsniņas.

—   Van Bēthovena kungs, es jums ieteiktu publiski pateikties pirmo sarīkojumu dalībniekiem un esmu atļāvies šo uzmetumu jau . .. atnest lidzi sagatavotu iespiešanai avīzē. Ir gan auksts ārā, un tomēr gaisā samanāma tāda kā pavasara jausma. Radušās arī jaunas problēmas. Kuru zāli izlietosim nākošajiem sarīkojumiem?

—   Vai tad universitātes zāli vairs nedod?

—   Muļķības. Bēthovenam dod visu, bet universitātes zāle ir pārāk maza. Gribot negribot mums atliks tikai Redutu zāle.

—   Redutu zāle? Tur taču saiet.. .

—   Pieci līdz seši tūkstoši cilvēku, pareizi. Tas tieši būtu tas, kas mums vajadzīgs Bet noteikumi! Trešdaļu ienākumu paņem teātrim grāfs Palfijs, komandants, kam padota arī Redutu zāle. Tāds ir viņa priekšraksts, un vēl piektā daļa jāmaksā . .. cietumiem.

Bēthovens aizsvilās. — Es biju nodomājis uzvest ari Astoto simfoniju. Piektā daļa cietumiem! Vai tad tas vēl ir savienojams ar mākslinieka cieņu?

Melcels paraustīja plecus. — Meternihs ir gudrs un tālredzīgs. Viņš, jādomā. gribēs paplašināt cietumus, kas ar viņa okšķeru palīdzību tiek piepildīti. Esiet piesardzīgi savos politiskos izteicienos, kad manis šeit nebūs, van Bēthovena kungs. Mans panharmonijs jau atrodas ceļā uz Minheni. Es ceru jūnijā vai jūlijā būt atkal Vīnē .. .

—   Jūs cerat uz kongresu?

—   Esmu par to pārliecināts. Priekšpulki jau ieradušies.

Tūkstoš astoņi simti četrpadsmitā gada četrpadsmitajā martā apvienotās armijas priekšgalā Parīzē ienāca Viskrievijas cars Aleksandrs Pirmais.

Mēnesi vēlāk Napoleons Fonlenblo pilī atteicās no troņa un tika izsūtīts trimdā uz Elbas salu.

Ko lai nu Vīnes teātri spēlē, kas būtu šī notikuma cienīgs? Jūtu blāzmojumā skaidrs bija tikai tas, ka vārds «Bēthovens» nozīmēja izpārdotus namus un līdz ar to naudu, naudu.

Trīs svinīgi ģērbti kungi kāpa augšā pa kāpnēm Melkerbastejas ielas 94. namā un kautri pieklauvēja pie durvīm, uz kurām bija plāksnīte ar vārdu «Bēthovens».

Iekšā atskanēja sievietes balss: — Jā? . . .

Visi trīs kungi iegāja un goddevīgi palocījās dziļās sērās tērptas dāmas priekšā, kas sēdēja atzveltnes krēslā, kamēr Bēthovens stāvēja pie loga, pagriezis istabai muguru, un aplūkoja jūras putu pīpi. Viņš vārstīja sudraba vāciņu un jautāja:

—   Kad tas bija?

Firstiene Lihnovska atbildēja: — Liekas, divpadsmitajā aprīlī, piecpadsmitajā Kārlis nomira. Viņš teica: «Marija Kristīne, tur vēl ir mana skaistā jūras putu pīpe, kas mani bieži mierinājusi. Tā tev pēc manas nāves jāaiznes Ludvigam kā sveiciens un arī kā vēsts, kuru viņš sapratīs.»

—   Vai Kārlis zināja, ka mirs?

—   Viņš bija… uz to sagatavojies, un tajā brīdī, kad novēlēja jums šo mazo dāvanu, viņu apgaroja izpratne, kas jau staroja … kā no viņsaules.

Bēthovens pamāja. — Es saprotu šo vēsti, kaut arī viss nav tik vienkārši. Katrā ziņā es priecājos, ka mēs bijām atkal izlīguši, un Kārlis īstenībā vienmēr bija labs draugs, ja mēs … atskatāmies atpakaļ un atmetam visu nesvarīgo.

—   Jā, jums un jūsu mākslai viņš arvien bija uzticams un padevigs draugs. Starp citu, viņš savai mazajai veltei tomēr pievienoja vēl kaut ko: «Lai viņš tagad pūš tabakas dūmus pār itāliešu instrumentiem.»

Bēthovens pagriezās, lai vērtīgo jūras putu pīpi saudzīgi uzliktu uz flīģeja, un šajā brīdī pamanīja apmeklētājus.

Viņa balss skanēja skarbi. — Ko jums vajag? Es … jūs laikam pazīstu . . .

Runāja viens no atnācējiem.

—   Mēs esam trīs dziedātāji…

Firstiene Lihnovska atgādināja: — Jums jārunā skaļāk.

—       Mēs esam trīs dziedātāji, van Bēthovena kungs. Mans vārds ir Zāls, un tie ir mani kolēģi Fogels un Veinmillers.

—   No teātra «An der Wien». Pareizi. Un? . . .

—        Drīz notiks mūsu benefice, un mēs gribētu dziedāt jūsu «Fidelio».

Bēthovens bija skaidri sapratis, bet aiz pārsteiguma pielika roku pie auss. — Manu … ko? …

—        Jūsu brīnišķo «Fidelio», meistar, jūsu atbrīvošanas operu.

—   Un ko par to saka grāfs Palfijs?

—Viņš ir ar mieru.

—   Tā, un kad jānotiek beneficei?

—        Maija beigās. Ko mēs drīkstam paziņot intendanta kungam?

—   Ka es noraidu.

Bēthovens strupi novērsās, un viņa uz muguras saliktās rokas drebēja.

Firstiene Lihnovska klusi teica: — Tagad ejiet, es vēlāk jūsu labā runāšu.

—   Sirsnīgs paldies, jūsu augstība.

Pēc brīža Bēthovens strauji pagriezās atpakaļ. — Vai šie tēvaiņi vēl ir te?

—   Es viņus aizraidīju.

—        Tas ir labi. Tas ir labi. Bet vai jūs dzirdējāt? Mans «Fidelio» pēkšņi kļuvis «brīnišķīgs» un turklāt vēl «atbrīvošanas opera». Vai man vēl vispār ir šī partitūra? Pagājuši jau desmit gadi, un ar manu mūžīgo pārkravāšanos . . .

Viņš atslēdza sekreteru un izvilka veselu žūksni nošu.

—  Tā, liekas, vēl tiešām eksistē, kaut arī sadzeltējusi . . .

Viņš smējās. — Marija Kristīne, paskatieties! Peles apgrauzušas. Tātad vismaz peles pa šo laiku interesējušās par «Fidelio».

Tad viņš sāka šķirstīt notis.

—        Lūdzu, vai šis gūstekņu koris nav relatīvi pieklājīgs? Kas vēl, izņemot mani, komponē kaut ko tamlīdzīgu? — viņš dungoja, ķērca: «Runājiet klusu, atturieties! Mūs noklausās un noskatās!» — Vai tad nu tas kļuvis labāks tāpēc vien, ka es pēdējās šķiras mūzikā «Vitorijas kaujā» biju izmantojis bērnu grabuļus un lielgabalu dārdus atrisināju ar bungām! Es aizliegšu Melcelam ar šo panharmonija trādirīdi

mūziku apkaunot manu vārdu. Nē, nē … — Viņš uzsita ai roku pa lapām, ka putekļi vien uzvirmoja. — Šī opera ir divas reizes izkritusi un lai nu tagad paliek aprakta, kā bijusi.

—   Kur jūsu tabakas kārba, Ludvig?

Viņš izklaidīgi atbildēja: — Tur uz palodzes. Arī šķiltavas.

Firstiene Lihnovska piebāza juras putu pīpi un pasniedza viņam to reizē ar aizdedzināmo papīriņu. — Pīpējiet. Pasaule un viss cits vīriešu acīs tādā veidā zaudē savu nozīmīgumu,» teica Kārlis.

Bēthovens pūta dūmus gaisā, pats nemaz to neapzinādamies. — Ari uvertīra! Tā bija trešā šai nolādētajai operai. Un ko visu viņi toreiz par šo uvertīru vien neteica!

—        Kaut arī tā, jums vajadzētu tagad atbrīvot «Fidelio» no kapa.

—   Nē.

—       Tomēr, Ludvig. Vienpadsmitais aprīlis padarījis jūs drūmu. Tas arī droši vien bija šausmīgi.

Bēthovenam noraustījās seja. — Tas bija diezgan nejauki. Šie cilvēki «Romas ķeizarā». Mēs iesākām lielo Trio Si bemol mažorā, un piepeši es nedzirdēju vairs gluži neko. Mana kamermūziķa karjera līdz ar to bija beigusies.

Viņš paraustīja plecus. — Tas viss izplēnēja, kā nebijis. Kārlim taisnība, varbūt tas ari nebija vairāk kā viena pīpesdūma vērts . ..

Firstiene Lihnovska paraudzījās uz viņu.

—        Bet kā jums šķiet, — ko tagad Kārlis būtu teicis sakarā ar priekšlikumu atjaunot «Fidelio»?

Ludvigs nopūtās. — Ak jūs sievietes! Man vajadzētu šo un to atkal pārstrādāt.

—   Kādēļ? . . .

—        Ja kāds darbs nav redzēts desmit gadus, tad nepilnības un grumbuļi duras acīs. Bet viens gan paliks, kā bijis! Mana Leonoras uvertīra numur trīs vairs netiks atskaņota! Vai sapro*at, kāds tam iemests, mans draugs?

Marija Kristīne padomāja. — Droši vien tāpēc, ka tai pārāk daud? nodarīts pāri.

Viņš pastiepa zodu uz priekšu. — Tā tas ir!

Vai viņš jebkad bija komponējis! Kā rakstīia notis, par kurām varēja atbildēt ar vārdu — Ludvigs van Bēthovens? Viņš;

bieži aizvien stiprāk un stiprāk sajuta tumšas un neskaidras ilgas. Pēc kā? …

Sī apnicīgā «Fidelio» uvertīra!

Divdesmit otrajā maijā vajadzēja notikt ģenerālmēģinājumam, un divdesmit pirmajā ap pusdienlaiku Treičke, teātra dzejnieks, parādījās «Romas ķeizarā», kur Bēthovens patlaban notiesāja ceptu cāli. Tagad viņš to varēja atļauties katru dienu. Viņš pat bija nopircis astoņas akcijas. Te notika saruna bez vārdiem.

Treičke uzmeta Bēthovenam jautājošu skatienu, un tas gausi paņēma ēdienu karti un apgrieza apkārt. Viņš savilka kartes mugurpusē līnijas un rakstīja notis ar sejas izteiksmi, kas varētu nozīmēt: jūsu vajadzībām pietiks.

Treičke aizgāja nošļukušiem pleciem.

Vajadzēja ņemt uvertīru «Atēnu drupām». Tas arī bija otrās vai trešās šķiras darbs, — bet kas gan to ievēroja? Viņš bija uzvarējis pie «Vitorijas», un šī kaujas slava apmirdzēja visu! Uzvedumam divdesmit sestajā maijā tad arī tika vienā naktī uzmesta jaunā uvertīra. Bēthovens tikpat labi būtu varējis ņemt savu «zirgu mūziku». Par «zirgu mūziku» viņš to sauca tāpēc, ka tas bija maršs, ko, paklausot Rūdolfa lūgumam, viņš bija komponējis jātnieku skolai. «Ķeizariskā augstība grib tagad izmēģināt manas mūzikas iedarbību uz zirgiem!» apmēram tā viņš toreiz zobodamies bija rakstījis.

Beidzot notika «Fidelio» benefice viņa paša labā. Pāris dienu vēlāk viņš ar pilnu kabatu devās uz Bādeni. Viņam bija tāda sajūta, it kā tur vajadzētu kaut ko meklēt, — tikai ko īsti, ko? . . .

Turklāt viņam nekur nebija miera. Satraucošas ziņas nomainīja cita citu: ka politisko misiju priekšpulki esot sabrukuši Vīnē uz kongresu kā siseņu bari, ka septembrī ieradīšoties uzvarām vainagotie monarhi paši. Lai taču van Bēthovena kungs padomājot par sava «Fidelio» svētku izrādi, un, gluži dabiski, nedrīkstēšot ari iztrūkt sarīkojums ar «Vellingtona uzvaras Vitorijas kaujā» atskaņojumu.

Tā kā «Fidelio» svētku uzvedums bija nolikts tikai uz divdesmit sesto septembri, tad pagaidām nevajadzēja atgriezties Vīnē. Jau krēsloja, un tāpēc daudzi skatlogi un nami bija pastāvīgi iluminēti. Ko vispār ļaudis apbrīnoja skatlogos, it īpaši grāmatnīcu logos?

Bēthovens pastiepās uz pirkstgaliem, lai palūkotos pāri

cilvēkiem, bet tas viņam tomēr neizdevās. Vajadzēja pagaidīt kamēr kāds aizgāja un atbrīvojās kāda sprauga.

Plīvojošas sveču liesmas, monarhu portreti: ķeizara Franča un ķeizarienes, Krievijas ķeizara Aleksandra un viņa dzīves biedres, Prūsijas karaļa, — visiem lauru vainagi — uzvarētāji. Pat Bernadots bija izlikts, citkārtējais cīnītājs par revolūciju, par cilvēcības ideāliem. Tagad tas bija Zviedrijas karaļtroņa pretendents.

Un pašā priekšā atradās viņa portrets, piedevām vēl ar paskaidrojumu uz baltas kartes: «Ludvigs van Bēthovens, «Vitorijas kaujas» komponists.»

Ķeizari, karaļi un karavadoņi īstenībā veidoja ietvaru viņa portretam! Nu jau ari daži cēla cepures, jo bija viņu pazinuši.

Tagad viņam būtu vajadzīgs Melcels, taču tas nebija Minhenes atgriezies, bet pēc milzīgajiem panākumiem ar savu panharmoniju un «Vitorijas kauju» tomēr aizceļojis uz Angliju.

Nez vai viņa ķeizariskie un karaliskie skatloga kolēģi ieradīsies «Fidelio» svētku uzvedumā. Viņa jūlija beneficē Austrijas ķeizara nams nebija pārstāvēts visai kuplā skaitā, lai gan erchercogu viņš bija lūdzis rakstiski. Bēthovens atcerējās katru vārdu šajā rakstā.

«Būtu ļoti jauki, ja J. Ķ. A. mēģinātu pierunāt arī citas ķeizariskās augstības noskatīties šīs manas operas izrādi. Es pats visaugstākā mērā ievērošu to, ko šādos gadījumos prasa godbijība pret augstībām.»

Lūgt vēlreiz? Jāļauj notikumiem iet savu gaitu.

Kad pienāca uzveduma brīdis, ložās sēdēja ķeizari un karaļi, kuru priekšā Bēthovens pieklājīgi, bet arī kā ģenerālisimuss palocījās.

Tad viņš paņēma takts zizli, lai izliktos, ka diriģētu, kamēr īstenībā kapelmeistars Umlaufs to darīja viņa vietā.

Viņš gribēja būt viens, bija no visiem ticis vaļā.

Nervu drudzis, kas viņam piemetās uzveduma laikā, bija norimis. Labā, sātīgā maltīte bija viņu nogurdinājusi. Fricis, viesmīlis, novāca galdu, novietoja uz tā vīna pudeli un glāzi, atnesa viņa pusgaro pīpi un tabakas kārbu, kas še «Romas ķeizarā» allaž glabājās un bija pie rokas, un tāpat ari kārbu ar aizdedzināmiem papīriņiem.

Tagad pīpe bija piebāzta, tā jau kūpēja, un varēja tīksmi izstiept kājas zem galda un izpūst kuplu dūmu, atceroties majestātes, kas aplaudēja, vai ari peles, kas bija apgrauzušas «Fidelio» partitūru.

—   Ko jūs vēlaties?! …

Indivīds, kas pēkšņi atradās pie viņa galda, neraugoties uz grumbaino seju un līko degunu, atstāja labsirdīgas dvēseles iespaidu, kurai ļaunums ir svešs, un tomēr tam neapšaubāmi bija nodoms Bēthovenu izzobot. Tas arī turēja plaukstu pie auss. — Kā?…

Bēthovens atkārtoja vēl skarbāk: — Ko jūs gribat?

Auss tika paliekta vēl vairāk uz priekšu.

—   Ar vislielāko prieku, ja jūs atļaujat. Viesmīl, manu vīnu šurp. Es esmu Veisenbahs Aloizs. Redziet, van Bēthovena kungs, jums nav nemaz jānosauc savs vārds. Jūsu portrets ir visos skatlogos. Vēlaties zināt manu titulu? Profesors un doktors, bet ne mūsu starpā.

Viņš atsēdās. — Vai jūs cienāt ārstus?

Bēthovens bija gluži samulsis.

—   Nē …

Veisenbahs uzsita ar plaukstu uz galda. — Satikušās divas vienādi domājošas dvēseles. Es ari ne. Esmu no Zalcburgas.

—   Ķirurgs?

—   Pareizi, bet šimbrīžam es uzturos Vīnē kopā ar savu valdnieku sakarā ar kongresu. Zināt, mēs, ķirurgi, vēl esam kārtīgi ļaudis. Mēs godīgi uzšķēržam pacientam vēderu vai nozāģējam kāju. Ja jums kādreiz būtu tāda vajadzība? Es tO' darīšu — par velti, aiz skaidras goddevības.

Bēthovens smējās. — Daudzkārt pateicos, profesora kungs.

—   Vienkārši Veisenbahs, lūdzu! Ko es gribēju teikt? Jā, ak tā, pārējie kolēģi, — es nezinu, vai jūs jau esat ievērojis, ka esmu drusku pakurls? Šie pārējie kolēģi, ko tik viņi visu ar mani nav darījuši! Diagnozes, diagnozes, ka es esot pakurls un kļūstot arvien kurlāks. To es pats zinu. Neprašas! Nemākuļi! Bet jūs gan kaut ko spējat, van Bēthovena kungs. Šis «Fidelio» — tā-ā-ā! .. . tā-ā-ā … — Veisenbahs palieca ar rokām abas ausis uz priekšu, — es stāvēju pie orķestra barjeras!

Viņš pagriezās un sekoja Bēthovena skatienam. Šī saruna starp diviem puskurlajiem, — pie blakus galdiņa daži viesi smaidīja.

—        Van Bēthovena kungs, cilvēki mani interesē tikai tad, kad tie atrodas zem mana skalpēja, un vispār, lai mierīgi klausās.. Jūsu mūzika ir mani dziļi aizkustinājusi. Bet šis apgalvojums savukārt nav nekāds iegansts, lai pieglaimotos, tikai — vai jūs varbūt varētu šo te izlietot?

Viņš nolika Bēthovenam priekšā kādu manuskriptu.

—   Kas tas ir, Veisenbaha kungs?

—        Kāda kantāte, uzrakstīta Vīnes kongresam, kāds — es negribu teikt tieši dzejojums — tātad kāds vārsmojums, kam vajadzīgs komponists. Esmu to nosaucis visai lepni, un tituls ir tajā pats labākais: «Slavas mirklis». Manam poēta zāģim gan trūkst dažu zobu, jeb es varu izteikties tā: mans Pegazs klibo, vai arī tas kādā operācijā zaudējis vienu kāju.

Bēthovens, pielicis plaukstu pie auss, izklaidīgi jautāja:

—   Kas, jūsu valdnieks?

—   Mans Pegazs!

Bēthovens smējās, smējās. — Tas noteikti ir «slavas mirklis», kas mūs savedis kopā!

Viņi nakts stundā bija īsti labi sadraudzējušies un norunājuši tikties nākamajā priekšpusdienā Bēthovena dzīvoklī.

Ķirurgs palika pie durvīm stāvot un savilka labo roku dūrē, izstiepdams īkšķi. — Tā vai tā? — Viņš pagrieza īkšķi uz augšu un tad uz leju.

Tā bija zīme, ar kuru ķeizars Nerons bija arēnā apžēlojis vai notiesājis gladiatorus uz nāvi.

Bēthovens uzmeta Veisenbaham greizu skatienu, piegāja pie flīģeļa un piesita ar abām rokām oktāvas La mažorā. Turklāt viņš klaigādams dziedāja: — Eiropa stāv droši!

Tad sekoja oktāvas un arī akordi Re mažorā. — Eiropa stāv droši!

Viņš pagriezās. — Tas, Veisenbah, būtu pirmā kora sākums. Es komponēšu jūsu «Slavas mirkli», kas dzejas ziņā ir — briesmīgas sēnalas.

Veisenbahs staroja un triumfēja. — Vai es jums tūliņ to neteicu, Bēthoven? Mūzas sāpēs locīsies.

—       Tas ir slepkavības mēģinājums pret viņām, Veisenbah, bet. .

—   Tas mani iepriecina.

—   … kā lai es to pasaku? Man šis tas zināms par svētku

programmu Vīnes kongresam: balles, balles, medības, medības un karuseļi, parādes, parādes, lai lautai kaisītu acīs spožas smiltis …

Bēthovens šķirstīja kantātes tekstu. — Te ir, no kompozicionālā viedokļa raugoties, seši numuri jauktajam korim, solo balsij un orķestrim, un mums jau šeit ir visas iespējas: ģēnijs, gaišreģe Vīne, kas vairs nesauc sevi par pilsētu, bet saka vārdus: «Eiropa esmu es!» Varētu nodrukāt un izdalīt klausītājiem noslēguma kora — apoteozes tekstu līdzdziedāšanai.

—   Lieliska ideja, Bēthoven.

Bēthovens rūca: — Drusku par daudz slavināšanas valdniekiem, — bet kas spēj peldēt pret šo straumi?

Viņš deklamēja:

— Nāk sieviešu bari, ziņkāres dzīti,

Kur koris un firsti stāv grezni un glīti…»

Bet šis te …

Viņš lasīja tālāk: — «Visdižākais noticis, — un mana tauta būs lieciniece, — kad pāršķeltā pasaul's daļa atkal lokā saslēdzas … un par mierīgu pilsoņu vienību .. . atbrīvotā cilvēce skūpstās.» Tas nu ari ir īstais «slavas mirklis», tikai — atskaņas te gaužām nožēlojamas.

—   Ko? Skūpstās un saslēdzas? Es gan atzīstos…

—        Atzīstieties vien mierigi, Veisenbah, ka mūza jūs nav «skūpstījusi». Un šeit. Ja esmu pareizi atminējis, tad te ir runa par dieva aci:

«Sī acs kā tiesa pastarā,

Kas tos grib vest pie tāda prāta,

Lai nenotiek, ka Eiropa Tiek asinsjūrā slicināta!»

Veisenbah, vai jūs esat klavieru virtuozs?

Ķirurgs pielika plaukstu pie auss: — Kā? …

—   Vai jūs esat klaviervirtuozs?

—   Kas es par virtuozu? Es nevaru nevienu toni nospēlēt?

—        Nu jūs redzat?! Redzat nu, un tā man iet ar dzejošanu. Tomēr mums abiem bezbailīgi jāķeras pie darba un jusu teksts jānogludina un jāuzspodrina.

Kad pirmās retās sniega pārslas sāka rotaļīgi dejot neticami skaistajā, saulainajā priekšpusdienā, pie sienām un skatlogos paradījās paziņojumi, un tūdaļ tos aplenca ziņkārīgie:

«LIELS MUZIKĀLS SARĪKOJUMS,

KAS UZ AUGSTĀK STĀVOSU PERSONU PIEPRASĪJUMU TIKS NOTURĒTS

OTRDIEN, 1814. GADA 29. NOVEMBRI, LIELAJĀ REDUTU ZĀLE

PAR LABU

LUDVIGAM VAN BĒTHOVENA KUNGAM.

TAJĀ IZPILDĀMIE MOZIKAS GABALI, VISI BEZ IZŅĒMUMA L. VAN BĒTHOVENA KOMPOZĪCIJAS, IR SEKOJOŠI: PIRMKĀRT: JAUNA LIELĀ SIMFONIJA.

OTRKĀRT: JAUNA KANTĀTE — SLAVAS MIRKLIS,

Dr. ALOIZA VEISENBAHA TEKSTS.

TREŠKĀRT: LIELA, BAGĀTĪGA INSTRUMENTĀLA

KOMPOZĪCIJA, RAKSTĪTA VELLINGTONA UZVARAI VIKTORIJAS KAUJĀ.

PIRMĀ DAĻA: KAUJA OTRA DAĻA: UZVARAS SIMFONIJA.»

Un tā tālāk un tā tālāk: «Ieejas maksa parterā 3 guldeņi, galerijā 5 guldeņi, — sarīkojuma sākums tieši pulksten divpadsmitos dienā, — kantātes teksts dabūjams kasē par 12 kreiceriem.»

Koncerta dienā Bēthovens apģērbāsļoti rūpīgi. Kaklautu viņam tomēr nelaimējās lāgā sasiet, šādās lietās viņš bija pārāk neizveicīgs; bet svinīgie, zilie vizītsvārki bez viena puteklīša un krociņas. Labā Nanete Štreihera, viņa uzticamais mājas gariņš, mūzikas instrumentu būvētāja dzīves biedrene, kura klavieru salonā lepni stāvēja Bēthovena biste, bija tos iztīrījusi ar suku, izgludinājusi, bet, pār krēsla atzveltni pārlikts, gulēja jaunais mētelis.

Tomēr trūka vēl kaut kas, ko nedrīkstēja aizmirst. Pareizi, brilles! Tā kā viņš diriģējot, kaut arī tikai izlikās to darām, sen vairs nevarēja paļauties uz savām ausīm, vajadzēja vismaz asi visu novērot. Tātad brilles, — bet kuras no abām?

Brilles gan lāgā nepiederējās ģenerālisimusam, kas vadīja Vitorijas kauju. Vai varbūt tomēr? … Ka slavenība viņš galu galā drīkstēja atļauties ari jaunas modes untumus.

Viņš apmeta ap kaklu zīda lentu, turēja monokli pie labās, acs. Spogulis nevēstija neka slikta. Bija pārdoti seši tūkstoši biļešu, — tā cilvēki tiecās pēc viņa mūzikas . . .

Pēkšņi Bēthovens attapās, ka vēl arvien blenž savā attēlā spogulī un ka viņa seju, viņa aci izķēmo monoklis. Nē, Septītā simfonija, kuru viņš vēlāk, koncertu ievadot, diriģēs, nebija izķēmota, bet par kaujas muziķu un «Slavas mirkli» varēja droši apgalvot, ka viņam te nekas slavens nav izdevies, kaut arī «Slavas mirklis» tagad atradās Vīnes maģistrāta aizbildniecibā. Viņš labprāt būtu šodien sācis ar savu Astoto simfoniju, bet, lai gan bija Vitorijas uzvarētājs, publika divdesmit septītā februāra sarīkojumā bija izrādījusi nepatiku.

Bija laiks. Mēteli, cilindru, bambusa spieķi, tā …

Arvien vēl Redutu zālē plūda [audis, kas Bēthovenu godbijīgi sveicināja.

Viņš atņēma pieklājīgi, atturīgi un izlikās steidzamies.

—   Vai esam gatavi, Umlauf?

Tas draudzīgi smējās. — Kā pavēlat, ģenerāļa kungs.

Viss Bēthovenu kaitināja. Kādēļ? — Cik no majestātēm ir ieradušās?

—        Patiesībā trūkst vēl tikai Napoleons, bet īstais jau arī ir klāt.

—   Napoleons? īstais?

—   Mūzikas Napoleons — jūs.

Bēthovens aizsvilās: — Velns lai jūs parauj, Umlauf!

Kapelmeistaram acis iepletās aiz samulsuma: — Ko tad es? …

Bēthovens nosvieda mēteli un strauji izlaida pirkstus caur matiem. — Ir jau labi, Umlauf. Atvainojiet! Esmu nervozs. Jūs jau galu galā varat to iedomāties. Ausis…

—        Esiet bez rūpēm. Es sēžu pie klavierēm, tēloju un esmu gatavībā, van Bēthovena kungs.

Viņš klausījās. — Stefana tornī sit divpadsmit.

Kad Bēthovens parādījās, milzīgā Redutu zale drebēja no aplausiem, viņš veicīgi pārgāja pār skatuvi, uzkāpa diriģenta podijā un paklanījās publikai. Ložās vizēja kažokadas, laikam sermuliņu, un briljanti mirgoja ne tikai valdnieku zvaigznēs vien.

Viņš paņēma takts zizli, pieklauvēja. Uzmanību! Bet kaut kas viņu satrauca un mulsināja.

Viņa dzirde? . . . Sākt!

Nē, dzirde tā nebija. Varbūt asiņu brāzmojums, ko izraisīja uzbudinājums, kas viņā pulsēja. Viņš šodien dzirdēja labāk nfckā parasti, un orķestris spēlēja lieliski. Umlaufs viņam pamāja. Lāga puisis, viņš izlikās vīlies: es jau jums šodien neesmu nemaz vajadzīgs, van Bēthovena kungs …

Dolce … dolce!. . . Vispirms tikai obojas, klarnetes, fagoti — maigi un lēni, pārejot no La mažora uz Do mažoru, no skumjā sapņa . . .

Šis Umlauls ar savu mūžam paļāvīgo seju! Viņš gribēja labu, un tomēr …

Aplausi. . . viegla palocīšanās … pa labi un pa kreisi, jo sevišķi pret ložām. Tālāk! Vai solisti un koris gatavi? Cik ilgi velkas instrumentu uzskaņošana, un vai man kā ģenerāiisimusam jāgaida?! Otru partitūru, Umlauf! Un monokli! Klusumu klausītāju telpā! Teksta burtnīciņu baltajām lapām vairs nav ko vārstīties.

Sākt! Koris: «Eiropa stāv droši!» Vēlreiz: «Eiropa stāv droši!!»

Atkal koris.

«Apstarotu ar seno dievu mirdzumu kvēlu,

Redz no austrumiem miera varavīksnes lokā Iznirstam diženu tēlu…»

Tas bija domāts Krievijas ķeizaram, un tagad sekoja citi valdnieki…

«Sprē upes krastā valdnieks stāv,

Un viņa valsts tad dzima,

Kad zeme postā grima …»

Protams, arī ķeizars Francis nav aizmirsts. Un tad jau arī laiks uzsākt Vīnei. Lūdzu, Mildnera kundze.

«Visaugstākais nu piepildās …»

Fortissimo!…

«Pasaule! Cildens šis bridis!»

Vildes kungs, varbūt jums labpatiktos ģēnijam aizdot savu balsi! Lūdzu . . .

«Drīz visi atkal sapratīsies Un vecie laiki atgriezīsies …»

Vecais laiks: muļķības, — kālab tad franču revolūcija?

«Vindobona, tev slava un gods!

Pasaulei liels bridis dots!!»

Publika trakoja aiz sajūsmas, un no augšas, viņas majestātes Krievijas ķeizarienes rokas mests, atlidoja sarkanu rožu pušķis.

Umlaufs lēkāja gandrīz tāpat, kā bija lēkājis ļaunprātīgais izsmējējs un pretinieks toreiz, Varoņsimfonijai atskanot.

—        Van Bēthovena kungs, tā vēl neviens komponists nav ticis godināts.

Bēthovens pasmaidīja. — Zinu, zinu, bet tālāk! Vai angļi un franči savās vietās? Vai pērkona mašīna kārtībā?

—        Van Bēthovena kungs, jums taču jāatvēl atelpas brīdis, — jūs satrieksiet publiku ar šo darbu milzu spēku!

Bēthovens iespieda monokli ciešāk. — Muļķības, — uzmanību un sākt!

Tagad maršēdami nāca angļi un franči — tālu šurp no garajiem koridoriem. Signāli — mi trompetes un par atbildi do trompetes. Bjilannia rule the waves — un nu droši un izaicinoši:

Marlborough s'en va-t-en guerrel Mironlon! Mitonlon! Mironlaine!…

Arvien tuvāk un tuvāk. Krāšņs efekts, vai ne? Un pērkona mašīna, kas bija atgādāta šurp no teātra, lai papildinātu bungas un grabuļus, — kad tā vēl pacels savu balsi! Viņam taču bija uzdots sakāpināt šo koncertu lidz gigantiskiem apmēriem.

Pirmie šāvieni, bērnu grabuļi. Tad lielgabali! Bumbum! Trompešu savstarpējie signāli. Bungas! Grabuļi! Lielgabali — un tagad piedevām vēl pārsteigums, šī pērkona mašīna, kas spēja vareni iedārdēties.

Bumbumbumbum!! . ..

Un atkal ziedi, ko ķeizarienes un karalienes kaisīja no ložām …

Grāfs Razumovskis, Krievijas sūtnis Vīnē, pēc sava ķeizara ieiešanas Parīzē tika paaugstināts firsta karta, un reize ar to

viņa Vīnes pilī ka bišu spiets saradas vesels pulks strādnieku, kas izklīda pa iekštelpām un ari ārpusē piebūves veidā pievienoja jaunu, impozantu šūnu celtni.

No Itālijas pienāca marmora plāksnes, kā arī milzīgas kastes ar telnieka Kanovas statujām, paredzētām īpašai Kanovas zālei. Un kādam nolūkam bija domāta šī piebūve?

Protams, Razumovskis bija uzzinājis par kongresu no visdrošākajiem avotiem un tāpēc gribēja uzcelt reprezentatīvu telpu, lai varētu cienīgi saņemt savu valdnieku pāri. Kā dzirdēja runājam, tā esot pasakaina, neiedomājami grezna zāle, kurai šā gada trīsdesmitajā decembrī, aizvadot slavas pārbagāto tūkstoš astoņi simti četrpadsmito gadu un ievadot jaunu, vēl lielāku laikmetu, vajadzēja tikt iesvētītai, ierodoties Krievijas valdniekiem un pārējām kronētām galvām banketā, kurā bija ielūgts vairāk nekā septiņi simti izmeklētu personību.

Nedaudz pēc astoņiem vakarā Bēthovens steidzās pa ceļu, kas veda uz pili. Kamanu drūzma droši vien jau sen bija beigusies. No piloniem, uz kuriem uguns meta dūmainas liesmas, krita sarkanīga gaisma sabristajā sniegā; viņš sastapa vairs tikai vienas vienīgas kamanas, no kurām braucēji jau bija izkāpuši. Zvārgulīšu skaņas, kas viļņoja pār zirgu mugurām, šķita kā tīrs, vizuļojošs sudrabs, un gar zirgu pārklājiem lēkāja un šūpojās garas bārkstis un pušķi. Kāda kažoksega, no kuras plūda saldens parfīms, vilkās pa zemi.

Caur atvērtajām durvīm priekštelpā bija redzamas sulaiņu špaleras. Viņi stāvēja nekustīgi savāš zeltā mirdzošajās livrejās un veidoja aleju, kas sniedzās līdz pat garajam, vājajam stāvam diplomāta formas tērpā ar firsta zvaigzni pie krūtīm. Tas bija Razumovskis, kuru, likās, māca šaubas, vai viņam kā namatēvam nevajadzētu vēl pagaidīt novēlojušos viesus.

No parka krēslainās tumsas izkliboja uz ceļa kāds stāvs, pazemīgā alkatībā turēdams rokā pastieptu vecu cepuri. Arī pārējās ēnas kustējās, nāca tuvāk, un kāda pilona uguns uzliesmojuma atspīdums apgaismoja nodilušas uniformas, kruķus un sīko rakstu, ko sniegā steidzīgi bija iespieduši koka stumbeņi.

Ubagi, no kuriem nekur nebija drošs, visur ubagi .. .

Pēkšņi pelēkais rēgs pazuda atpakaļ tumsā.

Razumovskis stāvēja pie portāla. — Bēthoven! Tomēr

vēl — beidzot! Es jau gandrīz biju atmetis cerību, jūs tiekat neatlaidīgi gaidīts.

Bēthovens pasniedza kādam sulainim mēteli, cepuri un spieķi un teica mazliet augstprātīgi laipni: — Es biju mazliet nospēlējis laiku, mīļo first, burtiski nospēlējis, tāpēc ka gribēju pasteidzināt kādas klaviersonātes komponēšanu.

—        Bēthovenam nav jāatvainojas. Viņam ir piedots viss.— Razumovskis goddevīgi palocījās un smaidīja. — Te, lūk, ir vainīgais, majestāt.

Gara, stalta auguma vīra acis staroja Bēthovenam pretim.

—   Viskrievijas cars, kas jūsu priekšā stāv kā lūdzējs.

—        Kā? … — Bēthovens ar plaukstu palieca uz priekšu ausi, un Razumovskis piebilda: — Majestāt, manu lūpu kustības van Bēthovena kungam ir labāk pazīstamas, un tālab ■es mēģināšu tulkot. Van Bēthovena kungs, manām mazajām necilajām svinībām kādu mirdzumu dzirksti var piešķirt tikai māksla. Dejos galma teātra balets, un mans valdnieks izteicis vēl arī vēlēšanos …

Cars pārtrauca: — Lūgumu, Razumovski!

Bēthovens palocījās. — To es sapratu, par spīti manam kurlumam. Par ko ir runa, majestāt?

—        Ja jūs — gribētu spēlēt, van Bēthovena kungs? — Cars gandrīz pateica «varētu spēlēt».

—   Labprāt. Protams, ka es spēlēšu. Bet ko?

Razumovskis atkal kustināja lūpas. — Pavadīt. «Adelaidi»,

ar kuru es majestāti esmu iepazīstinājis, un tā nu kļuvusi par viņa majestātes mīļāko gabalu.

—        Šī mazā jaunības aušība un saldā, cukurotā dziesmiņa, majestāt? Un ko vēl?

Razumovskis atbildēja: — Šoreiz uz viņa majestātes vēlēšanos kanonu no «Fidelio»: «Tik brīnišķīgi man». Uzveduma balsu sastāvā. Protams, esmu angažējis ari Umlaufu, licis viņam ierasties, bet majestātes domā, — ja meistars pats atnāktu? .. .

Bēthovens paklanījās. — Viņš tātad ir šeit un spēlēs.

—        Liels paldies. — Ķeizars Aleksandrs saņēma Bēthovena roku. — Un tagad nāciet, tāpēc ka es gribētu palepoties ar Vitorijas uzvarētāju. Arī cars mīl dižoties.

Vēlāk Bēthovens sēdēja pie viena no daudzajiem galdiem blakus erchercogam Rūdolfam, kurš tā bija iekārtojis.

Kāds spožums zālē — tūkstošu sveču liesmiņu zvīļojoša

jūra, kas spoguļojas sienu marmorā. Cik grezni, gleznām un skulptūrām .rotāti griesti; kā laistās vakara tērpi, unilormas, zelta epoietes un akseibanles, briljanta diadēmas un ordeņu, zvaigznes. . .

Uz skatuves parādījās Umlaufs, kas noliecās visdziļākajā padevībā, taisni tā, kā mūziķim tas jādara, kad tas spēlē augstiem un visaugstākajiem valdniekiem. Turpretim viņš?! . ..

Umlauls bija atsēdies pie flīģeļa, un tagad primadonnasvadība uz skatuves uzspurdza galma teātra balerīnas.

Balti mežģiņu svārciņi, un katra kustība — ritms, mūzika, kaut ari viņš to tikai redzēja.

Viņš taču nebija izteicis nekādu vēlēšanos, laikam gan tikai izdarījis nejaušu kustibu, kuru tā varēja uztvert, bet no sulaiņu armijas, kas stāvēja pie sienām, jau piesteidzās kāds kalpotājs.

—   Pateicos. Neko.

Kā Umlaufs spēlēja, — bija redzams viņa sasprindzinājums. Krietnais nabaga puisis Un turpretim viņš?

Karaļi viņam parādi ja uzmanību, — to nevarēja citādi apzīmēt, — firsti, feldmaršali un diplomāti drūzmējās apkārt, lai paspiestu roku. Sie mirkļi — šodiena bija viņa dzives kalngals, mērķis, kas tomēr atalgoja viņa bieži vien sāpju pilno nostaigāto ceļu. No Reinieliņas Bonnā, kur zēni bija viņu izsmējuši, saukādami: «Spaniols! Spaniols!» — viņš redzēja sevi, visu nakti tēvu gaidot izvārgušu, tumsā teciņus skrienam pa ielām uz rīta mesu, kur viņ^m vajadzēja spēlēt ērģeles. Viņš, ar Kaina zīmi apzīmētais, — un šeit? . . .

Valdzinošā primadonna, pazemīgi saļimdama, likās balts, noguris, mirstošs putns, kamēr viņas biedrenes, kustībā sastingušās balerīnas, notālē skuma ar sasalušu smaidu sejās . . .

Tā, tagad, acīm redzot, bija viņa paša kārta. Pieceļoties viņš juta sev pievērstus visu skatienus. Jā gan, tagad uzstājās viņš un nokāpa no saviem augstumiem, kaut arī pasaules gaismu nebija ieraudzījis vis valdnieku pilī, bet gan nožēlojamā jumta istabiņā ar niecīgu, allaž it kā aizmiglotu lodziņu. Toties viņš bija Ludvigs van Bēthovens!

Piesēdies pie flīģeļa, viņš nobārstīja, nobrāzmoja pāris pasāžu, lai parādītu, ka tagad vārds «klavieru valdniekam».

Galvas mājiens uz kulišu pusi, smaga brokāta sānu priekškariem, — Vildes kungs?

Dziedātājs jau gaidīja.

Vel tikai maza priekšspēle, Vildes kungs, ludzu.

Un tagad — sākt!

«Vientujš klejo tavs draugs

Ziedošā dārzā …»

Tā tomēr bija gluži skaista dziesmiņa, — un šīs pauzes. Tās agrāk sauca par «Manheimiešu nopūtām» — savā laikā, kad tās bija pēdējais modes kliedziens. Ļoti skaisti . . .

«Lakstīgalas pogo …»

Jauki, patiešām jauki, ņemot vērā viņa toreizējos apstākļus, — viņa Pastorālajā simlonijā, protams, lakstīgalu treļļi skan daudz pilnīgāk, un tam ir arī savi iemesli. Tai laikā, kad tika komponēta «Adelaide», viņš lakstīgalu treļļus vēl spēja norakstīt no dabas. Pastorālajā simfonijā turpretim tie jau tika pacelti mākslas sfērā no atmiņām. Tomēr bija patīkami arī šīs gandrīz nenozīmīgās atmiņas kādreiz pārspēlēt, pat tad, ja no dziedāšanas un vispār arī no visa cita gandrīz nekā nedzirdēja.

Allegro mol to, jā? .. .

■V

«Kādreiz, ak brīnumu brīnums,

Uzplauks uz mana kapa …»

Šis temps mums tomēr jāietur, Vilde. Uzmanību …

«Puķe no manas sirds pīšļiem …»

Nu, un ar to nu mēs būtu …

«Adelaide! Adelaide!»

Vildes kungs, saņemiet aplausus; mans devums bija pārāk nenozīmīgs.

Skaisti, un tagad tūdaļ «Fidelio» kanonu.

Abas dziedātājas vai pamira galma reveransos, dziedātāji zemu klanījās.

Tātad atkal tikai maza improvizēta priekšspēle1 , un jau Marcelīne varēja sākt…

«Caur sirdi nemiers trauc,

Pilns jausmu dīvainu …»

Un nu tālāk, Leonora?

«Ak, cik gan briesmu daudz,

Ak, cik maz cerību!»

Vai tikai teksts vien viņu brīdināja? Nē, viņš vispār nedzirdēja nekā — vismaz tagad, — briesmas bija lielas, un cerību blāzma Joti vāja tikt laimīgi galā ar šo komplicēti izvīto kanonu. Viņš taču noplinkšķināja savu partiju kā kurla mašīna, un, ja arī kļūdītos tikai vienā vienīgā toņkārtā, tad sekas tam būtu neglābjams sajukums.

Kādēļ Roko neiekrita? Un dziedātājas un dziedātāji apmulsuši saskatījās un raudzījās uz viņu? Vai viņam vajadzētu… Bet tad tā būtu — un vēl jo vairāk sakarā ar šo tekstu — pārāk liela īstenības, dzīves nejēdzība!

Pēkšņi radās sajūta, it kā viņam kāds liegi un arī reizē nepielūdzami, tieši majestātiski nepielūdzami un bez steigas pārlaistu roku pār ausim, un līdz ar to aizvērtie vārti atdarījās — vismaz pavērās sprauga, kas vēl bija eksistējusi.

Viņš taču bija spēlējis gluži citā vietā!

Viņi sāka vēlreiz, un šoreiz novadīja kanonu līdz galam.

Dziedātājas noslīga galma reveransā, dziedātāji lieca muguras, un ari Bēthovens palocījās dziļi jo dziļi, — ne tāpēc, ka aplaudēja ķeizari un karaļi, bet tā viņam bija atvadīšanās.

Dzīve bija vairākkārt brīdinājusi, un jo sevišķi šodien, šajā vislielākā triumfa dienā, viņš nebija gribējis uzklausīt balsi, kas deva padomu nepalaisties vairs uz savu mānīgo dzirdi. ’/

Viņš, «klavieru valdnieks», — kāds izsmiekla pilns vārds šajā sakarībā! — aizgāja uz visiem laikiem no jebkuras koncertēšanas atklātībai, ne tikai kā kamermūziķis vien, kas jau bija noticis agrāk.

Aplausi brāzmoja, un viņš nevainojami palocījās.

Tomēr… neviens ķeizars ne karalis viņam nespēja palīdzēt.

Uz rīta pusi, kad viņš aiz noguruma bija iegrimis smagā aizmirstības atvarā, kāds viņu purināja. — Van Bēthovena kungs! Van Bēthovena kungs!

Bēthovens atvēra acis, bet arī tad, kad apziņa jau likās atgriezusies, jutekļi vēl joprojām mulsa neizpratnē.

Pie viņa gultas stāvēja fon Paskalati kungs, kura mājā

Melkerbastejā viņš dzīvoja; un tas varēja ari atkal nebūt fon Paskalati kungs, tāpēc ka viņa māja gan bija Vīnē, bet Bēthovens turpretim atradās Bonnā. Paskalati kungs turēja rokā svečturi ar degošu sveci, un tās gaisma bija tikpat aplama un lieka kā toreiz, kad māte ienāca pie viņa istabā, kuru piepildīja sarkanu liesmu atblāzma, ko ieraudzīdams viņš vispirms bija iedomājies kādu jaunu, bīstamu sauli, kas jau ar savu lēktu vien tik neparastā laikā — pašā visdziļākajā tumsā — izteica draudus .. .

—   Van Bēthovena kungs, jūs taču vakar bijāt — mēs varam teikt ari «šodien» — lielajā banketā Razumovska pilī?

—   Jā, fon Paskalati kungs. Un? …

Fon Paskalati kungs novilka ar svečturi un sveci uz loga pusi gaisā zīmīgu loku, tāpat kā Bēthovens atcerējās to darām māti tajā šausmīgajā naktī, kad dega Bonnas pils.

—   Razumovska pils deg. Liesmas pārņēmušas lielo banketu zāli, tās brāzmo cauri pilij, un nekas nav glābjams — pat Kanovas zāle ne. Beigās no visas godības droši vien paliks pāri tikai nejauka pelnu un drupu kaudze un vesels kalns parādu.

—   Parādu?

Paskalati smējās. — Visa Razumovska pils un pārējais bija tikai sava veida Potjomkina ciems — mānīga, neīsta fasāde, kas turklāt vēl aprijusi milzu summas. Nu, gan jau mantību, kas tur izkūpējusi un izkūp, atkal atgūs ar nodokļiem un dzimtļaužu darbu.

Kad fon Paskalati kungs bija aizgājis, Bēthovens piecēlās. Viņš uzvilka rītasvārkus un piegāja pie loga.

Sajās garākajās naktīs visā gadā rītausma kavējās mokoši ilgi, tāpēc liesmu mēles laizīja debesis, kas bija tinušās necaurredzamā tumsā.

Dīvaini. Sagadīšanās? Kas bija sagadīšanās?

Savos pastāvīgajos meklējumos pēc vielas un tēliem, kas viņa mūzikai varētu noderēt par kaut ko līdzīgu sižetam vai arī tikai norādīt virzienu fantāzijas lidojumam, viņš bija šķirstījis bībeli un pravieša Daniela grāmatā uzdūries uz šo stāstu. Grāmata vēl atvērta gulēja uz sekretera.

Bēthovens pienesa to pie loga, lai šaudīgajā, sārtajā gaismā lasītu:

«Ķēniņš Belzacars taisīja lielas dzīres saviem tūkstoš virsniekiem un dzēra vīnu ar tiem tūkstošiem. Kad nu Belzacars

vīnu bija baudījis, tad viņš pavēlēja atnest tos zelta un sudraba traukus, ko viņa tēvs Nebukadnecars bija paņēmis no Jeruzalemes dieva nama, ka ķēniņš un viņa varenie, un viņa sievas, un viņa liekās sievas no tiem dzertu. Tie dzēra vīnu un slavēja tos zelta un sudraba, vara, dzelzs un koka un akmiņa dievus. Tai pašā stundā iznāca tur pirksti kā cilvēka rokas, tie rakstīja …»

Sis skaitlis Jāva salīdzināt sevi ar banketa dalībnieku skaitu: tūkstoš varenie! Bet tur tomēr bija arī vēl kas cits, — vēl kas vairāk?

Bēthovens to pamazām apjauta, tas līdzinājās rēķinam ar debetu un kredītu. Pareizi, viņš pat bija pretendējis būt par vienu no visvarenākajiem starp šiem varenajiem. Varbūt viņš tas arī bija, tikai — viņam likās, ka skaitļiem, kurus viņš te šķietami saskaitīja un atņēma, bija vispirms vajadzīga zināma, noteikta kārtība un skaidrība. Cars beidzot bija licis viņam nodot piecdesmit dukātus par trim vijoļsonātēm, kuras viņš caram pirms daudziem gadiem bija veltījis kā mēģinājumu — toreiz bezcerīgu, un cariene par vienu pašu polonēzi vien simt dukātu. Tās bija ievērojamas summas, kaut arī likās niecīgas, salīdzinot ar apbrīnu un cieņu, kuru viņš kā komponists tikai tagad baudīja.

Kā gan ķeizari un karaļi bija glaimojuši viņam — par to drusciņu mūzikas!

Vai mūzikas? …

Viņa kaujas tararamu gan lāgā nevarēja saukt par mūziku, un kas attiecas uz glaimu gabaliem, ko yiņš bija sacerējis firstiem un valdniekiem … Šos agrīnos darbus viņš bija veltījis augstmaņiem tālab, ka māksliniekiem vajadzēja mecenātus un bija parasts klauvēt pie vapeņiem rotātām durvīm, pat riskējot, ka tās netiktu atvērtas. Bet tagad?

Tie bija labojumi, kurus viņš uzņēmās savas laimes dēļ, bet kas gan vēl apgrūtināja un jauca rēķinu, kuru viņš pats sev uzstādīja?

Kā firsts Meternihs — mazliet ironiski? — bija viņam sniedzis savu ļengano roku, — kas gan lika atcerēties tieši Meternihu?

Šis gadījums atausa tik skaidri atmiņā tāpēc, ka tajā brīdī no kāda pilona augstu uzvijās liesma, kas visu bez žēlastības apgaismoja — arī steidzīgo soļu pēdas, ko bija atstājuši noskrandušie kareivji, kam vajadzēja atkal bēgt atpakaļ

tumsā, drūmajā bezcerīgajā krēslā, kur Meterniha dēj no jauna bija aizraidīta nabadzība.

Šis smīns — pēkšņi Meterniha smīns vairs nebija nekāda mīkla, bet nozīmēja: «Jā, jā, van Bēthovena kungs, katram cilvēkam ir sava cena, par kuru viņu var nopirkt!» Cik skaidri pilona liesma arī to atklāja!

Pilona? Tā nebija nieka liesmiņa, kas uzpland no kāda pilona. Tā bija milzīga, stāva liesma, ko izvirda pils ugunsgrēks. Vai tikai pils ugunsgrēks? .. . Vai tā nebija vēl kas vairāk? Karogs?

Tā malas bija pelēkas un netīras, — vai viņa vainas dēļ? . .. Varbūt pirkšanas cenas dēļ, kas tika samaksāta par viņu un viņa humanitātes, cilvēcības ideāliem. Lēcu virums, jo augstāk šī bērnu grabuļu grabināšana un arī aplausi grabuļiem un tukšām bungām viņa neīstajā Vitorijas uzvarā nebija vērtējami; augstāk nebija vērtējami pat majestātu aplausi!

Tie bija nejauki apsvērumi, šķiet — sirdsapziņas.

Vai nevarēja tos aiztraukt?

Nu, tagad vismaz bija slava!

Viņš grasījās atlikt atpakaļ uz sekretera grāmatu ar dramatisko teiku par Belzacara dzīrēm, kas attiecās arī uz viņu.

Stikls iezibējās, un zem tā drebošajos liesmu atspīdumos atdzīvojās senēģiptiešu uzraksts:

«Neviens — mirstīgais — vēl — nav — pacēlis — manu — plīvuru…»

Plīvuru?

Vai tie bija neciešami aptraipīti plīvuri vai liesmu mēles, kas tur patlaban ugunsgrēkā lodāja uz visām pusēm, it kā vajadzētu atrast, izcīnīt kādu izeju? Arī viņš, ja domās atskatījās uz pēdējiem divdesmit gadiem, bija šeit Vīnē sīkas, šaudīgas liesmu mēlītes atkal un atkal noturējis par ilgstošu panākumu tīrajiem starojošajiem karogiem, taču ilūzijas aizvien bija saplakušas gruzdošās plēnēs, līdz beidzot pēdējā gadā stāvā liesma …

Kur tad tā pēkšņi tur viņā pusē bija palikusi?

Tikai šaudīgās liesmu mēlītes dūrās kā strauji šķēpu cirtieni viņa apziņā.

Krēsla! Pēc šīs nakts, kur triumfs mijās ar pēkšņu kritienu jaunā bezdibenī, beidzot atpestījošā krēsla.

Bet arī tā bija palsa, pelēka no pelniem, un tikai dūmi vien . . .

IV Titāns

BĒTHOVENS noradīja uz krēslu.

—    Lūdzu, sēdieties. Vēl neviens no maniem kalpotājiem nav uzrādījis tik izcilus ieteikumus kā jūs; es tos vakar uzmanīgi izlasīju un tikai nožēloju, ka tuvākajā laikā man nav jābrauc uz Zalcburgu. Citādi es uzmeklētu kādā ieteikuma rakstā minēto ģimeni un paziņotu tai, ka jūs tagad esat pie manis.

—   Ja tā tur vēl dzīvo!

—   Kā? .. .

—   Ja tā — tur — vēl — dzīvo!

—    Es saprotu,. Dabiski. Kopš jūsu kalpošanas pie šiem kungiem pagājis jau diezgan prāvs laika sprīdis. Lūdzu, sēdieties.

Sulainis priecīgi apsēdās uz pašas krēsla malas. Bēthovens turpināja:

—   Par jūsu darbu nav ko šaubīties. To jau es pats esmu nopratis, un jo sevišķi mani iespaido apgalvojumi no jūsu agrākajām darba vietām, ka jums arī kā cilvēkam var uzticēties un ka jūs protat klusēt. Redziet, tā ir īpašība, ko es par visām lietām visaugstāk vērtēju, proti, kalpotāju klusuciešana. Pēdējos gados — jā, nu jau būs gadi trīs! — esmu dzīvojis noslēgtu dzīvi, pavisam maz komponējis, kas šķiet neparasti, un tāpēc ļaudīs mostas ziņkāre. Vismīļāk mani būtu dzīvoklī izspiegojuši ar tālskatiem, taču šim nolūkam tas atrodas pārāk neizdevīgā vietā.

Sulainis pacēla acis pret griestiem: ak, šie cilvēki!

Bēthovens skaitīja kā no grāmatas: — Vai tad bībelē jau nestāv rakstīts: «Raugi, cilvēka domas un tiekšanās ir ļaunuma pilnas no pašas jaunības?» Gluži neticami! Tātad mani tikai iepriecina tas, ka jūs protat klusēt un ka mūsu starpā

varētu būt cilvēciskas attiecības. Katrā ziņā jūs būsiet pirmais, kas dabūsiet ieskatīties šo četru sienu noslēpumā, un, — viņš paraustīja plecus, — kādēļ lai es jums visu nepastāstītu? Dažreiz rodas vajadzība otram uzticēties.

Sulainis izrādīja gatavību goddevīgi uzklausīt.

—   Starp citu … — Bēthovens tuvojās flīģelim, — es tieši dzīros paprātot par savas sonātes ceturto daļu. Trīs pirmās daļas esmu jau uzrakstījis pavasarī. Es gribētu tās nosaukt par «Lielo sonāti veseru klavierēm», — no vienas puses, tāpēc, ka tā vispār ir mana lielākā sonāte, un, no otras.. . protams, ikvienas klavieres šodien ir veseru klavieres, bet man gribas arī uzsvērt, vismaz galvenajās daļās, klaudzošo momentu sonātē.

Bēthovens uzsāka. Si bemol mažors! Foitissimo! Vesera sitiens! Tagad tūlīt augšējo tercu! Vesera sitiens! Ģenerālpauze! Cilvēkam jāieskatās sevī un jāpārdomā. Trīskārtējs pasāžas skrējiens. Tomēr tas tā paliks — un paliks uz visiem laikiem.

Bēthovens atkal priecājās par gaišo, nepārprotamo cīņas saucienu, ko bija izraisījis. Jo ar vesera sitieniem viņš pavēstīja arī beigas neauglīgajiem, moku pilnajiem gadiem — arī nožēlai par to, ka tik ļoti maldījies. Tagad nu viņš atkal bija atradis ceļu atpakaļ un no jauna stāvēja cīņas frontē. Jā, viņš jau sajuta pat tiesības satvert karogu, ko bija nodevis.

Krītošā terca! Tas ir izaicinājuma cimds, ko es jums atkal metu, tāpēc ka mana cīņa turpinās. Šis subjekts, tā sauktais sulainis, kas sēdēja viņam aiz muguras un gaidīja viņa grēksūdzi, — lūdzu, šī bija grēksūdze — grēksūdze ar vesera sitieniem!

Cmeskalam nemaz nebūtu vajadzējis viņu brīdināt. Šis sulainis viņam jau tūliņ bija licies pārāk lipīgs. Un šā tipa viltotie ieteikuma raksti! Tā tas bija, policijas šefs grāfs Sedlnickis bija šo plukatu sūtījis par okšķeri, tādu pašu kā tie, kas jau atradās viņa un Meterniha kunga dienestā un slaistījās visur apkārt — uz ielām, krogos, kafejnīcās. Un ko šie okšķeri meklēja? Revolucionārus, republikāņus, tātad valsts ienaidniekus, un līdz ar to arī viņš bija revolucionārs un valsts ienaidnieks, jo pastāvēja aizdomas, ka viņš aizstāv cilvēcību, mieru, visu labo, skaisto un cēlo, jā, pat dievbijību. Viņam jāraksta sava Missa solemnis! 7a bija nepieciešama

šajā liekulības laikmetā, lai sludinātu kaut ko līdzīgu īstai dievbijībai.

Vēlreiz galvenā tēma, heroiskais sauciens, un basu brīdinājums, klaudzieni!

Bēthovens sevi smējās jau tāpēc, ka iztēlojās okšķera pārsteigto seju, un arī tāpēc, ka pats sev jautāja, kā tagad daudzi izturēsies pret Napoleona atgriešanos. Bet viņi bija padzinuši lauvu, lai kopš Vīnes kongresa varētu valdīt vilki un šie vēl pretīgākie salašņas, rāpuļi, kas atdevās vilku kalpībā, lai cilvēku medībās būtu par dzinējiem .. .

Viņš spēlēja skerco da]as presto un zibenīgo pasāžu Fa mažorā, kas no viszemākā basa uzšāvās visaugstākajā diskantā un tur pēkšņi aptrūka kā sava veida dīvains Eclat triomphal…

Tas uzvedināja Bēthovenu uz kadu domu, it sevišķi tādēļ, ka viņam šī komēdija bija apnikusi.

Viņš piecēlās. — Vai jūs sapratāt?

—   Ko, ja drīkstu lūgt?

—   Mūziku. Vai pēdējā pasāža nebija jautra?

Sulainis piekrītoši pamāja. — Jā gan, ļoti.

—   Tas mani iepriecina. Nāciet!

Vīrs^kļuva aizdomīgs. — Kurp jūs pavēlēsiet?

—   Arā gaitenī. Es jums došu tur tādu mācību kontrapunktā, ko saprot arī tāds cilvēces atkritums kā jūs. Nododiet manus vissirsnīgākos sveicienus, bet diemžēl izspiegotājus es neciešu. Viņš smējās. — Būtu pilnīgi bezcerīgi, ja jūs mēģinātu pretoties.

Bēthovens pacēla svešo kā lupatu lelli aiz apkakles un aizveda līdz kāpņu augšējam pakāpienam. — Vēl mans kontrapunkts — kājas spēriens! Tā, un tagad jūs sāksiet zibenīgo pasāžu lejup! Prestissimo!!

Bēthovens nedzirdēja rībienu, ar kādu okšķeris nodārdināja lejā, un smiedamies atgriezās istabā. Nē, nepatikšanu viņam šīs izmešanas dēļ nebija ko baidīties. Okšķera anonimitāte prasīja noteiktu klusuciešanu un diskrēciju.

Ir nu gan netīrs laikmets! Logu vaļā, lai ieplūst svaigs gaiss. Dīvainā kārtā šī mazā starpspēle bija izraisījusi viņā darba prieku. Kas gan būtu pietiekami cienīgs kļūt par lielās veseru klavieru sonātes pēdējo daļu?

Savādi, ka viņam atkal radās tā pati atbilde: Johans Sebastians Bahs! Kaut kas, ar ko varu parādīt, ka es — un ne ar sava vecā skolotāja starpniecību vien — esmu mācījies arī no šā gara milža! Kāds Bahs, taču jauns Bahs — Ludviga van Bēthovena radīts. Tiesa, Bahs bija solis atpakaļ, bet pavērsiens pagātnē īpašos apstākļos varēja arī nozīmēt soli uz priekšu, — un ar Baha mūzikas likumu viņš nu saistītu savas mūzikas likumus, savas mūzikas vēstnešus.

Prom, prom! Tiesas sēdei noteiktais laiks jāievēro precīzi. Kur palicis uzaicinājums? Te — tūkstoš astoņi simti astoņpadsmitā gada vienpadsmitajā decembrī, tātad šodien, — un cikos? Pulksten četros pēcpusdienā, pareizi ir. Bernarda kungs — dzirdes dēļ viņam vajadzēja tulku — droši vien jau nepacietīgi gaida.

Bija apgrūtinoši un pretīgi tikt atrautam no darba, un mirkli saltais sniegs, kas šļakstēja sejā, vēl jo vairāk pastiprināja sajūtu, ka nepieciešams doties pretī kaut kam nejaukam un naidīgam. Jau stipri sabiezējusī krēsla vērtās aizvien dziļākā tumsā, vēl paies ilgs laiks, un tad ar tikai gausi gausi saule sāks atkal mest savus lokus augstāk debesīs.

Fuga a tre voci? Trejādās balsīs? Tas dotu iespēju izraisīt ievērības cienīgu cīņu. Viņš sevi apsauca. Tagad vajadzēja domāt par citu cīņu, par to, kas pavisam drīz būs jāizcīna divpadsmit gadus vecā zēna dē — zēna ar bālo seju un lielajām, dzīvajām un tomēr mazdrusciņ noslēpumainajām acīm, sava aizbildināmā — sava mirušā brāļa dēla dēļ, ko arī sauca par Kārli.

Sakarā ar neizskaidrojamo un apkaunojošo notikumu, ka Kārlis bija aizbēdzis no viņa pie savas mātes, Johanna van Bēthovena kundze no jauna bija iesniegusi prasību dalīties ar viņu aizbildniecībā, ko viņš ne mūžam nevarēja pieļaut. Johanna, šī «nakts karaliene»!

Nakts, nakts, vēl ļaunāk — ķepīgi dubļi, no kuriem šo bērnu vajadzēja izvilkt. Vai Kārlis vispār bija brāļa dēls? Nu jā, atsevišķi sejas panti likās to pierādām, taču pat šajā gadījumā . . . Johanna ar pakalpojumiem citiem vīriešiem allaž bija tikusi pie nelieliem blakus ieņēmumiem. Vismaz viņam bija tādas aizdomas. Protams, nelaiķis to bija noliedzis droši vien tāpēc, ka viņam tas bija mocoši, taču toreiz . . . pirms septiņiem gadiem? Brāļa sūdzības par paša sievas klaidonību un zādzībām, par ko tiesa bija sodījusi «nakts karalieni» ar četrām nedēļām mājas aresta. Un Kārļa neatlai

dīgais lūgums un norādījums uz nāves gultas, lai viņš — Lud-, vigs — taču uzņemas aizbildnību par mazo Kārli, — tas jau izteica visu. Tiesa gan, pēdējās dienās pirms nāves brālis testamentu bija atkal ierobežojis par labu Johannai, kas viņam šo piekrišanu bija izspiedusi.

Bēthovens saīdzis stāvēja vējā, kas viņam uzbrāzās no kāda stūra. Ko toreiz teica tēvs, kad vecmāmiņa izbēga no klostera, kur tā bija ieslodzīta nedziedināmās žūpības dēļ? «Mēs esam cienījama ģimene!» Kad tas bija? Jā, drīz varēs runāt par piecdesmit pagājušiem gadiem, un dažā ziņā šis piedzērušā tēva apgalvojums bija spēkā vēl šodien.

Bet lai nu kā, nevainīgo bērnu vajadzēja glābt; un vai būtu sev jāpārmet, ka ir kas nokavēts, palaists garām? Viņš Kārli bija ievietojis labā skolā — Džanatāzija Audzināšanas institūtā pie laipniem cilvēkiem, ar kuriem pats sagājās. Jo viņa uzticība augstu cienījamā mācītāja Frēliha kunga metodēm Medlingā bija sadragāta, kad viņam kļuva zināms, ka cienīgtēvs izmantoja zēnus savu nedabisko tieksmju apmierināšanai un tad atkal sarindoja pāri solam, lai iedzītu ar spieķi reliģiju un valsts garu. Kārlim tomēr nebija nekā vecāku mājām līdzīga, .tāpēc Bēthovens kopā ar kādu saimniecības vadītāju bija iekārtojis savu mājas dzīvi un izņēmis zēnu no Džanatāzija institūta, lai viņam netrūktu īstas tēva mīlestības; un tomēr Kārlis pirms dažām dienām atkal bija aizbēdzis pie savas mātes! Vajadzēja apgrūtināt policiju, un tagad Kārlis atkal atradās Džanatāzija institūtā.

Jā, Bernards jau atradās tiesā, un likās, lieta jau bija izsaukta, tāpēc ka, viņam ierodoties, Hočevara kungs, Johannas aizstāvis, tūlīt iegāja tiesas zālē — pašas Johannas, paldies dievam, nebija, — un ari Bernards deva zīmi pasteigties.

Kas noticis ar Bernardu? Vai viņš bija sabozies vai arī satraucies? Diemžēl neko nevarēja pajautāt. Arī Bēthovens godbijīgi palocījās visiem trim tiesnešiem, kas sēdēja parūkām galvās, tērpušies svinīgos talāros.

Vidējais, liekas, izsauca tagad abas puses, jo tiklab Hočevars, kā arī Bernards piekrītoši pamāja.

—   Hočevara kungs, Johannas van Bēthovena kundzes aizstāvis.

—   Jā gan, jūsu žēlastība.

—   Nodarbošanās.

—   Galma koncipists.

—   Ierakstiet, protokolētāj. Bez tam vēl kapelmeistars un komponists Ludvigs van Bēthovens. Un jūs?

—   Mans vārds ir Jozefs Kārlis Bernards, «Vīnes Avīzes» redaktors, esmu še ieradies, lai palīdzētu saprasties ar van Bēthovena kungu. Mēs esam draugi, un viņš — spēj nolasīt man no lūpām.

—   Pielaist. Redaktora Bernarda kunga vārds atzīmējams protokolā. Pie lietas. Pirmais lūdzis vārdu Hočevara kungs. Jūs taču esat Johannas van Bēthovenas kundzes radinieks?

Hočevara kungs paraustīja plecus. — Ja to vispār var saukt par radniecību. Mana māte un Johannas van Bētho-r vena kundzes māte bija pusmāsas.

—   Jā, labi. Lūdzu, Hočevara kungs.

—   Privileģēto kārtu augstā tiesa. Dižciltīgo augstā tiesa . . .

Prezidējošais tiesnesis viņu pārtrauca: — Kāpēc jūs to

uzsverat? Vai jums kāds sakars ar iesniegumu?

—   Ar kādu iesniegumu, jūsu žēlastība?

—   Lūdzu, tālāk.

—   Esmu plaši un visos sīkumos aprakstījis strīdu par aizbildināmo Kārli van Bēthovenu, ar visiem norādījumiem, kas man likās nepieciešami, pūlēdamies būt patiesi objektīvs, un šo rakstu ar attiecīgiem pielikumiem nobeidzot nodošu augstajai tiesai. Tālab savā mutiskajā iztirzājumā aprobežošos tikai ar nedaudziem aizrādījumiem, un proti . . .

Bēthovens ne acu nenolaida no Bernarda mutes, kurš — viņam atkal radās tāds iespaids! — saīdzis un noslēgts klusēja.

—   Augstā tiesa! Bēthovenu kungu, cik man zināms, ir pavisam trīs brāļi. Neaizskarot viņu izcilās īpašības, jāsaka, — visi trīs ir ekscentriski vīri, nelaiķi Kārli van Bēthovenu neizslēdzot. Šī patiesā, vaļsirdīgā piezīme nevar nodarīt pāri van Bēthovenu kungu godam, bet neapgāžami pierāda, ka viņi sava temperamenta iespaidā ne katrreiz rīkojas un izturas ar nepieciešamo mieru un tāpēc dažkārt krīt galējībās. Ludvigs un Kārlis van Bēthovenu kungi bija brāļi, bet tomēr vairāk ienaidnieki nekā draugi, un nebūs apgalvots par daudz, ja es teikšu, ka Kārlis van Bēthovena kungs tikai tad bija labās attiecībās ar savu brāli Ludvigu van Bēthovena kungu,

kad viņam vajadzēja naudu. Jā, augstā liesa, un šajā sakarībā gandrīz vai rodas kārdinājums apgalvot, ka zēns Kārlis van Bēthovens bijis sava veida tirdzniecības priekšmets starp abiem brāļu kungiem.

Bernards pacēla roku, taču prezidējošais tiesnesis viņu noraidīja.

—   Saskaņā ar van Bēthovena kundzes iesniegumam pievienotajiem pielikumiem C un D Ludvigs van Bēthovena kungs tā mācējis sagrābt vienīgā aizbildņa tiesības savās rokās, ka pat augstā virsaizbildniecības iestāde piekritusi aizbildināmā pasargāšanai no mātes ietekmes. Tas ir cietsirdīgi, pārāk cietsirdīgi pret māti, kaut arī, no otras puses, nevar un nedrīkst apstrīdēt, ka Ludvigs van Bēthovena kungs veltī zēnam visu savu augstsirdību. Vienīgi viņa iepriekš minētās ekscentriskās dabas, turklāt arī miesīgo trūkumu dēļ zēns vai nu pavisam netiek audzināts, vai ari izlaists, kā jau to pierāda aktos atrodamie Medlingas mācītāja Frēliha kunga izteicieni.

Šai brīdī Bernards palocījās. — Augstā tiesa, gluži tāpat aktos redzams, ka Ludvigs van Bēthovena kungs noraida mācītāja kunga spriedumu.

Tiesnesis pamāja. — Tas mums zināms. Tālāk, Hočevara kungs.

Bet arī bez tam vēl jāsaka, — zēna audzināšana tiklab fiziskā, kā arī morāliskā ziņā liek daudz ko vēlēties. Par kabatas drāniņu bieži vien kalpo dzēšpapīrs, un, tā kā van Bēthovena kungs ir neprecējies, tad, šķiet, arī par veļu un. ķermeņa tīrību tiek maz domāts. Par reliģiju zēns gūst greizu priekšstatu, un reliģijas mācībām viņš piegriež pavisam mazu vērību. Zēns pauž pārdrošus ieskatus attiecībā uz brīvību un neatkarību un atrodas uz tieša ceļa kļūt par bīstamu valsts locekli, un tālab lūdzam, augstā tiesa, lai Ludvigs van Bēthovena kungs pilnīgi atkāpjas no aizbildniecības jeb vismaz lai viņš piekrīt, — uz ko gan, ņemot vērā viņa pārspīlētās idejas, maz cerību, — ka vai nu zēna mātei, vai citam kādam spējīgākam audzinātājam tiktu atļauta mierīga ietekme audzināšanā.

Hočevars nodeva lūgumrakstu, paberzēja savu līko degunu, ko Bēthovens mēdza dēvēt par «vanaga knābi», un atkāpās; pēc tam prezidējošais tiesnesis pievērsās pretējai pusei.

—        Bernarda kungs, tagad jūs man esat vajadzīgs. Pajautājiet lūdzējam Ludvigam van Bēthovena kungam, kādā veidā aizbēdzis no mājas viņa aizbildināmais.

Bernarda lūpas kustējās, un Bēthovens atbildēja: — To es nezinu. Viņš katrā ziņā ir aizskrējis pie mātes.

—   Un kāds iemesls zēnam bija bēgt?

—        Varbūt bailes no soda. Viņš bija lamājis kalpotāju nepiedienīgiem izteicieniem un arī no manis kaut ko piesavinājies.

—   Naudu?

—        Jā, naudu, jūsu žēlastība, par kuru viņš bija sev nopircis kārumus.

—   Un kur viņš atrodas tagad?

—   Atkal pie Džanatāzija.

—   Pēc barga soda?

—   Bernard, ko tiesnesis jautāja?

—   Vai jūs viņu esat bargi sodījis?

—        Es? — Smaids Bēthovena sejā bija pietiekama atbilde. Tad viņš atkal iesāka: — Zēnam ir talants, un es viņu gribu pievērst studijām. Viņam tagad ir skolotājs, lai mācītos klavierspēli, uz ko viņam ir spējas. Es algoju arī skolotāju franču valodā un zīmēšanā. Kārlis tātad patiesībā aizvien ir labā uzraudzībā, un tomēr es viņu gribētu nodot kādā konviktā, varbūt Melkerā, kas tiek slavēts, vai arī Terēziānumā.

Tiesnesis atslējās. — Terēziānumā taču uzņem tikai dižciltīgus skolēnus, un šajā sakarībā principiālās skaidrības labad es gribētu jautāt: van Bēthovena kungs, vai jūs īstenībā esat dižciltīgs?

Bēthovens pielika plaukstu pie auss. — Es īsti labi nesapratu, Bernard.

Redaktora piere drūmi saraucās. — Augstā tiesa grib zināt, vai jūs esat dižciltīgs.

—        Kādē]? Ak tā, tāpēc ka es saucos «van» Bēthovens. Vai tāpēc? «Van» ir holandiešu predikāts, ko nepievieno tieši dižciltīgajiem.

Dižciltīgā prezidējošā tiesneša balss pēkšņi ieskanējās tik skarbi, ka Bēthovens varēja saprast arī bez tulka. — Tātad jūs neesat dižciltīgs, van Bēthovena kungs.

Bēthovena acis baisi pārvērtās. Viņš sajuta uzbrukumu un atbildēja tikpat naidīgi un pat ar nicīgi augstprātīgu laipnību:

—   Tomēr, tomēr, tiesneša kungs, un, proti, šeit, — viņš

norādīja uz savu pieri, — un šeit! — Vidējais pirksts tagad atradās uz sirds.

Prezidējošais tiesnesis paskatījās uz saviem piesēdētājiem pa labi un pa kreisi, un abi pamāja^ ar galvu. Tad tiesnesis aizcirta aktu vākus: — Sēdi slēdzu. Ārkārtējās augstākās tiesas protokols lūdzējam tiks piesūtīts.

Zālē bīdīja krēslus, un arī Hočevara kungs atstāja telpu ar neizprotamu smaidu sejā.

—   Kas notika, Bernard?

Viņam vajadzēja redzēt tikai lūpu kustības, skaņu valoda bija lieka. — Kāda anonīma ienaidnieka sitiens, van Bēthovena kungs. Es jau biju to uzzinājis no saviem zināmajiem avotiem.

—   Hočevars?

—   Iespējams.

—   Un ko tas nozīmē?

—   Ja jau Ārkārtējā augstākā tiesa ir piekritīga tikai dižciltīgajiem, — kas tad atliek?

—   Bernard! Maģistrāts? Tiesa šādiem un tādiem? Nē, nē, to — to man nodarīt viņi taču neuzdrošināsies. Bernard, vai jūs esat traks? Jūs raustāt plecus?! …

Dižciltīgs! Tā bija viena no satraucošākām šīs appelējušās pasaules nejēdzībām, ka par dižciltīgu padarīja tikai «fon» pirms vārda vai titulu ziņā vēl augstāks muižniecības apzīmējums!

Viņam bija cits dižciltības iedalījums, un savā vērtējumā viņš piešķīra dižciltību, uzskatīja cilvēkus par tā cienīgiem tikai tad, ja tie ar savu garīgo un morālo seju atbilda šim apzīmējumam vai draudzībai.

Firsts Kinskis, no kura viņam bija vajadzējis izubagot katru sava «goda atalgojuma» guldeni, viņa acīs bija nelietis un ne tikai šo materiālo sarežģījumu dēļ vien. Firsts bija sīkstulis arī pēc sava rakstura, ko viņš, Ludvigs van Bēthovens, nedižciltīgais, bieži bija teicis, un arī augstdzimusī firstiene nebija izņēmums šai iedalījumā. Tas bija bagātais, dižciltīgais pūlis ar plēsoņu nagiem. Komtese Džuljeta Gvičiardi, tagadējā grāfiene Gallenberga! Bet turpretī atkal erchercogs Rūdolfs — viņu gan vajadzēja titulēt ar «ķeizariskā augstība»,

bet tas arī bija viss — un īstenībā ne visplānākā siena nešķīra no erchercoga, kuru Bēthovens kā labu cilvēku ieskaitīja dižciltīgajos. Vai Stefans fon Breinings bija dižciltīgs? Gleihenšteins? Grāfs rīma? Viņš par to tikpat kā nebija domājis un zināja vienīgi, ka jūtas viņu sabiedrībā labi. Tāpat bija krietni cilvēki starp ebrejiem un dižciltīgi kristīgie, kuru raksturu un izturēšanos viņš salīdzināja ar «apcirptiem dukātiem». Tikai no cilvēka paša vien atkarīgs, vai viņš ir dižciltīgais vai ne, tikai no tā, uz ko viņš bija norādījis dižciltīgajiem tiesnešiem, — no galvas un no sirds. Šie zobgalīgie smīni visu triju dižciltīgā pūļa pārstāvju sejās!

Vai tiešām viņi to iedrošinātos — dot viņam tādu cirtienu. Viņš galu galā bija kļuvis par Vīnes goda pilsoni, protams, gan nevis savu komponista sasniegumu dēļ, bet tāpēc, ka bija par labu naba^em Sv. Markusa hospitālī diriģējis savas «Vitorijas kaujas» bumbum mūziku. Mocarts, kurš arī nebija dižciltīgs bijis, par šiem ienākumiem būtu varējis masu kapa vietā iegūt mazliet komfortablāku mūža māju, tomēr — vai tad tam nebija nekā kopīga ar dižciltību, ja viņš kā cilvēks, kas nebija apveltīts laimes dāvanām, kaut arī tagad atkal saņēma savu «goda atalgojumu» 3600 papīra guldeņos, — pareizi, nedrīkstēja aizmirst arī tās astoņas bankas akcijas, ko viņš bija nopircis pēc «Kaujas» … — ja viņš tātad kā nabags, — salīdzinot ar tādu kā grāfs Frīzs, tomēr kā nabags, — bija muzicējis nabagiem? Iecelšana par goda pilsoni likās to zināmā mērā pierādām, un tagad — viņš tomēr nebija dižciltīgs! f

Kas viņā viesa tik nesamierināmu niknumu? Šis augstdzimušais pūlis bija viņu izstūmis un pacēlis barjeru. Vai tagad viņā runāja aizvainota uzpūtība? Bēthovens skaļi un ķērcoši smējās. Gluži pretēji, viņš pēkšņi jutās bezgalīgi lepns, ka bija žūpības dēļ aizbildniecībā nonākuša mūziķa un istabmeitas dēls, bet. toties — Ludvigs van Bēthovens!

Allegro risoluto! Fuga a tre voci, con — jā, jā, con alcune licenze — ar zināmu brīvību! Jo bija nepieciešams Baha kontrapunkta likumos šajā lielajā fūgā ieviest dažas brīvības. Šis tas bija mainījies kopš Baha nāves — gandrīz pirms septiņdesmit gadiem. Laikmets gan nebija proklamējis cilvēcisko brīvību arī nedižciltīgaiiem, gluži otrādi, reakcija, kas dēvēja sevi par restaurāciju, bija izdomājusi lamatas un apkaunojošas degradācijas cilvēkiem, kas atkal tika uzskatīti par

aptraipītiem, tāpēc ka vēlējās dzīvot no sava darba, savu roku un smadzeņu darba.

Kā balsis savijās cita ar citu! Kurš, izņemot viņu, tā pārvaldīja kompozīcijas mākslu, lai spētu rīkoties ar šīm trim balsīm reizē.

—   Jā gan: con alcune licenze — ar zināmu brīvību. Jo viņš bija karognesējs brīvībai, cilvēcībai un mieram, šim visdižākajam, svētākajam, kas eksistēja ne tikai dižciltīgajiem vien. Lai arī viņu tādēļ izspiego, degradē, tur aizdomās kā valsts ienaidnieku!

A tre voci! Viņš kā revolucionārs liks šīm trim balsīm ar visām kontrapunkta mākslām: sašaurinājumu, paplašinājumu, apvērsumu, pēc mūzikas likumiem un morāles likumiem paša krūtīs, ar zvaigžņotās debess likumu atkal un atkal no jauna savīties un skanēt!

Vakarā, tomēr tik laikus, lai Kārlis, viņa aizbildināmais, vēl nevarētu būt gultā, viņš devās pie Džanatāzija.

Viņu saņēma Džanatāzija meita Fannija un drīz vien konstatēja, ka Bēthovens šodien ir pilnīgi kurls.

Ja viņam bija" līksmāks garastāvoklis, tad vismaz kreisā auss vēl uztvēra zināmus trokšņus un skaņas. Taču šodien arī tā bija ciet un ikviens mēģinājums iekliegt kaut ko ausī izrādījās veltīgs. Viņš tikai purināja galvu: — Lūdzu, uzrakstiet!

Fannija izrāva papīra lapu un rakstīja: «Bernarda kungs jau bija šeit.»

Viņš pamāja. — Tad jau jūs zināt.

Fannija drebēja aiz sašutuma, un viņas roka uz papīra loksnes trīcēja. — Kas gan esam mēs salīdzinājumā ar jums? Bet mēs, Džanatāziji del Rio, esam dižciltīgi!

Bēthovens pasmaidīja. — Nu, Fannij, jūs …

—   Es?

—   Skaistuma ziņā.

—   Skaistuma ziņā. Labi. Varbūt esmu glīta, un — kālabad?

—   Ko jūs teicāt?

Viņa aizgāja, lai pasauktu Kārli. Ja nu viņš būtu šo neapdomīgo jautājumu nolasījis no viņas lūpām! Allaž atstāts, vientuļš, viņam taču kāds bija vajadzīgs, vislabāk sieviete, kas viņu mīlētu un kuru ari viņš mīlētu. Mīļotā un draugs

viņa vientulībā un visā šajā postā, kas viņam uzbruka. Kā gan viņš bija cietis, kad Kārlis aizbēga no viņa pie savas patiesi necienīgās mātes.

Viņa atveda Kārli, un Bēthovens maigi aplika roku ap zēna smuidro augumiņu. Bet šī kustība ietvēra sevī arī vēl ko citu, un meiteni, kas visu asi vēroja, tas reizē aizkustināja un skumdināja.

Likās, it kā šis tik bagātīgi apveltītais cilvēks, šis bieži vien nelaipnais vīrs ar uzticības pilno bērna sirdi meklētu zēnā savu pēdējo piepildījumu un mieru. Sajā zēnā!

—   Nu, kā tad nu klājas, Kārli?

—   Pateicos, labi, tēvoča kungs.

To, protams, varēja nolasīt no lūpām.

—   Kārli, es taču esmu tevi lūdzis saukt mani par tēvu.

Zēna lūpas veidoja vārdus: — Manu mīļo tēv! — Tad viņš

aplika roku Bēthovenam ap kaklu.

—   Mans mīļais dēls!

Fannijas acis aizmiglojās, un viņa, godīgi pūlēdamās dot pati sev norēķinu, pārdomāja, vai šīs gandrīz naidīgās jūtas pret zēnu varētu būt sava veida greizsirdība. Nē, nē, viņa novēlētu mīļotajam cilvēkam ikvienu laimes brīdi, bet šis zēns — un tāds bija arī viņas tēva ieskats, kurš pietiekami daudz ar to nodarbojās, lai varētu izteikt spriedumu, — nebija šīs mīlestības cienīgs. Kāpēc viņa to visu vēl asāk uztvēra? Sievietes instinkts? Sievišķīgās rūpes par mīļoto vīrieti! Kārlis taču jau ar saviem divpadsmit gadiem bija aktieris, glums, izmanīgs melis, īsts savas mātes dēls, un vai šo mantojuma tiesu arī maz būtu iespējams pārveidot! Čūska paliek čūska, kaut arī to nez cik maigi glaustu pie sirds!

Bēthovens turēja audžudēlu izstieptas rokas atstatumā no sevis.

—    Ko nu tagad lai darām ar tevi, Kārli, mans dēls? Jacer, ka tu patiešām nešaubies par maniem labajiem nodomiem pret tevi?!

—   Manu mījo tēv!

Šis vīrs ar vientiesīgo bērna sirdi, protams, neievēroja, ka puikas sejas izteiksme un izturēšanās bija mazliet salkana. Cik valdzinoši un nevainīgi sirsnīgi varēja mirdzēt zēna acis, tiklīdz viņš aukstasinīgi to vēlējās.

—   Tev jākjūst par mākslinieku vai zinātnieku, manu zēn,

jo tikai tie ir iekšēji brīvi cilvēki, un tev, Kārli, ir tam ari dotības. Tev taču patīk šeit pie Džanatāzijiem?

—   Ļoti.

Kārlis bija pats krietnums un patiesība, bet vēl pirms nepilnas stundas kāds no pansijas audzēkņiem bija viņai, Fannijai, stāstījis, ka «jaunais» mēģinājis ar zemisku aizdomu palīdzību uzkūdīt viņus pret Džanatāziju.

—   Vismīļāk es vēlētos aizsūtīt tevi no Vīnes prom …

Tikai viņa, būdama sieviete, pamanīja tik tikko jaušamo

prieka uzliesmojumu puikas skatienā, kurā jau atkal atspoguļojās laipna pazemība un labprātīga piekrišana.

—   Es pats smagi pārdzīvotu šo šķiršanos, bet tavai attīstībai un tam, lai tu spētu sasniegt savus mērķus, nepieciešams miers. Tie ir augsti mērķi, mans dēls! Tevi nedrīkst vienmēr raustīt šurpu turpu, tu jau saproti, un tad es nevarētu neko pārmest tavai mātei un arī viņa man ne. Mēs abi būtu zaudētāji — tavas laimes labad, zēn. Jā, Landshutā ir kāds ievērojams profesors Zeilers, izcils zinātnieks un pedagogs, kuram ir ļoti izslavēta pansija, kas, protams, maksā naudu, bet to jau es, kā tavs tēvs, sagādātu. Tavi skolas biedri būtu labāko ģimeņu dēli. „

Kārlis apspieda žāvas, jo šie paskaidrojumi viņu garlaikoja, bet Bēthovens norūpējies to tūlīt izskaidroja citādi.

—   Tu esi noguris? Tad ej gulēt un dusi saldi. Ar labu nakti. Tev taču katrā ziņā patiktu pie profesora Zeilera …

—   Man… — cik lēnām un skaidri Kārlis runāja, lai nevajadzētu rakstīt, — man patiks viss, ko tu nolemsi, mīļais tēvs.

—   Manu zēn, manu zēn!

Džanatāzija kungs jau labu brīdi stāvēja istabā. Viņš apsēdās Bēthovenam pretī un rakstīja:

—   Un kas notiks, ja viņi jūsu lietu tiešām noraidīs uz maģistrātu?

Bēthovens sarauca pieri. — Tad es maģistrātā cīnīšos tālāk un, proti, ar visiem līdzekļiem, ja tas būtu nepieciešams, ari ar laupītāju bruņinieku un lielceļu bandītu likumiem, ar kādiem tie saviem pēctečiem sagādājuši dižciltību.

Džanatāzijs rakstīja: — Es negribu jums runāt pretī, bet. . .

—   Bet?! …

—   Jūs zināt, kā mēs jus cienām, van Bēthovena kungs, un tāpēc …

Bēthovens atstūma zīmīti atpakaļ.

—   Tāpēc — ko tad?! Bet es jau zinu, jūs ari neesat labās domās par Kārli!

Viņa seja satumsa aiz dusmām, un pēkšņi viņš atkal kļuva pārlieku pieklājīgs.

—   Starp citu, — lai jūs nejustos pārsteigts, un man jāatvainojas, ka es to neesmu vēl pateicis. Vai zināt, šie dažādie nepatīkamie starpgadījumi, Džanatāzija kungs, — tuvākajās dienās es atnākšu Kārlim pakaļ. Es gribu viņu nodot Blehlingera institūtā. Arlabvakar.

Fannija skraidīja šurp un turp. — Ko tas nozīmē? Vai viņš tic, ka var kaut ko sagaidīt no Kārļa, jeb vai grib tikai panākt savu? Vai viņš cer, ka varbūt Kārlis būs iepriecinājums viņa vientulībā? Šis puika vēl kļūs viņa nelaime, nelaime, nelaime! . ..

Viņa aizklāja seju ar rokām un šņukstēdama izskrēja no istabas . ..

Tad pienāca tūkstoš astoņi simti divdesmit pirmā gada vēlais rudens..

Šleifera kungs, krodziņa saimnieks, atnesa vēl vīnu. Ja gadījās šādi viesi, tad viņš apkalpoja pats.

—   Vai kungi nevēlētos iet labāk lokālā?

Blaziuss Hēfels, kas toreiz — pirms vairākiem gadiem — bija pagatavojis pēc Letrona gleznas Bēthovena vara gravīru, tagad jau sen Mākslas akadēmijas profesors, paņēma kannu un ielēja.

—   Jums nav ne mazākās romantikas izjūtas, Šleifer, un bez tam šī tā kā tā ir pēdējā kanna, tāpat kā šis droši vien būs pēdējais skaistais, siltais vakars šogad. Eizner, man gan nav nemaz jums jājautā, — vai dzersiet vēl vienu glāzi? Kad gan jūs būtu kādreiz atteicies? Policijas komisāra kungs, vējlukturis kūp, un jūs taču esat atbildīgs par apgaismojumu Vīnes jaunajā pilsētas daļā.

Komisārs omulīgi izstiepa kājas. — Mans darba laiks beidzies.

Hēfels pacēla glāzi. — Uz veselību! Tātad, mans mīļais komisār, kā policists jūs dabiski esat mākslā īsts profāns . . .

—   Hēfel, kas jums to teica? Mana sieva . . .

—   Jūsu sieva ir arī inteliģentāka. Katrā ziņā, ja jūsos mājo

kaut dzirkstelīte mākslas izpratnes, tad jums Mākslas akadēmijā jāaplūko grāfa Lamberga dāvātās gleznas. Starp tām dažas ir visai dīvainas. Vai ne, Eizner?

Tas mierīgi kūpināja savu pīpi. — Kaut vai šis Rūbenss.

Viņš spējis vairāk nekā jūs, Hēfel… — Eizners nopūtās,

—  jā, pat vairāk nekā es. Bet mierināsim sevi. Prozīt, Hēfel!

Dārzā iečirkstējās grants, un kāds policists sveicināja.

—   Piedodiet, komisāra kungs …

—   Kas noticis, Francmeijer?

—        Es nāku pēc instrukcijām, komisāra kungs. Saņēmu ciet kādu sevišķi aizdomīgu indivīdu.

—   Piedzēries?

—        Nē, komisāra kungs, bet nelabojams klaidonis. Man vajadzēja viņu iespundēt.

Policists ņēma palīgā savu piezīmju grāmatiņu un samākslotā valodā, kas viņam dienesta ziņojumā šķita nepieciešama, stāstīja:

—        Laiks — pulksten seši vakarā. Pie ungāru vārtiem arestētais uzkrītoši blenza apkārtējos logos, kālab iedzīvotāji bija spiesti saukt mani palīgā un es nekavējoties izdarīju apcietināšanu. Nekādu personas apliecību, komisāra kungs. Skrandainajos svārkos atradām tikai kādu vecu avīzi, un nu šis apgalvo, ka esot tas, par kuru rakstīts avīzē. Kāds … — piezīmju grāmatiņai bija jānāk palīgā, — Bēthovens.

—   Kas? . . . Kas tā ir par lapu?

—        «Vīnes Modes Avīze», komisāra kungs, un runa ir par rakstu, kas apvilkts ar sarkanu zīmuli.

Komisārs atlocīja sadzeltējušo, noplūksnājušos avīzi un lasīja:

—        «Klēbera kungs no Breslavas pēdējā laikā pabeidzis mūsu slavenā un lielā skaņu meistara Ludviga van Bēthovena portretu eļļā. Lieliskais mākslinieks pratis ne tikai precīzi uztvert un attēlot šī ģeniālā vīra ārējo apveidu, bet patiesi un veiksmīgi atklājis arī dziļāko līdzību, viņa garīgo seju . . .»

—        Un pievāktais klaidonis tagad uzdodas par šo Bēthovenu?

—        Kā pavēlat, komisāra kungs. Vairāk nekā stundu viņš bungoja ar dūrēm pa kameras durvīm un auroja: «Esmu Bēthovens!»

Hēfels smējās. — Lāga Bēthovens jau nu patiešām ir

diezgan traks. To redz kaut vai no tā, ka viņš gatavs nobungot ar savām dūrēm katru, kurš iedrošinās vispār pieminēt skaņdarbu, kas viņu padarīja slavenu, — «Vitorijas kauju». Taču tik ķerts viņš tomēr nav, lai pārģērbtos par klaidoni.

Komisārs atdeva avīzi policistam atpakaļ.

—        Pievienojiet pie lietas, Francmeijer. Rīt no rīta pulksten astoņos likšu atvest «to Bēthovena kungu» pie manis. Starp citu, paziņojiet manai sievai, ka es drīz ieradīšos.

Mazliet vēlāk policijas komisārs ienāca policijas iecirkņa namā, kur viņš augšējā stāvā dzīvoja.

Viņš vēl pameta skatienu dienesta telpā. — Vai kas jauns, Grosman?

—   Nē, komisāra kungs.

—   Un arestētais?

—   Mierīgs.

Komisārs nožāvājās. — Nu tad — ar labu nakti!

—        Ar labu nakti, un vispazemīgi novēlu labi atpūsties, komisāra kungs.

Viņš atkal paslējās sēdus.

Augošais pusmēness bija jau nolaidies pavisam zemu, to vēl varēja patlaban redzēt no lažas pa aizrestoto logu, un drīz vien tas būs nogrimis aiz jumtiem.

Ieslodzīts kā klaidonis — un gluži pelnīti, jo Bēthovens arī izskatījās pēc klaidoņa, un kas pie tā bija vainīgs?

—   Tu, Jozefīne?

Kopš viņš bija kļuvis kurls, — jo šo stāvokli vairs citādi nevarēja apzīmēt, — viņš bieži mēdza sarunāties pats ar sevi, tāpēc ka tad varēja atbildēt tūliņ un nebija vajadzīgs nogurdinošais aplinkus ceļš ar konversācijas burtnīcām, kurās viņam visu ierakstīja.

Viņš klausījās, neuzticīgi piešķiebis galvu — pozā, pie kādas kopš laba laika bija pieradis.

«Saprotams, tas nav domāts kā pārmetums, bet kā gan tu varēji nomirt? Tava nāves diena, šis trīsdesmit pirmais marts, man deva pēdējo triecienu, — un kam par prieku lai es vēl greznotos kā švīts? Tu mani neredzi, un mana mūzika, ko es komponēju un ko es vairs nevaru sadzirdēt, arī mani neredz. Turklāt tā, mani ieraugot, pārbītos tāpat kā tu, kuru es kādreiz saucu par savu nemirstīgo mīļoto.»

Viņa seja ironiski saviebās. «Jo tagad mani vēl piedevām ari dzeltenā kaite nokrāsojusi un izskaistinājusi, laikam gan aknu vainas dēļ, tāpat kā Napoleonu, kuru pa šo laiku uz Sv. Helēnas salas parāvis velns. Velns? Nē, tā gan man nevajadzētu par viņu domāt un runāt, drīzāk godīgi atzīties, ka esmu maldījies. Jā, gan, un mani mati pa šo laiku ari kļuvuši zilganpelēki, tas ir tikpat neapstrīdami.»

Viņš iesmējās. «Šī smalkjūtīgā muļķība — dod šādu apzīmējumu! Jo tie ir zilganpelēki tāpēc, ka metas sirmi, diezgan agri piecdesmit viena gada vecumā, bet apmēram pēc piecdesmitiem — tā saka visi — dzīves metronoms sāk tikšķināt presto. Taktaktak — to es, starp citu, sadzirdu skaidri un — taktaktak — esmu izšķiedis pēdējos gadus! Izšķiedis? Esmu rakstījis vairāk dokumentu nekā nošu, bet reizēm cilvēks taču grib panākt savas tiesības, kaut arī nav dižciltīgs, — un es tās esmu panācis. Zēns pieder man! Zināms, — viss nav piepildījies, kā domāts, Kārlis nav nonācis pie profesora Zeilera Landshutā, tāpēc ka viņam liedza pasi. Tomēr citādi… un šodien viņi ieslodzījuši mani kā klaidoni, tāpēc ka es M/ssa solemnis un savas Devītās dēļ biju aizmirsis uzvilkt fraku! Simfonijas vai mesas dēļ? Galvā man jau šaudās ari vēl kas cits — klaviersonāte, kuru esmu nolēmis apzīmēt ar opusu simt vienpadsmit, taču man nenāk prātā neviena tēma, kas būtu pietiekami varena, — jā, jau Haidna tētiņš mani dēvēja par «lielmogulu», — kas būtu pietiekami varena, lai pārspētu mani pašu.»

Viņš sarāvās. «Neviena tēma? … Protams, es zinu tēmu! Pat esmu to jau vispārējos vilcienos uzmetis . . . toreiz, mana Heilingštates testamenta laikos! Tas tik arī bija pārdzīvojums, un tad lai cilvēkam nerodas krāšņi, zilganpelēki mati. Tikai… to es esmu uzrakstījis fa diēza minorā, bet, protams, tai vajadzēja būt do minorā, un tas nu ir viss.»

Bēthovens uzsita pa ķeblīti. «Maestro! Forte! Kreisā roka mi bemols, oktāva, tad tāpat do diēzs! Klavieres nav nepieciešamas. Varu te tāpat piesist toņus kā uz sava smalkā flīģeļa, ko man kāds cienītājs atsūtīja no Londonas. Es jau tikpat nekā nedzirdu, man šeit trūkst tikai gaismas. Gribētos šo domu pierakstīt.»

Viņš «spēlēja» tālāk. «Tā būs. Un varbūt es sonātei došu tikai divas daļas? Bet gaismu, gaismu! Te nu šie nelieši

iesloga mani tumša kambarī. Es viņiem iedauzīšu ar ķebli durvis.»

Pēc laba brīža tās atvērās, tur stāvēja komisārs un policists.

Komisārs uzbrēca: — Ko jūs atļaujaties, arestant?! Ja jūs te ālēsieties, likšu jūs saslēgt dzelžos!

Bēthovens pielika plaukstu pie auss. — Kā? . . . Esmu kurls. Es gribu gaismu, un tūdaļ uz līdzenas vietas atvediet man hercogu.

—   Hercogu? …

Bēthovens mēdījās: — Hercogu! Neblenziet tik stulbi, komisār! Jūs taču vēl pazīsiet savus iedzīvotājus — mūzikas direktoru hercogu, kuram vajadzēs mani identificēt. Esmu Ludvigs van Bēthovens, Vīnes goda pilsonis, lai gan šim titulam — gluži tāpat kā dižciltībai — uzspļauju, skaidrs?

—   Tas ir kāds apkārtklaiņojošs plukata!

—   Ko?! … Paklau, es toreiz Grecā, paldies dievam, firstam Lihnovskim galvaskausu vis neiedauzīju, bet ja jūs tūdaļ netaisīsieties, ka tiekat pie hercoga …

Komisārs pacēla laternu un apgaismoja «klaidoni». Šīs kvēlojošās un reizē valdonīgās acis! Bēthovens esot kurls, un tas šādam klaidonim, kas uzdevās par viņu, vēl varēja būt zināms. Tāpat arī tas par dižciltību, ko Bēthovenam apstrīdēja Ārkārtējā augstākajā tiesā, ja vien komisāru nevīla atmiņa. Šis notikums Vīnē bija sacēlis diezgan daudz putekļu, un, kā runāja, dažs labs dižciltīgais pēc tam esot izvairījies saieties ar komponistu. 7

Taču šī anekdote par notikumu Grecas pilī, ko profesors Hēfels kādreiz visintīmāko draugu pulkā bija stāstījis? .. . Viņš sāka svārstīties.

—   Labi, es paziņošu hercogam mūzikas direktora kungam, bet lai dievs žēlīgs, ja …

Bēthovens nolasīja šos vārdus no lūpām.

—   Skrieniet tik un turklāt aulekšiem! Paga! Jūs nedrīkstat ņemt laternu līdzi. Man vajag arī zīmuli un papīru, lai uzrakstītu kādu kompozīciju.

—   Grasman, atnesiet arestētajam papīru un zīmuli un palieciet ar laternu pie viņa kamerā, kamēr es atgriezīšos. Bet uzmanieties!

—   Kādā ziņā, komisāra kungs?

—   Visādā, Grasman. Es nezinu …

Pēc krietnas pusstundas komisārs bija atpakaļ. Viņš elsa un šķita nemierīgs. — Viss kārtībā, Grasman?

—   Kā pavēlat, komisāra kungs.

Policists gardi smējās. — Ja nu tās sauc par notīm, ko šis klaidonis tur smērē? Es, proti, pazīstu notis, jo mana meita spēlē klavieres. Notis ir citādas.

Bēthovens pacēla galvu. — Vai hercogs nāk?

Beidzot aresta telpā ienāca mūzikas direktors. — Vai jūs esat prātā jucis?! Van Bēthovena kungs!

Bēthovens atmeta ar roku. — Tas ir jauki no jūsu puses, ka atnācāt, hercog. Atvainojiet, ka iztraucēju jūsu naktsmieru, bet es nezināju nevienu citu te tuvumā. Vai jūs nevarētu vēl brītiņu paciesties? Man, proti, ienāca kaut kas prātā, bet galva ir kā siets, jo vecāks kļūst cilvēks.

—   Es labprāt pagaidīšu.

—   Tas arī nevilksies ilgi.

Bēthovens rakstīja un murmināja: —Allegio con brio ed appassionato! Šoreiz lortissimo! Sol-la-si-do-mi bemol! Tad vēl si un tam pāri fermāta. Vēlreiz to pašu — bez fermātas. La bemol — un tagad skaņu rindu atpakaļ…

Dziļāk aresta telpā mūzikas direktors sačukstējās ar policistiem. Es negribētu būt jūsu ādā. Tas patiešām ir van Bēthovena kungs.

—        Komponists, kas … kā taču sauca to gabalu, ko toreiz kongresa laikā lielajos sarīkojumos Redutu zālē vienmēr spēlēja, arī majestātēm?

Bēthovens piecēlās. — To mēs arī, tā sakot, esam nu saņēmuši ciet. Tikai— kur lai tagad eju? Es, proti, dzīvoju Bādenē un šorīt agri tā, kā stāvēju, piecēlos tieši no flīģeļa un devos projām pastaigā, un, domās iegrimis, aizklīdu arvien tālāk. Cik tagad pulkstenis, hercog?

Uzrunātais runāja pa balsieniem: — Pusnakts jau pāri.

Viņš pievērsās policistiem.

—        Es paņemšu van Bēthovena kungu līdzi uz mājām. Paziņojiet birģermeistaram un gādājiet par to, ka rīt no rīta pie manām mājām piebrauc maģistrāta rati, lai aizvestu van Bēthovena kungu uz Bādeni.

Komisārs un policisti vēl arvien lūkojās Bēthovenam un mūzikas direktoram pakaļ, kaut. viņu soļi jau sen bija izskanējuši.

—   Grasman!

Policists sarāvās. — Komisāra kungs! …

—   Jūs apgalvojāt, ka sajēdzat kaut ko no notīm. Jūs esat nekaunīgs nepraša, Grasman!

—   Kā pavēlat, komisāra kungs.

—   Un lai rīt pie manis piesakās arī Francmeijers.

Bādenē, kaut gan tā atradās netālu no Vīnes, ikdiena tomēr bija aizslīdējusi kaut kur tālu projām. Tikai pilsētas dzīvoklī, kurp viņš, izmantodams vienīgo «vainas izpirkšanu» par savu apcietināšanu, lika sevi aizvest maģistrāta ratiem, viņam atkal uzbruka visas vecās likstas. To varēja salīdzināt ar sasmakušo gaisu, kas valdīja istabās, tikai neko nelīdzēja arī tas, ja atvēra logus.

Nepatikšanas sākās tūdaļ. Mājas dzīvi vajadzētu beidzot pārveidot pašos pamatos. Bija nepieciešama palīdze mājas darbos, vislabāk virēja, jo viesnīcas ēdiens ar laiku kļuva nepanesams.

Līdz ar to radās jautājumi, uz kuriem spēja atbildēt tikai sieviete, un viņš tos jau kādreiz pirms pieciem sešiem gadiem bija cilājis — tad, protams, atkal aizmirsis. Tagad nu vajadzēja lāga Nanniju Streiheri vēlreiz apgrūtināt.

Viņš pārlocīja pa vidu papīra loksni un uzrakstīja kreisajā pusē atsevišķus jautājumus, ņēmot vērā to, ka virēja varētu pieprasīt arī vēl kalponi:

«Kas jādod ēst divām kalpotājām pusdienās un vakariņās tiklab kvalitātes, kā kvantitātes ziņā?

Cik bieži viņām jādod cepetis?

Vai to, kas domāts kalpotājām, viņas dabu reizē ar kunga ēdienu jeb vāra sev atsevišķi, tas ir, gatavo sev turklāt vēl citus ēdienus nekā kungam?

Cik mārciņu gaļas vajadzīgs trim personām?»

Un drīz būs četras, jo nekas cits neatlika kā izņemt Kārli no šī internāta savā paspārnē. Ko tik ļaudis neatrod zēnā peļamu! Arī ģimnāzijas skolotāji to vien zināja, kā visur Kārļa rīcībai un raksturam piesieties.

Viņš turpināja muļķīgo jautājumu sarakstu:

«Cik daudz iztikas naudas jādod saimniecei un kalponei dienā? Kā rīkoties ar mazgāšanu? Vai saimniece un kalpone saņem vēl ko vairāk? Cik daudz vīna un alus?»

Vai Johanna nebūtu varējusi pārzināt kopējo saimniecību?

Bet nē — neiespējami ar viņas uzvedību. Un tiesas sēdēs viņa sūtīja kā savu pilnvarnieku tieši šo ļauno Hočevara kungu. Ko šis tips bija apgalvojis par viņu? Ka viņš iepotēšot Kārlim greizus priekšstatus par reliģiju un ka nabaga bērnam tad būšot jāizvirst pavisam un kā ķecerim, neticīgajam, ateistam jākļūst par valstij bīstamu locekli… — jā, vai tad viņš bija ateists? Ar savu Missa solemnis?

Bēthovens samulsa.

Protams, — bazūnes! Tas bija tik skaidrs, ka patiesībā tam vajadzēja tieši acīs durties. Pats par sevi saprotams, — bazūnes, kad viņš gribēja atgādināt pastaro tiesu!

Dreb viss orķestris, dreb aiz bailēm un šausmām! Koris dzied drausmīgo vārdu «iudicare» — tiesāt! — un tiesas spriedums tiek pasludināts Sol bemol mažorā, un turklāt basā atskan disonējošais fa bemols!

Jā, tā:

«Iu-di-ca-re vivos, vivos, vivos . ..»

Dzīvie, un kas ar mirušajiem?

Ģenerālpauze — un tad piano, piano:

«… et… mor-tu-os…»

Trīsreiz, četrreiz, soprānos, vidējās balsīs, basos un arī orķestrī. Citai caūr citu vijoties:

«el… mor-tu-os!!…»

Bēthovens metās pie flīģeļa, tvēra akordus un reizē kauca kā nolādētais. Sol bemol — si bemol! .. . Storzalo — un tagad lortissimo! Sol bemol — si bemol! . .. Tas viss ir elles juceklis, un nu re bemol — fa bemol un sol bemol!! …

Istabā stāvēja namsaimnieks un sniedza Bēthovenam zīmīti.

—   Jums uzteikts dzīvoklis!! Bērni mājā aiz bailēm raud!

Bēthovens nespēja vēl tik ātri atgriezties no viņpasaules.

«Viņš taču tur rokās svarus, un ķermeņi gāžas no tiem

mūžīgā pazušanā! Bet es tiem tagad uzsaukšu vārdu, kas ir stiprāks nekā elle un tumsība. Credo! Es ticu! Credo… un Fa — mažorā!»

Viņš bungāja pa taustiņiem. «Credo … credo …»

Pamazām Bēthovens sāka atkal apjaust apkārtni. — Kas? …

Namsaimnieks bija samulsis un rakstīja: — Tā gan laikam būs . .. mesa?

—   Jā, protams. Un? …

Saimnieks rakstīja atkal, rakstīja:

—   Es negribētu jūs šajā dievam tīkamajā darbā kavēt, bet — ja tā būtu tikai jūsu balss vien, jūsu dziedāšana! Taču jusu spēle …. jūs tverat nepareizi.

—   Es? … — Bēthovens smaidīja. — Nē, es tveru gan pareizi, tātad flīģelis būs noskaņojies.

Tagad zīmītē stāvēja rakstīts: — Un vai jums tas vienmēr tā jādauza?

Bēthovens paraustīja plecus. — Es ceru tomēr vēl kaut ko sadzirdēt un — nedzirdu nekā. Kaut tikai es zinātu, kā varētu jums līdzēt. Taču man kaut kas iekrita prātā. Ir tādas «mēmās klavieres». Vai jūs man varētu palīdzēt?

—   Kādā ziņā, van Bēthovena kungs?

Bēthovens atnesa knaibles. — Amatnieka darbos esmu pārāk neizveicīgs. Vai jūs nebūtu tik laipns un neizkniebtu flīģelim stīgas? Man vajadzīgi tikai taustiņi. Piesargieties, ka stīgas jums neielec sejā. Liels paldies par pūlēm, es pa to laiku varētu kaut kur aiziet…

Viņš uzmeta plecos mēteli un uzlika galvā savu mīksto, pelēko platmali . . .

Viņš nedzirdēja savus dārdošos soļus, kas izskanēja līdz baznīcas augstajām velvēm un iztraucēja klusumu, kas tur krēslā mājoja. Mūžīgās lampas sārtā gaisma noraustījās, un galveno altāri šodien noslēdza treliņu režģis. Viņš pagriezās un pameta greizu skatienu augšup uz ērģelēm.

Ja labi padomāja, tad viņš laikam tur vispār pēdējo reizi bija spēlējis toreiz, kad ar viņu saderinājās, un tagad viss atradās aiz kādas robežas, neaptveramā tālumā, kas viņu satrieca ar savu majestātiskā varenuma bezcerību.

Kādēļ viņš bija tieši tagad gājis uz baznīcu? Stīgu dēļ, kuras mājās rāva ārā flīģelim? Vai viņa pēkšņi bija saukusi?

Bēthovens jautājumu apsprieda skaļi, kā to mēdz darīt kurlie un vientuļnieki, un neievēroja, ka viņam blakus uz ceļiem stāvēja vēl citi dievlūdzēji — kāda dziļi aizplīvurota dāma un maza meitenīte, kuras pelēkzilajās acīs atspoguļojās šausmas un līdzcietība.

—   Krustmāt… ai…

—   Klusu, bērns. Viņš nedzird sevi, viņš ir kurls. Jo tas ir Ludvigs van Bēthovena kungs, par kuru es tev… tik daudz esmu stāstījusi.

Pelēkzilās acis noslēpumainā kārtā iepletās tumšas un lielas.

—   Nez par ko viņš aizlūdz?

—        Bērns, saliec atkal rociņas. Lūdz vēlreiz par savu mīļo māmiņu.

Priekštelpā Bēthovens sajuta kādu roku uz sava elkoņa un apgriezās. — Komtese! Mēs sen neesam redzējušies.

Terēze Brunsvika pamāja. — Sen, van Bēthovena kungs. Viņš mazdūšībā nokāra galvu kā grūta uzdevuma priekšā. Ko lai saka viens otram, ja satiekas pēc tik ilgiem gadiem?

—   Es starp citu … toreiz … ari biju pavadītāju pulkā.

—   Es jūs, protams, ievēroju, kaut gan jūs stāvējāt nomaļus. To varēja viegli nolasīt no šīm lūpām, kas bija draudzīgas

un atgādināja pat kaut ko līdzīgu pārnākšanai mājās, kaut arī skumjās atmiņās. Tāpēc Bēthovens teica bez rūgtuma: — Es jau vienmēr esmu stāvējis nomaļus.

—   Nē, nē, ne vienmēr, van Bēthovena kungs.

Kādēļ uzplēst vecās rētas? Viņš noliecās pie mazās meitenītes un sniedza viņai roku. — Un kas tad tā būtu?

Meitene rātni palocīja celīti un, acīm redzot, pateica savu vārdu. Bēthovens palieca ausi uz priekšu. — Es nesapratu.

—        Ai, mazā pļāpiņa! — Mazdrusciņ uzmestās lūpiņas kustējās pārāk ātri, un tālab Bēthovens izvilka no kabatas sarunu burtnīcu.

—   Tev jāuzraksta man savs vārds. Te ir arī zīmulis.

Viņš smējās. — Taču tu droši vien vēl neproti rakstīt.

Atvaino.

Terēze Brunsvika ar maigu sašutumu iebilda:

—   Van Bēthovena kungs, viņa jau sen prot rakstīt!

—   Tā? Patiešām?

Meitenīte pašapzinīgi rakstīja, bērnišķīgi izbāzusi mēles galiņu. Tad viņa sniedza atpakaļ piezīmju grāmatiņu, atkal rātni palocīdama celīti.

Viņš lasīja vēl neveiklo rakstu: Min-jo-na.

—   Tevi tātad sauc par Minjonu?

—   Jā, van Bēthovena kungs.

—   Prātīgs bērns.

—   Tāda viņa ir.

—   Un arī spēcīga, vesela.

—   Viņa ir spēcīgākā un veselākā no mums visiem.

—   Minjona …

Bēthovens paglāstīja meitenītei vaidziņu.

—        Un tava sejas krāsa ir gandrīz mazdrusciņ līdzīga manējai. Tikai tavējā ir skaistāka, Minjona, Žēl, ka esmu tik kurls, citādi es labprāt kaut ko paspēlētu tev un tavai krustmātei. Gluži kā — senos laikos, komtese. Jeb vai tev nepatīk mūzika, Minjona?

Bērns apliecināja dedzīgi un gandrīz vai sašutis:

—   Kā nu ne …

—        Viņa sāk pat jau mēģināt kādu vieglāku Ludviga van Bēthovena sonāti.

—   Ak tu nabadziņ, kā viņi tevi ar to moka!

Kādēļ komtese pēkšņi kļuva tik steidzīga vai nemierīga? Vai viņas acīs nemirdzēja asaras?

—        Van Bēthovena kungs. .. pāters Veiss ir šeit, Sv. Stefana katedrālē, sakristejā, un mēs vēl pirmīt runājām par jums.

Bēthovens saprata un gurdi atmeta ar roku.

—   Jā, viņš tic savai mikstūrai kā evaņģēlijam.

—   Jums tomēr vajadzētu vēlreiz pamēģināt.

—        Pēc tam kad profesori un doktori ar savu gudrību cietuši neveiksmi?

—        Vai tad jūs savā mūzikā arī arvien esat atzinuši profesorus un doktorus par pēdējo instanci?

Bēthovens nopūtās. — Komtese, jūsu arguments! Ar to cilvēks tiek iedzīts sprukās kā pele slazdā, un tomēr . . .

Minjona pēkšņi sāka uztraukti runāt. Viņa, šķita, krustmātei kaut ko jautāja, un tā patlaban atbildēja: — Ja tas tev izdodas, bērns?

Meitenīte saņēma Bēthovena roku. Cik ciešs bija sīko pirkstiņu tvēriens! Viņš paraudzījās uz Terēzi Brunsviku.

—   Ko viņa grib?

—        Minjona grib kaut ko labu darīt, un viņa katrreiz panāk to, ko ir ieņēmusi savā mazajā, cietajā pakausītī. Viņa .tagad jūs vedīs pie pātera Veisa.

Bēthovens varēja tikai smieties.

—        Mani jau tagad pa īstam apcietina — tāpat kā nesen to darīja policija. Ne tik steidzīgi, mazā burve! Es jau eju un esmu pavisam paklausīgs.

Ertmana kundze noskūpstīja Bēthovenu uz pieres. — Meistar, esmu laimīga, ka man lemts jūs atkal redzēt.

—   Mana mīļā Doroteja Cecīlija! Ertman! Draugs!

Ģenerālis sniedza viņam pretim abas rokas. — Bēthoven!

Arī man jāatzīstas: kopš gadiem manas acis nav redzējušas patīkamāku skatu! — Viņš aplika roku sievai ap pleciem.

—   Mēs, protams, vispirms aizbraucām uz kapsētu. Kaps tiek lieliski apkopts, bet mātei nekas neliekas savam zēnam labi diezgan. Viņa apgrāba visapkārt, izravēja nezāles, kuru tur nebija, uzkaisīja granti, iestādīja svaigas puķes un parunājās ar mūsu puisīti. Bet tad, Bēthoven, mēs tūdaļ nācām pie jums.

Bēthovens klausījās neuzticības pilns un nebija drošs, vai var teiktajam piekrist. Viņš bija bez padoma, taču beidzot izlēma.

—   Ertman, es. . . nesapratu neviena vārda. — Viņš mēģināja to paskaidrot ar sāpju pilnu joku. — Braucot projām uz Milānu, jūs paņēmāt līdzi manas dzirdes pēdējo drusciņu.

Ģenerālis Ertmans prata disciplinēt arī savu seju. Viņš tēloja visai vēsu interesi un turklāt runāja lēnām un akcentēti, tā, lai draugs, cerams, spētu nolasīt vārdus no lūpām.

—   Tā . .. vai tad kļuvis vēl sliktāk?

Bēthovens pasmaidīja, it kā viņam vajadzētu atvainoties.

—   Jā, es esmu kurls. Saprotiet, gan vēl ne pilnīgi kurls, proti, Ertman, ja jūs man līdzās izšautu ar lielgabalu . . .

Tad viņš pabīdīja krēslus. — Atsēdieties! Esiet sirsnīgi sveicināti! Sen neesat rādījušies. Cik ilgi neviens no jums nav bijis pie manis? Sešus, septiņus gadus? Vēl ilgāk? Mana klaviersonāte La mažorā, opuss simt viens, iespiesta jau tūkstoš astoņi simti sešpadsmitajā gadā. Kā gan paiet laiks, tomēr ir labi, ka tas paiet, mana nabaga Doroteja Cecīlija, vai ne? Un kas gan ir mans nenozīmīgais kurlums pret tādu zaudējumu?

Baroniete atņēma plaukstas no asarām pārplūdušās sejas un pūlējās pasmaidīt.

—   Tagad nu es varu vismaz raudāt, meistar.

Viņš noraidoši pamāja.

—   Jūs arī bez tā būtu iemācījusies raudāt, bet toreiz tā bija noziedzīga pārdrošība no manas puses. Es atceros vēl, kā jūsu vīrs atnāca pie manis: «Bēthoven, jūs zināt, mūsu zēns ir

miris, un Doroteja sastingusi ka marmors. Viņa nespej raudāt.»

Bēthovens ievilka dziļi elpu, it kā tikai tagad aptvertu visa sava izaicinājuma neapjaušamo nozīmi.

—   Vai atceraties vēl, Ertman, kā es augstprātīgi atbildēju: «Atsūtiet tik viņu pie manis,» — un, kad viņa ieradās, mani pārņēma saltas bailes. Jo tā taču bija pārdrošība — likt raudāt mātei, kuras sirds bēdās sastingusi! Mani pirksti drebēja, kad es piesēdos pie flīģeļa, un tā man patiesībā vēl nekad nebija gadījies. Es spēlēju, bet tas nav mans nopelns, ka viņa sāka raudāt. Skaņas pašas pieteicās, man tās vajadzēja tikai tvert.

Baroniete Ertmane noglāstīja viņa roku.

—   Jūs labais un dižais cilvēk! Cik daudz pateicības esmu jums parādā!

Viņš samulsa un labsirdīgi bārās: — Un vai tad man nav jums jāpateicas, ko? Jūs laikam esat aizmirsusi, kādēļ es jūs nosaucu par savu Doroteju Cecīliju, manu klaviersonātu patronesi? Neviens cits vairs nav tās tik lieliski spēlējis, ar tik pareizu takts brīvības izpratni, kā es to saucu, tātad nevis spēlējis vēsi pēc takts, bet pēc jēgas, pēc būtības. Te jau sen viss ieslīcis akadēmismā. Cilvēki, arī mākslinieki, plinkšķina . .. ļoti veikli! Ļoti veikli! . . . Notis, — un tur, kur rakstīts piano, viņi to ievēro, un, kur forte, — spēle kļūst skaļāka. Jā, izņemot jūs, jau toreiz neviens cilvēks Vīnē nebūtu spēlējis manas sonātes. Tas būtu bijis tāpat kā šodien . . .

—   Kā šodien? … t

Bēthovens atbildēja tik līksmi, it kā viņam būtu pavēstījama kāda sevišķi laba ziņa.

—   Jā, kā šodien. Šodien, tāpat kā vienmēr, tiek spēlētas vai vienīgi galma kapelmeistara kunga un galma komponista Taibera sonātes, un es — lūdzu, neatraujiet man tādēļ savu draudzību! — esmu noslīdējis līdz «plebejiskajam nerram».

Ģenerālis Ertmans bija piegājis pie flīģeļa. — Paskaties tikai, Doroteja, šo dārgo angļu flīģeli ar virtuozu vārdiem inkrustācijā!

Bēthovens smējās. — Tas, ģenerāl, tā laikam arī piederas man, ģenerālisimusam, kas izcīnījis «Vitorijas kauju». Starp citu, mani kā uzvarētāju iecēluši par goda biedru Laibahas filharmonijas biedrībā un Steiermarkas mūzikas biedrībā, un tagad esmu ziņkārs, ko abi mani briesmoņi, ar kuriem es jau

gadiem ilgi izcīnu kaujas, ienesīs slavas un goda ziņā. Varbūt nospēlēt jums kādu vietu no savas Devītās simfonijas? Es parasti gan neko vairs nespēlēju klausītājiem, bet jūsu apmeklējums iznīcinājis visus manus labākos principus, un es gribētu savai Dorotejai Cecīlijai vēlreiz parādīt sevi kā «klavieru valdnieku», kā mani reiz kāds — jūs taču vēl to atceraties? — kāds mazs vīrelis laikam gan vairāk aiz pārskatīšanās notitulēja. Es gan nekā vairs nedzirdu, bet piesist, liekas, vēl joprojām piesitu pareizi.

Bēthovens atsēdās pie flīģeļa.

—   Tam jābūt kaut kam priecīgam, tāpēc ka jūsu apmeklējums sagādājis man tādu prieku. Varbūt Molto vivace ar tā rosīgo nemieru, ko es aizvien vairāk sakāpinu līdz pat ritmo di tre battute! Doroteja Cecīlija, vai jūs vēl atceraties no mūsu teorijas stundām, ko tas nozīmē? Un jums, protams, tas jāiedomājas orķestra izpildījumā. Es jums palīdzēšu, nosaucot instrumentus, un man liekas — tas būs ļoti jautri.

Viņš piesita. — Koka pūšamie instrumenti. Tagad bungas un atkal koka pūšamie. Kad es beidzot atgriežos pie iepriekšējās četrceturtdaļtaktu grupas — ritmo di quattro battute, — tad gan man jāizmanto daži kompozicionāli triki — sašaurinājums, pretkustība, bet tas tomēr ir jautri, ko? Tā, un tagad mēs tūlīt esam pie Coda. Tutti — un tagad pūš bazūne, ko es esmu šim nolūkam patapinājis, — pavēle trauksmei rimties, vispirms fortissimo un tad …

Bēthovens spēji pagriezās un acīm redzami nokaunējās.

—   Piedodiet! Es biju pavisam aizmirsis, — flīģelim taču vairs nav stīgu. Es liku tās izņemt, tāpēc ka tika traucēta visa māja. Neskumstiet, Doroteja Cecīlija! Es taču dzirdu vēl pietiekami, arī tad, ja es . . . — viņš pieskārās ausij, — šeit neko vairs nedzirdu.

Kad viņi bija izgājuši laukā uz kāpnēm, Ertmana kundze raudāja nevaldāmi un ģenerālis aplika roku sievai ap pleciem.

—   Jā, tas bija briesmīgi, mīļā! Vienā laidā tikai veserīšu klaboņa un rīboņa. Vēl nevienā kaujas laukā es nebiju pieredzējis kaut ko tik baismu.

Viņa beidzot pacēla galvu. — Vai tad ir dievs debesīs? Es to jau toreiz sev jautāju, kad mūsu zēns nomira, un tagad es to jautāju atkal. Vai var būt dievs, ja viņš to pieļauj? Bet. . .

—   Kas ir, mīļā? . . .

—   Vai tu ievēroji, cik apskaidrota tobrīd bija Bēthovena seja?

Bēthovens atveldzēja acis un ikreiz, kad apmainīja apliekamos, pameta skatienu pulkstenī, ko bija nolicis blakus bļodai.

Četrpadsmit minūtes! Ārsts bija noteicis minimumu trīsdesmit minūtes, bet tik daudz laika nevarēja upurēt. Mesu vajadzēja turpināt.

Viņš nosusināja acis un palūkojās spogulī. Nē, tā nebija maldīšanās. Vai dzeltenā kaite viņu atkal piespiedīs nedēļām ilgi palikt gultā? Un reimatisms un šīs sāpes zarnās? Mācītie vīri to sauca par «vēdera plēves iekaisumu», bet ar šo diagnozi atvieglojums bija radies vienīgi viņa naudas makam.

Tālāk! Neizšķiest laiku, tīksmi studējot savas paša pārlieku augstu novērtētās sagandētās miesas garastāvokļus! Cik daudz viņš jau bija izšķērdējis dzirdei vien! Tagad tā nu ir galīgi norakstīta. Fine. Tacet! . . .

Kur palikušas pēdējās piezīmes?

Bēthovens izkravāja no kabatas ēdienu kartes, viesmīļu rēķinus un no avīžu malām noplēstas papīra strēmeles. Visur bija steigā uzmestas notis. Ak, šī Missa un Devītā! Neviens no darbiem nebija viņu vajājis tik nežēlīgi kā šīs abas erīnijas, kas brīžiem atkal likās eņģeļi ar pārdabiski skaistām balsīm. 7

Eņģeļi? . . . Vai tam bija sakars ar viņa piezīmēm? Viņš to nespēja izdibināt, tas bija mocoši. Vai mesa tagad, īsi pirms sava nobeiguma, paliks uz vietas? Viņam taču bija vajadzīga arī nauda!

Nauda! Tas bija pretīgs vārds, bet Blehlingera institūtam bija jāmaksā par zēna audzināšanu. Protams, viņam vēl piederēja banku akcijas, ietaupījums no «slavas» laikiem, bet tās jāglabā Kārlim. Viņš tālab pat atteicās no sava ilgu sapņa īstenošanas — nopirkt mazu mājiņu Medlingā, lai tiktu vaļā no mūžīgās noņemšanās ar māju saimniekiem. Nauda! Nevarēja taču aizvien ļaut sevi apskurbināt eņģeļu dziesmām vien, — kāpēc šodien pastāvīgi prātā eņģeļi? Nauda, proti, bija nepieciešami vajadzīga.

Uz galda gulēja avīze, kas bija pārpilna ar dienas notikumiem.

«Celmīra» — jaunākā Džoakino Rosini opera. Vīnes pasūtīta, pirmizrāde Vīnes operā. Publika sajūsmā trako, izrādē ieradies pats maestro. Vēl gan jauns cilvēks, ap gadiem trīsdesmit, bet viņa dzīves ceļš jau kopš ilga laika bruģēts ar naudu, ar visdažādākajās zemēs kaltiem dukātiem.

Rosini neapstrīdami kaut ko spēja, un uz spējīgu pratēju nedrīkst būt skaudīgs. Lielajā mākslas mežā bija visdažādākie dziedātājputni, un viņš negribētu mainīties ar Rosini, tāpat kā Rosini droši vien negribētu mainīties ar viņu.

Tātad dusmoties uz Rosini nebija iemesla, bet, ja jau, tad vienīgi uz vīniešiem, kas pēkšņi kopā ar recenzentiem izturējās tā, it kā «Celmīra», kuras partitūru viņš bija lasījis, un Rosini, vienīgi Rosini būtu mūzikas nonplusultra!

Nu, viņa Missa arī bija mūzika, un tāpat gan Devīto simfoniju varētu apzīmēt par sava veida mūziku.

Eņģelis?

Soprāns?… Un kāds tonis? …

Augstais la bemols!! …

Jā, tas bija atrisinājums.

Bēthovens piēsita uz flīģeļa la bemolu un — atrāva roku atpakaļ.

Šī mazā, mīļā raganiņa Minjona! Mazā stūrgalve, kas bija gluži citāda nekā pārējie Jozefīnes bērni! Bēthovens pēkšņi bija atklājis, ka flīģelim atkal uzvilktas stīgas, un labais, dievbijīgais brīnumdakteris, — ja viņš arī nevarēja darīt brīnumus, — bija viņam šajā sakarā paskaidrojis: «Tā vēlas mazā Minjona fon Štakelberga, lai jūsu flīģelim būtu atkal stīgas! Jums jādzird, kad jūsu dzirde atgriezīsies. Minjona šim nolūkam upurējusi savas krājkases saturu, un ja nu tas nepalīdz!»

Šis mazais notikums bija kā augstais la bemols, ko dziedāja eņģelis, soprāns, — un gandrīz ar bērna balss maigumu.

Bija tūkstoš astoņi simti divdesmit otrā gada oktobra beigas, un Bēthovens trakoja: — Kā sauc šo zosi?

Viņa palīgs un sekretārs Šindlers, kas centās būt noderīgs, kur vien tik varēja, brēca viņam ausī: — Vilhelmīne Šrēdera.

Viņa esot saderināta ar kādu aktieri Devrēnu.

Bēthovens noskurinājās aiz pretīguma.

Te nu bija šis Šindlers ar sauso dvēseli un viņa elpa, kas Bēthovenam bija iesitusies degunā. Taisnība, viņam bija vajadzīgs šis cilvēks, ko viņš klusībā dēvēja par savu «Vāgneru» pēc smieklīgā tēla Gētes «Faustā», bet. . .

—   Šrēdera jaunkundzes mīlas piedzīvojumi mani neinteresē. Ak uzvedīšot «Fidelio»? Kā gan Austrijas ķeizariene nākusi šajos apstākļos uz tik absurdām domām — vaiņagot savu vārda dienu taisni ar kāda vācu komponista operu?

Šindlers sakārtoja brilles. — Viņas majestāte apbrīno jaunkundzi kā jaunu Burgteātra zvaigzni. . .

—   Septiņpadsmitgadīgu zvaigzni! Zvaigzni — bērnu!

—   … un viņas majestātei visužēlīgi labpaticies piedāvāt Srēdera jaunkundzei, savai mīlulei, vārda dienas svinību uzvedumu novembrī kā benefici, un Srēdera šim nolūkam izraudzījusies «Fidelio».

—   Tik dziļi esmu jau grimis, ka manu «Fidelio» degradē par bērnu rotaļlietiņu!

Šindlers uzrāva mazliet nošļukušos plecus. — Dekorāciju un arī citādā ziņā tas būšot neparasti spožs uzvedums.

—   Tā? Lieliski, un es diriģēšu.

—   Meistar! . . .

Bēthovena seja saviebās izsmieklā.

—   Kādēļ ne? Kurlais diriģē, un jauna zoss gāgina. Dodiet Umlaufam atbildi. Es diriģēšu, tad tarss būs pilnīgs.

Bēthovens neļāva sevi atrunāt. Iepriekšējos mēģinājumus drīkstēja vadīt Umlaufs, taču ģenerālmēģinājumā — uzveduma dienā ap pusdienlaiku viņš pats stāvēja uz diriģenta podija.

Bija aukstas, miglainas novembra dienas, Bēthovens nejutās labi, viņu kratīja drebuļi, tāpēc viņš atstāja mēteli mugurā un pat lielo, pelēko platmali galvā. Drudzī kaistošās acis kvēloja kā dēmonam. — Beidzot instrumenti noskaņoti? Cik ilgi tas vilkās? Lūdzu, uvertīru. — Viņš nedzirdēja nevienu vienīgu toni, tomēr redzēja, kā iekrita atsevišķie instrumenti, un bez tam zināja katru noti.

Uvertīru nospēlēja bez traucējumiem. Pacelt priekškaru!

Valsts cietuma pagalms. Viss, kā libretā norādīts, bet sakarā ar majestātes vārda dienas svinībām izveidots ar jo sevišķu rūpību un prasmi. Aizmugurē galvenie vārti un augstais mūra valnis, virs kura pacēlās pāris zaļu lapotņu — brīvības sveiciens bezcerībā.

Mazais vārtsarga namiņš un Marcelīne, kas namiņa priekša gludina veļu. Zakino, kurš mīlas pilniem skatieniem vēro pa logu Marcelīni.

Zakino partija. Raušera kungs jau to nodziedās, kā nākas.

«Nu, dārgumiņ, beidzot divatā esam,

No sirds reiz patērzēt varam …»

Cik pārliecinoši vīzdegunīgi Marcelīne gludinādama pavēra savu mutīti! Nu jā, atzīts teātra spēks, Demmera jaunkundze.

«Nav vaļas niekus melst, nudien,

Kad steidzams darbs man darāms.»

2akino:

«Tik vārdiņu, ak tiepša, tu . ..»

Sākt, Demmera jaunkundzi

«Nu saki, gan jau dzirdēšu.»

Nu jau arī Roko bija uz skatuves, viss ritēja lieliski, un tūliņ jāuznāk arī Fidelio-Leonorai.

Tur viņa bija — tieši pēc scenārija priekšraksta. Tumšs kamzolis, sarkana veste, tumšas bikses un īsi zābaki. Plata melnas ādas josta ar vara sprādzi, mati paslēpti zem tīkliņa …

Glīts radījumiņš, nu jā, jauns, nenobriedis un iedomīgs septiņpadsmit gadu vecs skuķēns, kurš uzdrīkstējies .. . Seja vēl bija novērsta. Uz muguras viņai bija grozs ar pārtiku un rokās važas, kuras tikko atnesusi no kalēja.

Viņa nolika važas zemē pie vārtsarga namiņa, no nastas atbrīvota, dziļi un atviegloti uzelpoja un parādīja savu nogurušo seju. Bēthovena sirds mežonīgi un dobji iepukstējās: Jozefīne …

Iesākās rečitatīvs, runātais dialogs visiem četriem, un tas bija žēlastības brīdis. Viņš varēja saņemties. Jozefīne pirms vairāk nekā divdesmit gadiem… Tā bija un arī nebija Jozefīne. Tā bija — vismaz šeit uz skatuves — lieliskā, uzticīgā, mīlošā sieva, un viņas balsij vajadzēja tāpat atbilst viņas ārienei un tēlojumam. Bēthovens gan nevarēja balsi sadzirdēt, taču noslēpumainā kārtā viņš spēja nolasīt no lūpām kādas balss harmoniju vai disharmoniju.

Citi spēlēja izcili, viņa vēl labāk. Taču no kā gan meitenei bija bailes? Nebija ne mazāko šaubu, ka viņa no kaut kā baidījās. No kā? …

Varbūt no viņa? Jā, patiešām, no viņa! Meitene neizlaida viņu no acīm, kurās visu laiku gailēja bailes.

Vajadzēja tūdaj parādīt kādu zīmi, lai viņu nomierinātu, un tāpēc viņš uzsmaidīja meitenei, atsegdams savus ilkņus: beidzot, beidzot esmu tevi atradis, tu manu sapņu tēls, mana Leonora.

Vai viņa saprata? Likās, ka jā, jo viņa bija kautri atsmaidījusi pretī un pat pamanījusies tēlodama, citiem neredzot, aiz pateicības viegli palocīties. Baiļu izteiksme no acīm bija pazudusi, un nu — viņa izslējās. Radās iespaids, ka tikai tagad viņa pa īstam gribētu sākt spēlēt.

Pie velna! Arī viņam vajadzēja saslieties, saņemties! Ar stingu raudzīšanos vienam otrā vien te nebija līdzēts. Kvartets, kanons…

Sākt!

Marcelīnes lūpas jau kustējās.

«Caur sirdi nemiers trauc,

Pilns jausmu dīvainu;

Viņš mani mīl, nu Jauts Man sajust laimību.»

Tas bija kanons, ar kuru viņam toreiz, majestātēm klāt esot, bija gadījusies ķeza. Taču šodien laimes brāzma viņu . . .

Lūdzu, bērns!

Viņš zināja, kā meitene dziedās, un tagad viņa dziedāja. Meitēn!

Tā patiesi bija viņa Leonora!

Viņš pamāja, lai izvilinātu balsu iekrišanu: Roko, Celtnera kungs! Kaut kas atkal nelikās esam kārtībā. Panti, kurus viņš atcerējās, domās izrunādams līdzi, nesaskanēja ar lūpu kustībām. Zakino, kuram būtu kārta, vispār neiesāka. Orķestrī mūziķi nolika savus instrumentus, un Leonora, viņa Leonora raidīja viņam bezgala skumju pilnu skatienu. Šis nolādētais kanons!

Šindlers paraustīja viņu aiz piedurknes, un viņš mehāniski pasniedza savu sarunu burtnīcu. Tad viņš lasīja: — Neturpiniet! Mājās parunāsim.

Ar vienu lēcienu Bēthovens atradās parterā. — Nu nāciet taču!

Savā dzīvoklī viņš nokrita uz sofas un aizklāja ar rokām seju. Stundām ilgi viņš tā gulēja un tikai šad un tad paraudzījās sienas pulksteni.

Teātra laukumā ļaužu pūlis patlaban dziedāja par godu ķeizarienei un ķeizaram Haidna komponēto himnu, un tagad Umlaufs droši vien jau diriģēja uvertīru.

Pulksteņa rādītāji virzījās aizvien vairāk un vairāk uz priekšu. Tad — uz skatuves uznāk Vilhelmīne Srēdera un noliek važas, kuru žvadzoņu viņš jau ari vairs nebija dzirdējis.

Viņa dzied, jā, viņa dzied, un viņš skaidri dzird vārdus, kurus dziedot viņa atkal uzlūko viņu ar bezgala skumju skatienu:

«Ak bezgalīgais posts!»

Viņa Leonora, nebūdama vainīga, viņu samulsināja un iegrūda pašā dziļākajā elles bezdibenī!

Nē, viņa Leonora nebija vainīga. Vainīgs bija viņa kurlums. Kāds liktenis . . .

Desmit gadu vecais Gerhards fon Breinings, viņa drauga — galma kara padomnieka fon Breininga dēls no otrās laulības, bija uzmeties ar ceļgaliem uz krēsla un mirdzošām acīm raudzījās uz Šlemmera kungu, sakumpušu, vecu vīriņu, kurš patlaban iedziļinājās Missas solemnis partitūrā. Tā bija pirmā iepazīšanās ar partitūru, un kopētājs noskaidrojamu jautājumu dēļ steidzās to izskatīt komponista klātbūtnē.

—   Vai varat izlasīt, Šlemmera kungs?

—        Izlasīt?! … — Kopētājs sašutis raudzījās pāri brillēm.

—   To var tikai uzminēt. Jo tas ir ļaunāk nekā ķīļu raksti, ko Grotefenda kungs tagad atšifrējis.

—   Kas ir ķīļu raksti?

—        Tie ir senās Babilonijas raksti tajos laikos, kad cilvēkiem vēl bija gaiļu kājas un viņi kašņājās pa mēslu čupām.

Gerhards smējās, un Bēthovens ar labpatiku noraudzījās uz abiem.

—   Ko jūs tur mani aprunājat, jūs blēži?

Gerhards lēkšus pielēca pie Bēthovena, aplika viņam ap kaklu roku un kliedza ausī: — Mēs apbrīnojam tavu nošu rakstu, tēvoc Ludvig.

—   Ak jūs palaidnieki.

—   Tēvoc Ludvig, kāda tev skolā bija atzīme rakstīšanā?

—   Vienmēr piecnieks.

Šis apgalvojums izraisīja zēnā sajūsmu, viņš lēkāja un zināja, ka viņa lūpas skaidri veido vārdus: — Tēvoc Ludvig, tev tūdaļ uz vietas par katru atzīmi, kas bija mazāka, jāmaksā par sodu viena konfekte. — Gerhards tūliņ ari atnesa bundžu.

—  Cik tu dosi no brīva prāta?

—        Nu labi, divas. Iespējams, ka mana atmiņa ir mani vīlusi.

—   Tava atmiņa tevi vij joprojām, tēvoc Ludvig!

Gerhards noskaitīja: — Viens, divi, trīs, četri, pieci. Tik

daudz vismaz man ir tiesības prasīt.

Šlemmers purpināja: — No manas puses ņem mierīgi vēl piecas klāt.

Bēthovens bija pamanījis lūpu kustības. — Šlemmer, nesamaitājiet man Podziņu.

Tā bija palama un mīlināmais vārds, ko viņš bija zēnam devis. Bēthovens apkampa viņu. — Tagad uzklausi labi, Viesuli. Tev jāaizrikšo pie fon Cmeskala kunga. Aiznes viņam pudeli, kas stāv tur uz palodzes. Viņam tā jāizdzer un jākjūst drīz veselam. Paziņo viņam šo pavēli un neblandies pārāk ilgi apkārt, jo citādi tavs tēvs un māte vainos mani.

Zēns piegāja pie loga un paskatījās laukā uz ielu.

—   Šlemmera kungs, «Chevalier» ir klāt.

Viņš pagriezās pret istabu. — Tēvoc Ludvig, tavs brālis Johans brauc šurpu.

«Chevalier» — šādā vārdā Breinings nievājoši bija nosaucis muižas īpašnieka kungu Johanu van Bēthovenu.

Pa Kota ielu, kas bija mazliet nogāzena, šurp brauca tāda kā muižas īpašnieka karikatūra. Daži garāmgājēji palika stāvam un, galvas šūpodami, noraudzījās pakaj pārspīlēti greznajam, četros zirgos iejūgtajam, vecmodīgajam faetonam, kura koka dajas pastāvīgi šķobījās, bet nolietotais aizjūgs zvalstījās. Uz pakajējā zemā sēdekja, rokas sakrustojuši, sēdēja divi tresaini kalpotāji, kas šķita saposušies masku gājienam par vissmalkāko kungu sulaiņiem, bet vēl trakāku iespaidu radīja pats pajūga vadītājs, muižas īpašnieka kungs.

Tā kā spīdēja saule, viņš bija novilcis mēteli, varbūt arī gribēja, iebraucot Vīnē, parādīt savu greznāko kārtu, kas Jāva nomanīt, ka tika izvilkta no piesmakuša skapja tikai sevišķos gadījumos. Zilo fraku ar pārāk uzkrītoši spožām

pogām, bez šaubām, bija sameistarojis ciema skroderis, taču arī vissmalkākais drēbnieks nebūtu bijis spējīgs ar savu mākslu uzveikt šo stūraini smagnējo, it kā slikti aptēsto, greizo augumu. Balta veste koši dižojās virs piparu un sāls krāsas kokvilnas biksēm, rokās kučierētajam švītam bija diegu cimdi, kuriem pirksti bija par gariem, tie atlocījušies šļaugani kuļājās.

Johans bija gandrīz galvas tiesu garāks nekā Ludvigs, viņš gāja, vienu plecu izbīdījis uz priekšu, un, tā kā viens lūpu kaktiņš bija savilkts uz augšu, viņš likās allaž zobgalīgi smīnam. Gadu gaitā tieši šīs groteskās iezīmes bija aizvien vairāk saasinājušās.

—   Johan! Tas tik ir pārsteigums! Kā labi atbrauci?

Johana žests nozīmēja: augstākā mērā neiepriecinoši, bet

galu galā man jau vajadzēja atstāt visu likteņa varā, lai palūkotos, vai te viss kārtībā.

—   Tu taču manu vēstuli saņēmi?

Johans pasvītroti lēni vilka nost diegu cimdus un ierotīja tos vienu otrā.

—   Mēs par to parunāsim.

Slemmers dzirās bāzt manuskriptu mapē:

—   Līdz šai vietai jau tomēr varēs kopēt.

Johans van Bēthovens jautāja: — Kas tas ir par mūzikas gabalu?

—   Kāda mesa, van Bēthovena kungs.

Johans van Bēthovens uzlūkoja brāli. — Kas?

—   Mana Missa solemnis.

—       Missa solemnis? Ja es vēl neesmu no saviem aptiekāra laikiem aizmirsis latīņu valodu, tad «solemnis» taču nozīmē «svinīgs»?

Tagad savādā kārtā Johana sejā bija izdzisis pat zobgalīgais smīns, un Slemmers steidzās pazust no istabas. Arī Viesulis-Podziņa izspruka pa durvīm kā pelīte, kas atradusi izeju no slazda. Brāļi bija vieni, un saruna ar piezīmju burtnīcas palīdzību varēja noritēt vēl skaidrāk.

—        Un uz šis Missa solemnis rēķina — ja nu tā vēl būtu muzikāls grāvējs kā tava kaujas mūzika! — lai es tev aizdodu tūkstoš guldeņu?

—   Esmu naudas grūtībās, Johan.

—        Kad tad īsti tu neesi bijis naudas grūtībās? Un tieši tagad mesa ar tik grandiozu nosaukumu, — tātad atkal uzpūsts

bada ielāps. Ak, šie tavi nosaukumi! Tava Varoņsimfonija tev vēl nav ienesusi ne tūkstoš guldeņu. Pie kā vēl tu patlaban strādā?

—   Pie savas Devītās simfonijas.

Johans nopūtās, pievērsis acis zemajiem griestiem, un tad rakstīja: «Devītā simfonija! Ar astoņām simfonijām tu neesi guvis panākumus, bet tev jāraksta devītā! Uz manas kabatas rēķina! Bet, manu mīļo Ludvig, man nav viegli nopelnīt naudu. Ko tu vari man dot ķīlai?»

Bēthovens juta, ka viņu draud pārmākt spējas dusmas, bet viņa situācijā tā būtu bezjēdzīga varonība. Viņš senāk bija atbalstījis Kārli un Johanu, pat aptieka Linčā bija nopirkta pa dajai vēl ar viņa naudu, — un tagad pateicības vietā? .. .

—   Es zinu, ka tu mērķē uz akcijām, Johan. Tām jāpaliek Kārlim, tomēr labprāt varu tev ieķīlāt kādu no tām, kuru izpirkšu. Vai tev nauda ir līdzi?

Tam vajadzēja skanēt vienaldzīgi un vēsi, bet kaut kā viņu nodeva steiga, ar kādu viņš jautāja, tā ka Johans varēja vēl turpināt viņu pazemot.

—   Un ja man tā nebūtu? Johana van Bēthovena vārds — Gneiksendorfas pie Kremzas Vasermuižas īpašnieka vārds — ir visās Vīnes bankās labā slavā. Jā, kālab gan tu neaizņemies naudu pret vekseli? Nav vienkāršākas procedūras par to. Tev vajadzīgs tikai uz papīra gabala, kurā atzīmēta vēlamā summa, uzrakstīt savu vārdu: Ludvigs — van — Bēthovens. Jeb? . ..

Šlemmera kungs izskatījās vēl vairāk sanicis.

—   Te nu es nesu mesas nobeigumu. Esmu ar pārrakstīšanu aizkavējies.

Aiz katra teikuma viņš aizgūtnēm kampa gaisu. — Mana slimība. Man tāda nojauta, ka šī ir — mana pēdējā kopija.

Bēthovens sasprindzināti vēroja Šlemmera kunga lūpas, lai nezaudētu ne vārda. Tad viņš iesmējās.

—   Slinkiem indivīdiem, uz kuriem nevar paļauties, nekad netrūkst ieganstu.

—   Van Bēthovena kungs . ..

—   Es pazīstu šādas aizbildināšanās trikus un paņēmienus, tāpēc, ka arī es piederu pie tiem cilvēkiem, kas, cik vien iespējams, nokavē katru termiņu. Ar šo mesu — jūs to, starp

citu, esat ļoti skaisti pārrakstījis! — gāja jo sevišķi bēdīgi. Tai vajadzēja būt gatavai tūkstoš astoņi simti divdesmitā gada marta beigās uz erchercoga Rūdolfa iesvētīšanu par arhibīskapu. Turklāt es darbam biju paredzējis divus gadus, un tagad jau ir divdesmit trešā gada marta sākums, tātad man bija vajadzīgi pieci gadi. Astoņpadsmitajā martā, gadadienas priekšvakarā, tagad beidzot gribu pasniegt arhibīskapam mesu.

—   Sis nogurums . ..

—        To nevaram ņemt vērā, jo mēs abi esam notiesāti rikšot, rikšot, līdz jūgā pakrītam.

Istabā stāvēja Černi.

—        Labrīt, meistar! Labrīt Šlemmera kungs! Meistar, zēns gaida jau vairāk nekā stundu.

—   Kāds zēns?

—   Mans skolnieks, kuru es jums gribēju parādīt.

—        Pareizi, brīnumbērns. Černi, jūs zināt, ka es par brīnumbērniem neesmu augstās domās.

—        Protams, protams, bet jūs taču zināt manu sapni par pianistu dinastiju. Es biju jūsu skolnieks, un šis zēns ir mans skolnieks. Man būtu svarīgs jūsu spriedums, vai viņš ne . ..

—   Kas tad??. .

Černi varēja runāt klusu, jo viņš zināja, ka viņa mīļotais, dievinātais skolotājs, sen viņu tuvu pazīdams, spēja nolasīt no lūpām katru vārdu. — … vai viņš nevarētu turpināt Bēthovena dinastiju.

—   Un kāpēc tad jūs to resgali neatvedāt līdzi?

Černi paraudzījās apkārt. Viņš arī negribēja neko teikt par noskaņojušos flīģeli.

—        Tas ir pārsteigums, meistar, bet, ja tas neizdodas, tad jūs drīkstat vainot tikai mani.

—   Pārsteigums?

—   Lūdzu, nāciet.

Kad viņi Mazajā redutu zālē uzkāpa uz podija, Černi paskaidroja: — Mums, proti, vajadzīgi divi vienādi noskaņoti flīģeļi, meistar.

—   Kādēļ?

—   Tāpēc ka pie viena no tiem es būšu orķestris.

—   Orķestris? Kuru koncertu tad jūs gribat.. .

Černi vēlējās izlikties jautājumu nedzirdam. Mazs, uzkrītoši

skaists zēns dziļi un godbijīgi palocījās. Viņa šaurā sejiņa bija nāves bālumā.

Bēthovens aplūkoja zēnu ar pēkšņu labvēlību, varbūt arī līdzcietību.

—        Bailes? No manis tev nav jābaidās jeb tomēr — baidies vien mierīgi. Man arī bija bailes, kad es toreiz savam skolotājam Kristiānam Gotlībam Nēfem spēlēju uz ērģelēm, un tavs skolotājs, kā tu domā, cik daudz baiļu tas nav izjutis?

Vēl tagad, to visu atceroties, Bēthovens ļaunā priekā berzēja rokas.

—        Nē, paldies, nevajag krēslu, Černi. Es stāvēšu blakus zēnam. Ko jūs nupat viņam teicāt?

Černi vilcinājās.

—        Zēns tikai vēl vairāk nobijies, nekā jau bija pirmīt. Nu tad runājiet taču, Černi.

—        Nu jā, es teicu: šis cilvēks, kas stāv tev blakus, nozīmē vairāk nekā tūkstoš cilvēku, ja tie būtu zālē.

—   Un ko vēl? Jūs runājāt ilgāk.

—   Es teicu: un nepievilies. Viņš dzird arī ar acīm.

—   Černi, jūs vēl arvien ko noklusējat. Tātad? . . .

—        Tad es vēl teicu: spēlē tagad tā, it kā visa tava dzīve būtu no tā atkarīga. Jo tu spēlē Ludvigam van Bēthovenam.

Bēthovens purināja galvu. — Černi, jūs taču pats esat ievērojams pedagogs.

Atzīšanās bija padarījusi Černi nervozu. Viņš jautāja:

—   Gatavs?

Zēns, zobus sakodis, pamāja. 7

—   Es skaitu: viens, divi — uzmanību!

Tramm!!

Černi atrāva rokas no taustiņiem. Orķestrim bija tikai viens piesitiens, bet no tā atbildei izšļāca vesela strūkla, kurai zēns ar saviem mazajiem pirkstiņiem lika uzšauties augstu gaisā.

Tramm!

Skaņas mutuļoja un uzšalca vēl augstāk.

Bēthovens uzmeta Černi laipnu mirkli, kurā gan arī pavīdēja nopaļājums. Pati par sevi tā ir jauka iedoma — ņemt manu klavierkoncertu Mi bemol mažorā, bet zēns jau nekādā ziņā nespēs to veikt, jo sevišķi šo daļu ar milzīgajām tehniskajām grūtībām!

Tramm! . . .

Bēthovens gluži vai pētīja mazās, trauksmainās, ņirbošās rociņas un pirkstiņus, vienreiz paraugoties no diskanta puses un tad pieiedams basa pusē, kur viņš tālu pārliecās pār pirkstiem un taustiņiem un klausījās.

Nē, viņš nedzirdēja nevienu skaņu, arī tad ne, kad zēns spēlēja fortissimo kā patlaban, un tomēr . ..

Orķestris, un tagad atkal solo tēma.

Bēthovens sarauca uzacis un rūca: — Paklau zēn, — nē, nē, spēlē mierīgi tālāk, neļauj sevi samulsināt. Es tikai gribu tev kaut ko teikt: orķestris man nepatīk. Tas man ir par gausu, un te tev mani jāatbalsta. Tu tātad vairs nespēlē man, bet gan manā labā, turot manu pusi. Saproti? Pamēģināsim taču, vai nevaram uzmundrināt orķestri. Pieliec tempu! Jā, tā, varbūt pat vēl maķenīt vairāk! Diezgan! Un tagad uguni apvaldīt… labi. .. labi!

Kad pirmā daļa bija pabeigta, Bēthovens jautāja: — Kā tevi īsti sauc?

Puisēna acis mirdzēja. — Francis Lists.

—       Kā? Tev jākliedz. Varbūt arī tad vēl es nedzirdēšu, bet tādā gadījumā es to labāk nolasīšu no lūpām.

—   Francis Lists!

—   Tā, Francis Lists, — un cik vecs?

—   Vienpadsmit gadu, meistar.

—   Vienpadsmit gadu! Tā, tā, vienpadsmit gadu.

Bēthovens smaidīja. — Tu jau turies braši kā mazs karavīrs. Tā, tā … Francis Lists un vienpadsmit gadu! Tātad, lūdzu, nākamo daļu.

Vēstule Nr. 31!

Ar to gan tika izšķiests laiks, kamēr Devītā un vēl joprojām arī «Oda priekam» gaidīja.

Bet varbūt patiešām viņu vēl turēja vecā «slava»?

Tas katrā ziņā bija labi domāts priekšlikums, ko viņa augstdzimušais, uzticīgais draugs un kādreizējais skolnieks erchercogs un arhibīskaps Rūdolfs, ar kuru varēja runāt par visu, bija ieteicis, kad viņš tam nodeva mesu.

—   Piedāvājiet taču mesu uz parakstīšanos.

—   Un kam, ķeizariskā augstība?

—        Nu visiem, kas ir kronēti ar zelta vai gara kroņiem, bet katrā ziņā ar dukātiem. Tātad arī Gēte, Kerubini…

—     Un par kādu cenu? Ja es pievienoju kopēšanas maksu par šo milzu darbu . . .

—     Tomēr vairāk nekā piecdesmit dukātu .. .

Bēthovens pamāja ar galvu. — Es saprotu. Par kādas

fregates lielgabaliem., kas raida iznicinošu triecienu citam kuģim, par pāris bateriju zalvēm, kas sagrauj mājas, izposta ar pūlēm uzbūvētos mitekļus un saplosa cilvēku augumus, maksā ar labu prātu tūkstoš dukātu un vēl vairāk. Bet par miera vēsti, — te nav runa par mani, bet par principu! — par miera vēsti, kas nākusi no sirds un kam vajadzētu iet pie sirds, par vēsti, kas iedrošina un mierina, zināmos apstākļos piecdesmit dukātu ir pārdrošs honorārs.

—     Tāda nu reiz ir pasaule, meistar.

—    Un ko par to saka dievība, visužēilgais virsbīskapa kungs? Ko saka baznīca — par šādu pasauli?

—     Baznīca? Jā, meistar, — tās valstība nav no šīs pasaules.

Arhibīskaps — viņš pats taču bija baznīcas valdnieks —

nebija vismaz ņēmis ļaunā šo dumpīgo jautājumu, un tagad nu vajadzēja pārrakstīt Šindlera vēstuļu uzmetumus, kurām bija jānonāk visos valdnieku un firstu namos, pie bagātajiem grāfiem un baroniem. Tās bija jāraksta ar paša roku, un arī ortogrāfijas kļūdas nedrīkstēja gadīties šajās vēstulēs — ubagotājās. Jo kas tad cits tās bija?

Vēstule Nr. 32. Allaž viens un tas pats šajā verdziskajā tonī! Labu darbu, līdz šim savu labāko, vajadzēja piedāvāt gluži kā ielu tirgotājam, kurš piedāvā savus krāmus nejaušiem garāmgājējiem! Kam tad šī vēstule bija jāsūta? Zviedru mākslas akadēmijai, kas viņu gan arī bija iecēlusi par goda biedru, protams, ne jau par mūziku, kas lūdz pēc miera, bet gan par savārstījumu ar pērkona mašīnām, ar kurām varēja imitēt artilērijas zalves.

Pēkšņi viņš samiedza acis un uzlēca kājās.

Pērkona mašīna?

Nē, bungu pērkonīgais ērģejpunkts ar pamattoni re! Protams, šā vai tā — trīsdesmit astoņas taktis, un tagad ievada kvintas motīvs, tomēr fortissimo! Labi, un varoņtēma — tā bija veiksmīgs tvēriens Devītajai — parādās atkal visā savā majestātiskumā — re minorā!

Cik pulkstenis? Ak debess!

Bēthovens metās uz virtuvi, jo vajadzēja taču uzrakstīt saimniecības vadītājai pasūtījumu, un šādā nodarbībā mirkli

vēlāk viņu sastapa Francis Griilparcers, kurš pavaļas bridi bija atnācis no valsts arhīva, kur viņš strādāja, lai apvaicātos par savu operas «Meluzīne» tekstu. Bēthovens viņu sākumā nepamanīja un klakšķināja tik uz šīfera tāfeles savus mežonīgos ķekšus tālāk.

Grillparceram ienāca prātā kāds Šekspīra tēls: ārprātīgais karalis Līrs . ..

Neviens aktieris nebūtu varējis labāk iedzīvināt šo lomu. Sirmie, izspūrušie mati, kas slējās stāvus gaisā, piere, galva kā no klints bluķa izcirsta, platās nāsis piešķīra sejai kaut ko līdzīgu lauvas izskatam, — un varenie žokļa kauli! Baku rētas un sarkanā sejas āda, acis tik mazas, kā iekaisušas dusmās un cīņas gatavībā, gandrīz vai prātā jukuša cilvēka neuzticībā. Augums pamazs un tomēr ciklopisks, — ārprātīgais Līrs, trūcīgi ģērbies, gandrīz vai skrandās, tāds, kāds viņš bija atgriezies savā paslēptuvē no vētras auros plosītā tīreļa. Šajā bēdīgajā paslēptuvē Kota ielas sešdesmitajā mājā — ar drūmo, bezcerīgo priekšnamu, nožēlojamās istabās. Flīģeli blaKus telpā sedza bieza putekļu kārta, kas tikai šur tur švīkām bija notraukta. Visapkārt mētājās porcelāna lauskas. *.

Grillparceram bija gadījies redzēt Bēthovenu kādā no lielajiem koncertiem Redutu zālē, un tagad šeit — šī dziļā krišana! Jaunais dzejnieks izjuta tumšas bailes, bet tās skāra viņu pašu. Viņam gan bija tikko pāri trīsdesmit gadiem, taču, neraugoties uz «Sapfo» panākumiem Eiropā, neveiksmju un neizdošanos viņš bija pieredzējis un pārcietis diezgan. Šis Bēthovens — Līrs likās šausmu pilns brīdinājums.

Kāda balss ar jūtamu sasprindzinātību un piespiestlbu kurluma dēļ, kas tai laupīja arī pareizo skaņu stipruma izjūtu, laipni ieķērcās: — Francis Grillparcera kungs, mans kādreizējais mazais draugs Heiligenštatē! Vienmēr, kad es jūs redzu, man par to jādomā. Starp citu, ja es esmu patlaban nikns, tad tas neattiecas uz jums. Mana saimniecības vadītāja «Šnapsta kundze»! Šī vienmēr rosīgi un veicīgi zēģelējošā fregate! Viņa neko neatceras, neko vairs nespēj nesaost, ne sagaršot un pilda manu nabaga kuņģi ar kapātām zābaku zolēm, kurās pat naglas vēl turas. Tā esot dzīve! Bet nāciet, mīļo Grillparcer, tepat mūzikas istabā. Atsēdieties! Nogrūdiet lauskas vienkārši no krēsla nost. Es tās vēlāk saslaucīšu.

Redzot Grillparcera izbrina pilno skatienu, Bēthovens piebilda: — Šnapsta kundze nedrīkst šajā telpā ienākt, jo kas var galvot, ka viņa manu Devīto simfoniju vai citu ko arī nenotur par lauskām un gružiem? Jūs atnācāt sava operas teksta — «Meluzlnes» dēļ! Bet man diemžēl…

Viņš meklēja vārdus, kas neaizvainotu, ko darīt arī nebija nekāda iemesla.

—     Es labprāt rakstītu operu, it īpaši tagad, kad mans «Fidelio» Kārļa Marijas Vēbera vadībā un ar Šrēderas piedalīšanos Drēzdenē tomēr guvis kaut ko līdzīgu īstiem panākumiem. Tas rada drosmi un vilina, bet? .. . Bet, mans mīļais Grillparcera kungs, cilvēks nekļūst jaunāks. Tā tur, — viņa roka norādīja uz nošu kaudzi, — reiz jau tā tiks gatava; taču tūdaļ atkal iedrošināties ķerties pie jaunas grēdas? Jo tuvāk vecumam, jo augstākas un klusākas kļūst kalnu grēdas. Jūsu teksts ir ļoti skaists, tie nav glaimi, un tomēr — es atzīstu to godīgi, un jums kā dzejniekam, kā māksliniekam ir tiesības dzirdēt patiesību: tas man neder.

Grillparcers grozīja platmali rokās.

—     Un kādēļ ne, van Bēthovena kungs?

—     Tā ir burvju opera. Notikumus atrisina piemīlīgas fejas un labdarīgi brīnumi.

Bēthovens pēkšņi kļuva uzmanīgs. — Kas jūs traucē, Grillparcera kungs?

Apmeklētājs norādīja uz atvērto logu, pa kuru plūda iekšā apdullinošs troksnis.

Bēthovens piecēlās un pameta skatienu šaurajā ieliņā.

—     Jā, to es nedzirdu.

Kalējs ar varenu Herkulesa stāvu pāri pietī lietuves pagalmā dauzīja pa milzīgu baznīcas zvanu. Viņš gribēja kaut ko atskaldīt, pārveidot, novērst kādu lējuma kļūdu, nelīdzenumu, un varēja redzēt, kā viņa roku muskuļu dzīslas spriegā piepūlē piebrieda.

Bēthovens aizvēra logu.

—     Fejas un brīnumi? Kā lai es jums to paskaidroju un pasaku?

Viņa smaids lūdza piedošanu.

—     Lūdzu, nepārprotiet mani. Ir skaisti, ja cilvēks spēj ticēt fejām un brīnumiem. Bet es? … Es domāju tāpat kā tur lejā kalējs …

Novembris?

Tātad bija laiks atgriezties no vasaras atpūtas. Bagāžu Bēthovens bija aizsūtījis iepriekš, pats nācis kājām un nu stāvēja atkal Kota ielā, kur no lejas nepatikā aplūkoja sava dzīvokļa logus.

Krēsloja, un skats uz nabadzīgo, zemo māju, iespiestu starp augstākām ēkām, radīja viņā aizvien vairāk pieaugošu netīksmi.

Virtuves logs nebija apgaismots, tātad sasveicinoties vismaz paliks aiztaupīta likšanās ar Snapsta kundzi. Taču Sindlers bija, ienīstais Sindlers, — jeb varbūt viņš nodarīja tam netaisnību?

Vai tās butu bailes vai kas cits, ko Bēthovens tagad izjuta?

Nu jau sešus gadus viņš strādāja pie simfonijas, un pirmās daļas varēja arī palikt, kādas ir. Bet pēdējā vēl arvien nepadevās. Tur vajadzēja būt kādai kļūdai. Bet kur, kur? …

Bēthovens uzsita mēteļa apkakli, it kā būtu jāizlaužas cauri kādam aizkaram, veselai rūpju un nepatikšanu brāzmai, šķērsoja ielu, klupdams uzkāpa pa akmens pakāpieniem un iegāja mājā. Viņam šķita, ka dzird aiz sevis ar dobju troksni aizkrītam durvis, — patiesībā viņš, protams, nedzirdēja nekā.

Gaiss priekšnamā bija sasmacis, un Bēthovens to tūlīt sajuta kā žņaudzēju roku pie kakla.

—     Labvakar, Sindler.

Šindlera lūpas kustējās: — Labvakar, meistar.

Sveces liesma šaudījās. Bagāža jau bija pienākusi, un uz flīģeļa, rūpīgi sakārtota, gulēja aprakstītu nošu papīru grēda, kuras virsotne nebija aizsniedzama.

—            Jūs, Sindler, esat sev sagādājis daudz puļu ar manām mantām.

Šindlera acis aiz brillēm, kas zibēja sveces gaismā, atmirdzēja pateicības, taču arī pārsteiguma pilns smaids. Tad viņš jautāja: — Vai ēdīsiet, meistar?

—     Nē, paldies.

Sindlers rādīja uz krāsni. — Kurināt?

—            Nē. Vai jūs neņemsiet ļaunā, ja es tagad gribētu būt viens?

Sindlers jau gāja pēc mēteļa.

—     Ar labu nakti, un vēlreiz daudzkārt pateicos, Sindler.

Bēthovens noraudzījās viņam pakaļ. Sindlers droši vien

gribēja labu, un vai tad viņš bija vainīgs, ka atstāja rēga iespaidu. Bija cilvēki, kas jau piedzima kā vecīši.

Vēl arvien mētelī, mīksto platmali galvā Bēthovens piegāja pie flīģeļa, no kura noņēma vienu manuskriptu saini pēc otra un lika pie malas.

Pirmās trīs daļas bija kārtībā. Jau pavirši izskatot, uzšķīlās uguns, no kuras viņš šo simfoniju bija radījis.

Vienīgi pēdējā …

Kopš jaunības dienām, jā, pat bērnības, vēl Bonnas laikos viņa domas bija nodarbinājis šis Šillera dzejolis, aizvien jaunos variantos viņa vecajās piezīmju burtnīcās bija atrodami par to vai veseli stāsti. Par kādu uvertīru un pēc tam par sava veida oratoriju. Nieki. Doma katrā ziņā bija pareiza: atsevišķas odas vietas apvienot vienā veselā.

Tikai — kā? Tagad viņa mati bija sirmi, un darbs vēl arvien nepakļāvās.

Varbūt tāpēc, ka viņš orķestra simfonijas pēdējā daļā gribēja ievest kori ar dziedātiem vārdiem? Tad nu gan ideja! Kur līdz šim kaut kas tamlīdzīgs dzirdēts!

Bēthovens pašķieba galvu un klausījās, kā viņš jau simtiem reižu bija ieklausījies sevī.

Klusums.

Viņš aizbīdīja manuskriptu prom. Tas tomēr bija veltīgi. Viņš labāk ķersies pie jauna darba, pie savas oratorijas «Krusta uzvara».

Tas ir, titulu varēja pārprast, ja nebija zināmi lietas apstākļi. *

Kopš divtūkstoš gadiem pastāv krusts, un tomēr tas vēl nekad nebija uzvarējis. Krustu cilvēki bija ļaunprātīgi izmantojuši liekuļošanai, saltiem darījumiem un pat par ieganstu kariem. Nu viņš gribēja krustam palīdzēt, tāpēc ka tas sludināja lielo cilvēcību.

Bēthovens tomēr atkal pievilka sev tuvāk jau sadedzināšanai nolemto nošu saini. Šī vieta… Piecpadsmit taktīs trūka izšķirīgās tercas, un līdz ar to radās kaut kas līdzīgs gruzdošai tumsai. Tēma re minorā — un otro vijoļu un violončellu drebošās, tukšās kvintsekstoles — tad mežragu gari stieptās, tukšās kvintas . . .

Allegio ma non troppo, un poco moestoso . . .

Jā, mežragi — mi—la, tenulo — izturēti, basā mi-la, šie steidzīgie čuksti bez melodijas, kuros nav ne mazāko cerību.

Pianissimo. Vai bija vēl kaut kas muzikāli pārliecinošāks bezcerības izteikšanai kā šīs tukšās kvintas ar visu savas tumsības noslēpumu?

Bet ja nu pēdējā daļā, dziesmai atskanot…

Un kā tālāk? Te pacēlās akmens mūris.

Dziesmai droši vien arī vēl vajadzētu pievienot rečitatīvu, — bet kā, kā? Ar kādu tekstu?

Nepanesams nemiers dzina Bēthovenu apkārt pa istabas sprostu. Patlaban viņš stāvēja pie loga. Iela jau bija gandrīz pilnīgi tumša, tajā tikai vēl vīdēja noteiktas un nenoteiktas ēnas kā baisas, tukšas kvintas .. .

Tad pēkšņi iešņācās uguns strūkla, kas viņu apžilbināja.

Ielas pretējā pusē zvanu lējējs bija izsitis tapu un kvēlojošais metāls izlija veidnē.

Cik Joti metāls steidzās veidot zvanu, kam, baznīcas tornī dārdot, būs jāpavada daudz cilvēku līdz kapa malai. Nu, kāzu gadījumā, piemēram, tas ieskanēsies ari priecīgākiem toņiem.

Priecīgākiem, — jeb vai tomēr tikai pie kapiem vēl skanēs tukšās kvintas?

Vai zvans dzied baritonā?

Kā būtu, ja viņš iespraustu šos vārdus: «Ak draugi, ne šīs skaņas! Lai atbalsojam tīkamākas un priecīgākas!»

Ja viņš tikai šos nedaudzos vārdus kā rečitatīvu? … To taču Šillers viņam gan varēja piedot. Un tad? …

Zvanu lējēja pagalms bija iegrimis tumsā, tukšo, bezcerīgo kvintu naktī, bet tagad viņu pašu bija apžilbinājusi zelta straume, kas putodama brāzmoja šurp un šalca viņam pāri.

Tukšā kvinta! Tukšā kvinta!

To vajadzēja tikai piepildīt.

Zvana mēlei jāzvalstās vienīgi šurp un turp, nedz uz augšu, nedz uz leju pa zvana bruņām, tukšo kvintu bruņām.

Bēthovens mēģināja, taustījās, un pēkšņi viņš iegaudojās, acis pārplūda svētlaimes asarām, acis, kas atkal bija kļuvušas lielas un melnas.

Līksme, dievu kvēle skaistā,

Elīzija, saules stars!

Cēlās uguns liesmā kaistot,

Bijīgs nāk pie tevis gars.

Bija tikai jāsmejas. Vajadzēja vienīgi aizpildīt tukšu kvintu.

Bēthovetia vecais kaujas sauciens, kas bija domāts viņa un ikkatrai mākslai, skanēja: vienkārši, vēl vienkāršāk!

Viņš smējās sevī.

Nē, vienkāršāk vairs nevarēja.

Štreihera kungs palūkojās pa sava klaviersalona skatlogu uz ielas. — Lupus in fabula! Kā vilku piemin, tā vilks klāt.

—    Vai viņš nāk šurpu?

—     Nē, grāfa kungs, viņš pastaigājas.

Grāfs Lihnovskis nostājās Štreiheram blakus.

—            Patiešām, viņš pastaigājas. Slaistās ar īstu baudu. Nu Bēthovenam to arī var novēlēt — pēc tam, kad viņš novēlis no pleciem abu savu kompozīciju milzu nastu — Missu un Devīto simfoniju.

—            Kā viņš darbojas ar savu monokli un ar interesi aplūko skatlogos izliktās mantas. Pašreiz pat jaunākās Vīnes dāmu modes. Pamāšu, lai viņš ienāk.

Lihnovskis noraidīja: — Nē, mīļo Štreiher. Es gribētu ar jums pārrunāt kaut ko, kas attiecas uz Bēthovenu. Tas ir kauns, ka zināmos apstākļos viņa simfoniju un mesu uzvedīs Berlīne un nevis Vīne, viņa otrā dzimtene.

—            No mūsu — no Bēthovena atlikušo draugu viedokļa tas būtu nepiedodams kauns. Bet kā jūs domājat to novērst, grāfa kungs?

—            Es domāju par adresi ar lūgumu, ko mēs viņam pasniegsim.

—            Un kas to parakstītu? Mēs abi? Ar to vien tomēr laikam gan nepietiktu, jo Vīne viņam pārāk daudz nodarījusi pāri.. .

—            Jūs esat ļoti skeptisks, Štreihera kungs. Pilsētā ar vairāk nekā divsimt tūkstoš iedzīvotājiem nu gan vajadzētu savākt vismaz dažus simtus vārdu, un mēs varētu šajā pasākumā iesaistīt arī Černi un Šupancigu.

Štreihers paraustīja plecus. — Tomēr es patiešām esmu pārāk skeptisks, grāfa kungs. Kaut arī es no sirds priecātos .. .

—     Tātad te būtu Artaria, Diabelli, fon Cmeskala kungs,

doktors Zonleitners. Ar grāfu Palfiju, kā ar savas kārtas cilvēku, es arī uzņemtos runāt.. .

—     Vai jau viss, grāfa kungs?

—     Taču nē! Tikai tāpat vien, pirmais pārskats . . .

—     Nu jā, turklāt es iedomājos vēl vienu. Vai pazīstat tādu Franci Šubertu, grāfa kungs? Viņš tūdaļ parakstītu, ja tikai to uzdrošināsies. Jo viņš dievina mūsu draugu.

Lihnovskis pārdomāja.

—     Suberts? Šuberts? Vai tas pirms pāris gadiem nebija Esterhazi ģimenē mūzikas skolotājs? Un, liekas, raksta dziesmas, kā to kaut kur esmu dzirdējis. Neskaidri atceros …

—     Viņš raksta ne tik vien dziesmas, grāfa kungs, bet arī…

—     Ļoti jauki, mīļo Streiher, bet vispirms mums jādomā par izcilo personu vārdiem. Žēl, ka netiekam klāt lielajiem mūziķiem.

Lihnovskis izvilka no kabatas kādu rakstu. — Daļu no adreses esmu pat jau uzmetis. Tā tikai mani vēl īsti neapmierina, jārīkojas vienlīdz veikli un smalkjūtīgi. Jūs kā Bēthovena patiess draugs un cienītājs man piekritīsiet, bet . . .

Viņš lasīja: — «Neatraujiet vairs ilgāk sabiedrības baudījumam, neatraujiet garam, kas ilgās tiecas pēc lielā un pilnīgā, savu jaunāko meistardarbu uzvedumu. Mēs zinām, ka Jūs esat lielā baznīcas kompozīcijā iemūžojis ticības spēka un pārpasaulīgas gaismas caurstrāvotas un apskaidrotas dvēseles izjūtas.

Mēs zinām, ka Jūsu lielisko, vēl neaizsniegto simfoniju vainagu rotā jauns zieds. Nepieviliet vairs ilgāk sabiedrības cerības! Jau kopš gadiem, kad izskanēja Vitorijas uzvaras dārdi, mēs ar ilgām gaidām un ceram redzēt Jūs atkal savējo vidū ziedojam jaunas veltes no savas bagātās pārpilnības. Palieliniet savu jaunāko kompozīciju iespaidu ar prieku, ko sagādāsiet, iepazīstinot ar tām vispirms Jūsu paša izpildījumā.» Nu, Štreihera kungs?

—     Adreses spēcīgie vārdi, grāfa kungs, katrā ziņā pienākas mūsu draugam Bēthovenam.

—     Bet? .. .

Štreihers bailīgi palūkojās uz Bēthovena balto bisti klavieru salonā.

—     Jūs ar pilnām tiesībām runājāt par Vitorijas uzvaras dārdiem. Vai gan kādam mirstīgajam varētu laimēties ar kādas mesas vai simfonijas palīdzību vēlreiz aizsniegt virsotni,

pār kuru pretim zvaigžņu mūžībai pacelies Vitorijas uzvaras dārds?

Lihnovskis pacēla roku. — Klusu! Ne vārda vairāk! Nepiesauciet rēgu, no kura man pašam bail.

Adrese bija datēta: Vinē, tūkstoš astoņi simti divdesmit ceturtā gada februāri.

Tai bija trīsdesmit parakstu, no kuriem daži bija sadabūti tikai ar pūlēm.

Divas «nevainīgas» personas tika nozīmētas nogādāt lūgumrakstu un tām piekodināja, saņemot piekrišanu, atstāt Bēthovenam, cik vien iespējams, mazāk laika pārdomām.

Citādi viņš varētu noprast, ka vīniešu šķietami pēkšņais paziņojums, kurā turklāt piedevām figurēja lielākoties viņa draugi, bija visai trūcīgs, ja ne pat skops. Vienīgās cerības bija, ka viņu varbūt samulsinās adreses ditirambs.

Bēthovens paziņoja: — Nē, nē. Man vispirms raksts mierīgi jāizlasa. Jums nav ko gaidīt. Atbildi došu vēlāk.

Kad Bēthovens palika viens, viņš pasvārstīja smago vēstuli rokā, lasīja un smaidīja: tas taču ir Lihnovskis.

«Tā galvenokārt ir tēvzemes mūzikas cienītāju vēlēšanās, ko mēs še izklāstām, jo, lai gan Bēthovena vārds un viņa darbi pieder visai pasaulei un visām zemēm, kur vien māksla rod atsaucīgas sirdis, Austrija taču vispirmām kārtām drīkst saukt viņu par savējo. Vēl šīs valsts iedzīvotājiem …»

Tiem trīsdesmit Austrijas iedzīvotājiem, kas parakstījušies . . .

«Vēl šīs valsts iedzīvotājiem nav zudusi interese par tiem lielajiem un nemirstīgajiem darbiem, kurus Mocarts un Haidns radījuši dzimtenes klēpī tālākajai nākamībai, un ar priecīgu lepnumu viņi apzinās, ka svētā trīsvienība, kurā šie vārdi un Jūsējais staros kā simbols visaugstākajam skaņu valstībā, ir cēlusies tēvzemē .. .»

Svētā trīsvienība? Svētā trīsvienība?

« . . kopš izskanējuši Vitorijas uzvaras dārdi, mēs ar ilgām gaidām un ceram Jūs atkal redzēt savējo vidū ziedojam . . .»

Bēthovens lasīja tālāk, tad vēlreiz iepriekšējo vietu un beidzot apgrieza vēstuli apkārt.

Viņa smaids kļuva sāpīgs: tātad arī jūs! Tikai Vitorijas dārdi jums dimd ausīs un cits nekas, gluži nekas nav piemi

nēts! Neviens kvartets, ne klavierkoncerts, ne arī vijoļkoncerts. Ne «Fideilo», ne Varoņsimfonija . . .

«Vai lai mēs Jums pasakām, ar cik dziju nožēlu jau sen izjūtam jūsu noslēgtību?»

Kādēļ gan esmu noslēdzies no cilvēkiem?

«Vai ir nepieciešams apgalvot, ka visu skatieni cerību pilni vērsās uz Jums, visi ar skumjām ievēroja, ka vīrs, kuru mums viņa sfērā jāsauc par dižāko starp visiem dzīvajiem . . .»

Kaujas dārdu komponistu!

«. .. klusēdams noraudzījās, ka svešzemju māksla ieplešas vācu zemē, vācu mūzikas goda sēdeklī, ka vācu darbi patīk vienīgi svešo iemīļoto melodiju atbalsī.. .»

Mans mīļais Lihnovski, es esmu klusējis, jo vai tad var aizsniegt varavīksni, kā arī es kādreiz sapņoju? Vācu tauta laikam nekad nepārveidosies! Tā ir daudzējādā ziņā svētīta un arī daudzējādā nolādēta!

Mana atbilde? …

Bēthovens sajuta sevī sokrātisko brīdinājumu, šo noslēpumaino sajūtu, kura gan cilvēkam nekad nepasaka noteikti, kas tam jādara, tomēr skaidri brīdina uzņemties kaut ko, kas varētu sagādāt zaudējumus vai iegrūst briesmās, un tai pašā laikā Bēthovenu pārņēma spīts: es viņus piespiedīšu! Arī šeit viņiem tomēr vajadzēs saprast manas Missa solemnis un Devītās simfonijas vēstis!

Istabā ienāca Šindlers, Bēthovens pabīdīja viņam vēstuli.

Palīgs pazina šo rakstu, kaut gan arī tagad bija spiests tēlot nezinātāju.

Ar izstieptām rokām viņš tuvojās Bēthovenam. — Meistar, apsveicu!

—     Pateicos! Pateicos!

Bēthovenam šī komēdija bija skaidri noprotama.

—            Vai ne, tas iepriecina? Sindler, mēs brauksim garām grāfam Lihnovskim, un jūs izkāpsiet un paziņosiet manu atbildi, kas skan — «jā».

Ak šis sokrātiskais brīdinājums, ko viņš nebija uzklausījis!

Pandoras kārba bija eksplodējusi, un no tās līda laukā lielo un mazo neģēlīgo moku rāpuļi. Kāds Bēthovenam iesniegto lūgumrakstu bija nodevis avīzei nodrukāšanai, un tūlīt sākās runas: to viņš, protams, sacerējis pats! Un cik pārlieku viņš

sevi slavē, šis vecais, savu laiku pārdzīvojušais pedants, kā viņu bija nosaucis jaunais dzejnieks Bauernfelds. Tomēr tas Bēthovenam neko nelīdz. Kas reiz atmiris, tas vairs nevar plaukt. . . Bēthovena laiks un šīs mūzikas laiks ir pagājis uz mūžu. Bēthovens ir beigts un tikai vēl nezina, ka sen jau guļ zem velēnām.

Bez tam jautājums par telpu, zāli koncertam, šī nepārtrauktā, pazemojošā skraidīšana.

Bēthovens pārdomaja. Vai viņš pats arī nebija vainīgs šai haosā? Gadu gadiem viņš bija dzīvojis vientulībā ne tik vien kurluma, bet arī savu sapņu dēļ, cīnoties ar mākslu, ar lielo garu vai dēmoniem, kas kavēja viņa darbu, un aizmirstības dēļ, kurā bija iegrimis. Tāpēc viņu mulsināja un apžilbināja sabiedrības gaisma, ieinteresētības gaisma, kurā viņu ierāva, un aizdomas padarīja netaisnu un naidīgu. Bieži viņš draudzību iztulkoja aplam un vēlējās izpostīt to, kas šķita apgrūtinošs. Jā, jā — un, par spīti visam, žults sakāpa mutē, tāpēc viņš ātrās dusmās uzrakstīja vēstules, par kurām vēlāk pats smaidīja.

«Grāfam Moricam Lihnovskim. Nepatiesīgumu es nicinu. Neapmeklējiet vairs mani. Koncerts nenotiks. Bēthovens.»

«Šupanciga kungam. Neapmeklējiet vairs mani. Es nerīkošu koncertu. Bēthovens.»

Tas bija kaut kas līdzīgs pašiznīcināšanās priekam.

«Šindleram. Lūdzu vairs nenākt, iekāms nelikšu Jūs saukt. Koncerts nenotiks. B-ns.»

Pagāja nedēļas, līdz viss atšķetinājās, atkal uzbangojot jaunā naida un niknuma uzplūdā. Lai koncertu padarītu neiespējamu, radās nodoms viņam liegt orķestri un kori, bet tā bija cīņa, kaujas lauks, kurš viņam veco atmiņu dēļ bija labi pazīstams.

Tā kā viņa rīcībā bija pārāk maz profesionālo mūziķu, tad tika sameklēti paši pēdējie, kaut cik derīgie Vines diletanti, arī korī, un tā beidzot varēja izlīmēt plakātus:

«LIELS L. VAN BĒTHOVENA KUNGA MUZIKĀLS UZVEDUMS,

KAS NOTIKS RIT, 1824. G. 7. MAIJĀ. ĶEIZAR. KARAL. GALMA TEĀTRI PIE KERTNERA VĀRTIEM.

TAJĀ IZPILDĪTIE MŪZIKAS GABALI IR LUDVIGA VAN BĒTHOVENA KUNGA JAUNĀKIE DARBI.

PIRMKĀRT: LIELA UVERTĪRA.

OTRKĀRT: TRIS LIELAS HIMNAS AR SOLO UN KORA BALSĪM. TREŠKĀRT: LIELA SIMFONIJA AR SOLO UN KORA BALSĪM FINĀLĀ PĒC SILLERA DZIESMAS — PRIEKAM.

SOLO PARTIJAS IZPILDĪS D-LLS ZONTĀGA UN UNGERE, KĀ ARI HA1CINGERA UN ZEIPELTA KUNGI.

AIZ LAIPNĪBAS SUPANC1GA KUNGS UZŅEMIES ORĶESTRA VADĪBU, KAPELMEISTARS U M L A U F A KUNGS — KORA UN ORĶESTRA VADĪBU UN MŪZIKAS APVIENĪBA — KORA UN ORĶESTRA PAPILDINĀŠANU.

LUDVIGS VAN BĒTHOVENA KUNGS PATS PIEGALlSIES VISA SARĪKOJUMA VADĪBĀ.

IEEJAS MAKSA KĀ PARASTI.»

Bija jau dzirdēts par aizkulišu skandāliem. Pēdējā mirklī izplatījās vēsts: cenzūra, garīgā pārvalde, esot aizliegusi šīs trīs himnas!

Pēc tam biješu pārdošana varēja labi veikties . . .

Aizliegums attiecās uz to mazumiņu, kas no Missa solemnis vēl bija uzvedumam palicis pāri, — uz trim daļām: Kyrie, Credo un Agņus. Sī uzpirktā cenzūra! Koncertā nedrīkstēja spēlēt kādas mesas atsevišķas daļas! …

Bēthovenam vajadzēja pretoties un rakstīt:

Baznīcas virsvaldei! Cenzoram Sartoriusa kungam!

Jūsu Augstdzimtība!

Dzirdot, ka no ķeizariskās karaliskās cenzūras puses tiks likti šķēršļi dažu baznīcas gabalu atskaņošanai vakara koncertā teātra «An der Wien» telpās, tad nevaru nekā citādi kā vien Jums pateikt, ka esmu uzaicināts dot šo koncertu, ka viss šīm vajadzībām jau pārrakstīts, prasījis prāvus izdevumus un ka laiks ir pārāk īss, lai uzvedumam sagatavotu citus — jaunus darbus.

Blakus minot, uzvedīs tikai trīs baznīcas gabalus ar titulu «Himnas», un es lūgtin lūdzu J. A. uzņemties gādību par šo lietu, jo, gatavojot šāda veida pasākumu, jau tā jāsaduras ar tik daudzām grūtībām; ja atļauja šo gabalu izpildīšanai netiktu dota, tad varu apgalvot, ka man nebūs iespējams noturēt koncertu un visi līdzekļi partitūru pārrakstīšanai izdoti velti. Ceru, ka Jūsu Augstdzimtība mani vēl atceraties.

Ar cienību Jūsu padevīgais Bēthovens.

Jā, bet ja nu Sartoriusa kungs viņu neatceras? Kopš slavenajām Vīnes kongresa dienām kā nekā bija pagājuši desmit gadi — laiks, kurā viens cilvēks varēja otra cilvēka atmiņā jau izzust. Varbūt labāk būtu ar grāfa Lihnovska starpniecību Sartoriusa kungam minēt erchercoga un arhibīskapa Rūdolfa vārdu?

Istabā iedrāzās Šindlers un, par spīti steigai, runāja lēnām un akcentēti, lai nebūtu jālieto apgrūtinošais veids ar sarunu burtnīcas palīdzību: — Meistar, es jums ko teikšu! Vai tad afišā nevajadzētu arī iespiest — «Stokholmas un Amsterdamas Karaliskās akadēmijas loceklis»?

Šupancigs, kas arī nejauši atradās tepat, pabīdīja Šindleru sānis. — Blēņas! Es spēlēšu Bēthovena kvartetus, un kaut mani tādēj izsmietu! Es vadīšu koncertā arī orķestri un darīšu to ne tikai «Vitorijas kaujas» uzvaras dārdu dēļ. Kas tad nu liels ir Stokholmas un Amsterdamas Karaliskā akadēmija? Man necilais Bēthovena vārds nozīmē vairāk, jā gan, un man jūs esat…

Vijolnieks un pirmais koncertmeistars uzmeta Bēthovenam dzēlīgu skatienu, kurā tomēr atspoguļojās uzticība, ko jūt draugs, kas tic draugam. — Jā gan, man viņš ir visu pasaules akadēmiju pavēlnieks un prezidents!

Bēthovens laikam tomēr saprata šos izšķirošos vārdus un pārsteigts uzlūkoja Šupancigu, kuram citādi nemaz nebija sliecības uz sentimentāliem jūtu uzplūdiem.

—     Falstafs?!

Šupancigs rūca: — Turiet, lūdzams,‘muti! Jo debates par šo jautājumu beigušās.

—     Lampu drudzis, tēvoc Ludvig?

—     Muļķīti.

Ko gan zēns — Podziņa zināja, cik daudz bija atkarīgs no šīsdienas koncerta ienākumiem? Ne tikai studijas Kārlim, kas bija dabūjis gatavības apliecību un izšķīries par filozofiju. Akcijas gan bija noglabātas skapja slepenajā atvilktnē, un ieķīlāto akciju viņš bija no Johana atkal izpircis, bet mazajam kapitālam taču vajadzēja palikt brāļadēlam — viņa aizbildināmam.

—     Kādēļ tu mani tik kritiski aplūko, Podziņa?

Gerhards fon Breinings bija atsēdies kādā krēslā un abām rokām pārcēlis kreiso kāju pār labo. Viņš kustināja lūpas tā, ka skaidri veidojās vārdi: — Es pārdomāju, vai varu rādīties kopā ar tevi, tēvoc Ludvig, tu atstāj taisni lepnu iespaidu.

Bēthovens palocījās. — Daudzkārt pateicos.

—     Pat tava kaklasaite šodien ir bez vainas. Nāc, ejam!

Tad Podziņai iešāvās prātā vēl kaut kas. Viņš rādīja uz.

skapi, uz konfekšu kārbu.

—            Tu varētu man vēl iedot pāris konfekšu, lai man būtu vairāk spēka aplaudēt.

Vārdus pavadīja žesti, pie kam tika notēlota atšķirība aplausos pirms un pēc iespējamā stiprinājuma, un tad Gerhards apmierināts veda tēvoci Ludvigu Missa solemrtis triju «himnu» un Devītās simfonijas uzvedumam pretim.

Bija vēl gaišs, jā, likās pat, ka ugunīgā rieta saulē gaisma būtu vēl košāka. Tā līdzinājās plūstošai zelta straumei, un tad tajā parādījās draugi, kā nu viņus visus sauca: Volfmeijers, Zeifrīds, Erdedi kundze un Džanatāzijs, kura institūtā Kārlis kādreiz bija mācījies.

Viņu ielenca Džanatāziji.

—     Visu labu, van Bēthovena kungs.

—     Pateicos, Džanatāzija kungs.

—     Vislielākos panākumus!

Ceru, ka es tos spēšu izpelnīties jūsu acu vai jūsu ausu priekšā, Džanatāzija kundze.

Bēthovens sveicināja dažas dāmas un kungus. Tie bija pastiprinātā kora un orķestra «diletanti». Iepriekšējās dienas ģenerālmēģinājumā viņi dziedāja un spēlēja ar pašaizliedzību un sajūsmu, un Bēthovens beigās bija stāvējis pie durvīm un katru apkampis, apkampis šos «diletantus», kā viņus nievājoši dēvēja daudzi profesionālie mūziķi, kuri būtībā bieži vien sniedza un pārdeva par naudu tikai aukstu arodniecisku rutīnu, kas īstenībā vēl nedeva iemeslu augstprātībai. Protams, tehnikai vajadzēja būt, un tā prasīja pūles un vēlreiz pūles, par kurām «diletanti» netika atalgoti ne ar ko citu kā vien ar savu prieku par mūziku.

Epingers, tirgotājs un izcilais vijolnieks Epingers . . .

—     Epinger!

—     Van Bēthovena kungs!

—     Podziņa, tavi vecāki tev māj.

Mājiens, ko deva galma padomnieks fon Breinings, nozīmēja: — Vēlu tev uzvaru, Ludvig!

—     Paldies, Stefan!

Tad Bēthovens piegāja pie Fannijas Džanatāzijas del Rio.

—     Jūs nekā nesakāt, taču, cerams, es tomēr saprotu pareizi. Jūsu labos novēlējumus, kas man palīdzēs, un — cik daiļa jus esat, Fannij! Jūs patiesi esat kā šī starojošā pavasara diena, kā pavasara rīts, un vai zināt, kā es atbildēšu uz jūsu novēlējumiem? Vēlu jums atrast vīru, kas jūs darītu laimīgu un kam jūs savukārt būtu svētība!

Kādēļ Fannija atrāva viņam savu roku, kādēļ aizskrēja prom? Vai viņas acis nebija pienesušās asarām? Savādi, ka tāds vēlējums varēja meiteni apbēdināt vai pat apvainot un aizskart. Vai viņa nelaimīgi mīlētu un šie vārdi uzplēstu kādu rētu?

Bēthovens nenojauta, cik tuvu patiesībai viņš bija nonācis pārdomās, ka Fannija Džanatāzija mīlēja, mīlēja tā, kā vēl neviena sieviete viņu nebija mīlējusi, un ka šī skaistā, jaunā un daiļā būtne arī vēl tagad būtu gatava bez ierunām dalīt savu dzīvi ar kurlu, nosirmojušu vīru.

Slēgtas nestuves, no kurām stiepās laukā roka . . .

—     Grāfs rīma!

Bēthovens pienāca pie nestuvēm, kur norisinājās sava veida traģikomēdija vai pantomīma.

—     Kājas, vai, grāf rīma?

Nicinošs žests paskaidroja: — Tās vairs negrib kalpot. Uzteikušas man dienestu, un es tās, tā sakot, visužēlīgi atlaidu. Bet…

Cmeskals rādīja uz savām ausīm. — Bet manas ausis toties darbojas jo labāk. Lai to Ludvigs van Bēthovena kungs ielāgo un ir piesardzīgs! Esmu skarbs, nepielūdzams kritiķis un bez tam.. .

Bēthovens aizkustināts gaidīja, kamēr Cmeskala rokas un pirksti ar spalvu drāšanas žestu pavadīja lūpu kustības.

—     … un bez tam es nāku, lai pārbaudītu, ko mans draugs Bēthovens, ar kuru es lepojos, ir saražojis ar manām zosu spalvām, ar labākajām zosu spalvām Vīnē, — ak, ko gan nozīmē Vīnē, — visā Eiropā! Jo vai tad mums ir vēl kāds komponists kā tu? Un tas tikai pateicoties manām zosu spalvām.

Bēthovens pamāja. — Tu tās drāzi, kaut arī biji slims.

—     Meistardarbs, nevis zosu spalvas! Ja tavas kompozīcijas būtu kaut pusi tik labas!

Nestuves tika ienestas teātri.

Daudzas ložas bija tukšas, arī ķeizara loža. Nu jā, erchercogs Rūdolfs atradās Olmicā, un — citi? . . . Vajadzēja prast sevi mierināt ar labiem piemēriem. Ari «Burvju flautas» pirmuzvedumā ķeizara ložā bija rēgojies tukšums, tā ka viņš nevarēja neko labāku vēlēties ar savu burvju flautu, ar savām trim himnām no Missa solemnis un ar Devīto, kurā tika sludināts miera visskaistākais burvju vārds: prieks!

Patiesībā viņš visu savu dzīvi bija sapņojis — ar šiem spēcīgajiem burvestību vārdiem uzveikt karu, visus karus, Napoleonu un ikvienu iekarojumu kāru diktatoru, tādējādi ar labu vēsti kļūstot par pasaules valdnieku, — ne patmīlības dēj.

Tagad vajadzēja uzmanīties, jo tur apakšā, pie diriģenta podija, uz kura viņš stāvēja kā lupatu lelle, marionete, cilvēki deva pēdējos norādījumus, kurus viņš, protams, nesaprata. Taču lupatu lelle nedrīkstēja nekā palaist garām, nokavēt, un publika joprojām kustināja rokas, kas izskatījās diezgan spocīgi, jo plaukšķināšanu viņš nevarēja dzirdēt, nevarēja dzirdēt šos aplausus, kas, bez šaubām, bija domāti stūrgalvim, kurš, pretodamies cenzūrai un līdz ar to ienīstajam Meterniham, bija panācis savu.

Kas šiem tur orķestri vēl joprojām bija pārrunājams! Šupancigs, kas sēdēja pie pirmo vijoļu pirmās pults, apspriedās ar Umlaufu, kurš beidzot panācās atpakaļ un publikai neredzams nostājās diriģenta podija priekšā. Komēdija varēja sākties.

Umlaufs pameta atpakaļ un uz augšu skatienu, kam vajadzēja nozīmēt: — Gatavs, van Bēthovena kungs?

—     Lūdzu.

Umlaufs pacēla rokas, mazliet tās izplezdams.

Bēthovens pacēla rokas, mazliet tās izplezdams.

Mūziķu acis — koris vēl sēdēja savās vietās, tāpēc ka uvertīrā «Nama iesvētīšanai» tas nebija vajadzīgs, — nekustīgi raudzījās uz Umlaufu.

—     Van Bēthovena kungs. Uzmanību! Sākt!

Bēthovens deva zīmi.

Uvertīra ritēja uz priekšu, un Umlaufs tomēr bija lāga vīrs, jo diriģēdams vēl atrada laiku pamest skatienu uz Bēthovenu-un jautri piemiegt aci.

—     Iet taču lieliski, van Bēthovena kungs, jāiet lieliski. Jo šo mazo farsu mēs jau esam izmēģinājuši agrāk.

Bēthovens pasmaidīja pretim.

—     Mēs esam gan šo komēdiju izmēģinājuši, bet tā tomēr bija citāda. Jo toreiz jūs tikai tad nācāt talkā, kad tas bija vajadzīgs, bet šodien es nedzirdu vispār neko, pat ne bungu rīboņu, ne taures.

Tā, uvertīra tad nu būtu galā. Tā nav mana Leonoras uvertīra Nr. 3, kas toreiz bija izpelnījusies ievērojamāko «lietpratēju» nosodījumu, ne arī mana «Egmonta» uvertīra. Vai gan savā laikā tā netika pilnīgi noklusēta? Nudien, nevar taču visu nemaz vairs atcerēties.

Bet tagad stāvoklis kļuva nopietns.

Bēthovens čukstēja lejup: — Umlauf, vēlreiz: man nav nekas pret Rosini, bet solistu priekšlikumu dziedāt a la Rosini es noraidu. Ko tas lai nozīmē, vai to, ka solisti pieraduši pie Rosini? Tagad viņiem jāpierod pie manas mesas. Rosini arī nebūtu pieļāvis, ja viņa operas gribētu dziedāt a la Bēthovens. Sapratāt, Umlauf? Un jūs man arī atbildat par to, Falstaf!

Supancigs Bēthovenu nomierināja, piekrītoši pamādams ar lociņu, un tūlīt pēc tam iedziļinājās partitūrā. Ludvigs saspringti vēroja, ar to vien pietiktu, ja skatiens nedroši iedrebētos vai pašaudītos. 7

Solisti, protams, dziedāja ā la Rosini. Viņi to jau bija darījuši mēģinājuma laikā viņa dzīvoklī, gan tikai tad, kad dziedot no viņa novērsās. Ja Bēthovens neredzēja mutes kustības — dzirdēt viņš taču nevarēja, un dziedātājas un dziedātāji droši vien arī tagad pārveidotās vietās ar partitūrām un balsīm kaut kā manipulēs. — Celties!

Umlaufs ar plaukstām deva korim un solistiem zīmi, ko Bēthovens atdarināja, un dziedātājas un dziedātāji ar šalkoņu piecēlās no krēsliem, izveidojot uz skatuves orķestra aizmugurē pusapli.

Bēthovens viņiem laipni un lūdzoši pamāja: jūs jau zināt,— tas nāk no sirds, lai tad nu arī ietu pie sirds!

Nošu lapas solistu un koristu rokās vairs nekustējās.

Bēthovens atņirdza zobus: — Umlauf, es gaidu! — un to

pašu brīdi apzinājās, ka šī plēsīgā zvēra nepacietība neatbilda viņa svētsvinīgajam noskaņojumam, — jeb varbūt tomēr? Viena vienīga acu plakstiņa kustība kā zibens šautra parādīja viņam — atkal reiz — visu pārdzīvoto visniecīgākajos sīkumos, visu ceļu, kuru viņš bija izstaigājis līdz pat šejienei.

Viņu turēja aizdomās un izspiegoja kā ateistu, tāpat kā savā laikā Sokrātu, kuru nosauca par dieva zaimotāju un kuram pusgadutūkstoti pirms Kristus vajadzēja izdzert indes kausu, tāpēc ka viņš noraidīja valsts koncesionētos elkus un to, ko pats izjuta sevī kā dievību, stādīja augstāk par pašu Fidija Zevu, šo pasaules brīnumu no ziloņkaula un zelta.

Arī viņam — un šajā sakarībā tas nebija domāts kā zaimi — bija par šauriem un niecīgiem tie nami, kuros tika viltots un iztirgots dievišķais. Tas cildenais, kam viņš kalpoja, nebija tirgus prece, — arī ne visskaistākā leģenda. Tas nesalīdzināmi pacēlās visam pāri, grandiozi, — kam trūka pat apzīmējuma!

Assai soslenuto — ļoti apvaldīti, svinīgi. Tagad trompetes un bungas!

Vai dzirdat, kā es atzīstos, — līdz ar pirmajiem sava rokraksta burtiem, kaut arī ar savām ausīm tos vairs nevaru izlasīt.

Basi un klarnetes! Obojas un flautas!

Koris! Es jūs lūdzu, atzīstiet!

—    Kyrie!…

Tā, un vēlreiz, fortissimo . . .

—     Kyrie!…

Tagad trīsreiz f — fff — atzīstiet, atzīstiet!

—     Kyrie!!!…

Bēthovena acis iepletās jautājošā izbrīnā. Šo kliedzienu taču pat es varēju sadzirdēt — gan tikai kā liegu dūmakas ēnu! Nē, tas, acīm redzot, nebija malds.

Taču tagad jau atkal mi man ir nogrimis aiz nežēlīgā mūra, bet tas nekas. Pianissimo! Nevaicājiet pēc manis, lūdzu, nevaicājiet. Pianissimo. Atstājiet tikai mani ceļa malā.

Vai jūs saprotat, ko gribu jums mācīt? Patieso dievbijību. Jā, mēģināšu ar savu mūziku jūs padarīt labus un dievbijīgus, vērsties pie tā, kas jūsos ir labs. Tas, ko esmu komponējis, nācis no sirds un tāpēc lai iet pie jūsu sirdīm, kurās jūs taču jūtat, varat sajust, ka tajās spēj mājot cildenums.

kas prasa, lai cilvēks ir labs, labsirdīgs, lai viņā mīt cilvēcība, kas nesamierinās ne ar ko citu kā vien ar cilvēcību pret visiem, arī pret nabaga ļaudīm.

Mēs dažkārt maldāmies un klūpam, — un tāpēc mums jālūdz piedošana.

—    Ele-i-son! … Žēlastību! … Žēlastību! . . .

Arī es lūdzu žēlastību un ne tikai tādēļ vien, ka esmu maldījies, es lūdzu žēlastību dzirdēt mazdrusciņ vairāk — un īstenībā instrumentus un balsis, ne tikai ar notīm vien, — dzirdēt mazdrusciņ vairāk no savas Missa solemnis, kuru esmu uzrakstījis piecos darba gados par godu cildenumam, kas mīt mūsu krūtīs un var mūs labus darīt, par godu žēlsirdībai, cildenumam un cilvēcībai, — un dzirdēt savu simfoniju, kas sludina cildenuma visaugstāko pakāpi, prieku — prieku visiem cilvēkiem, — ko esmu uzrakstījis sešarpus darba gados.

Klusums? Manās ausīs tikai klusums!

Tad es došu atbildi. Umlauf, mēs esam pie credo! Forlissimo bazūnes!!

Viņš piešķieba galvu. Vai tad tās pēkšņi pūš bez visniecīgākās skaņas?

Nu, tas nedrīkst uztraukt. Kora basi: — Credo! Credo! — Tenori: — Credo, Credo!… — Atkal bass — … iri unum, unum Deum …

Jā, arī es ticu, tāpēc ka esmu tik brīnišķīgi vadīts, — par spīti visam, par spīti visam, — ka esmu drīkstējis visu to uzrakstīt, kaut arī manas ausis … t

Parketā sēdēja Cmeskals fon Domanovecs, kurš bija iecelts sēdeklī blakus galma padomniekam fon Breiningam. Viņš dzīrās tīšuprāt saviebties, bet aizkustinājuma asaras sāka ritēt pār viņa slimības izvagoto seju, kas sen jau bija zaudējusi izlutināta cilvēka vaibstus. Viņš čukstēja: — Breining, tās ir — manas zosu spalvas. Nabaga Ludvigs, kas noteikti neko, neko no visa tā nevar sadzirdēt!

Kad beidzot koris aizvien neatlaidīgāk atkārtoja «pacem — pacem— pacem», «mieru — mieru — mieru», Bēthovens aizklāja ar plaukstām seju, jo viņu uzveica gaisma, kas viņam to visu bija ļāvusi radīt, arī dārdošo kara maršu, kas ar bungām, violončelliem un bračām, pēc tam ar vijolēm un trompetēm no tāles valdonīgi pieteica savas prasības un tomēr ar cilvēkiem nesto mieru tika uzvarēts. No kurienes, no kā

gan radās tik daudz pretrunu! Tās visas sakusa saucienā: «Dona nobis pacem — Dod mums mieru!»

Pūli dzirdēja sačukstamies. «Šis vecais Bēthovens diriģēja jau tikai izskata pēc, tāpēc ka «himna» turpinājās ari bez viņa taktēšanas. Vai viņš varbūt bija pavisam kurls?» Tomēr, cilvēki atcerējās . . .

Pēc starpbrīža tresoti sulaiņi zvanīja, lai publika atgrieztos savās vietās. Koris un mūziķi atkal parādījās uz skatuves un uzskaņoja instrumentus.

Bet šoreiz van Bēthovena kungs bija satraukts. Vai tad notiks kaut kas sevišķs? Viņš stāvēja uz diriģenta podija, strauji šķirstīja biezās partitūras lapas un, liekas, deva Umlaufa kungam un Šupanciga kungam vēl norādījumus.

—     Umlauf, te pianissimo! Lai tumsa tikai šaudās, nevis pilnīgi uzšaujas! Un vijoles sotto voce, Falstaf! Ievēro unisonu, un mežragi…

Bija taču veltīgi vēl pēdējā mirklī malt šādus sīkumus. Šī brīža parole skanēja: karu karam piesaka prieks! — Un vēl neviens karavadonis nebija izcīnījis tik varenu kauju tik nožēlojamā kaujas laukā. Šajā patiešām nelielajā teātrī un kā nekā tikai pāris simtiem cilvēku nevis visai cilvēcei.

—     Un tomēr: uzbrukumā!

—     Sāksim, Umlauf, taisies, ka tiec, savā vietā, Falstaf! Stāt, vēl kas! Umlauf, jūs pirmīt bijāt samērā krietns diriģents, bet tagad — diriģēšu es pats.

—    Van Bēthovena kungs, lūdzu . . .

—     Sākt!

Pianissimo. Viņš pieliecas. Allegro ma non troppo, un poco maestoso — tikai mazdrusciņ majestātiski, vēlāk, kad īstais brīdis būs klāt. . .

Tagad unisondaļu, un — pūtiet taču, jūs nelieši! Kur trompetes, kur bungas?!

Bēthovens cīnījās kā vājprātīgais, kā izmisis piesita ar kāju un izstiepa rokas, it kā grasītos izraut mūziķiem instrumentus no rokām, lai spēlētu tos pats. Uzvara, uzvara priekam, miera vaiņagojumu vajadzēja izcīnīt, panākt ar varu. Nolādētais karš!

Mūziķi kā burvestības varā bikli pacēla acis uz viņu.

Umlaufs lūgdamies raidīja zīmes: raugieties tikai uz mani! Neļaujiet novērst savu uzmanību, viņš taču diriģē — pavisam nepareizu vietu!

Tas bija šausmīgs skats. Augumā nelielais un tomēr savā ziņā ciklopiskais virs uz podija — mežonīgiem, sirmiem, gandrīz jau baltiem matiem. Vulkāns, kura galotni klāj sniegs un kurš izverd bluķus, kad varbūt bija prasīts tieši pianissimo, virs, kas lūgtin lūdza pianissimo, gandrīz pazemīgi ceļos mezdamies, kamēr bungas dārdināja fortissirno un fanfaru un trompešu varš drebēja!

Kurls mūziķis, nekas cits, bet tieši mūziķis! Nožēlojams cilvēks! Nupat viņš bija uzrunājis cilvēku sirdis, un tās atsaucās. Šo nabaga viru taču vajadzēja mierināt.

Tāpēc, otrai daļai beidzoties, nošalca spēcīgi aplausi, kurus Bēthovens, acīm redzot, tomēr nedzirdēja, tālab tos pastiprināja arvien vairāk, kamēr viņš sadzirdētu. Ļaudis plaukšķināja un kliedza, bet viņš tomēr nekā nedzirdēja. Dziedātājai demoiselle Ungerei vajadzēja vispirms panākties uz priekšu un pievērst viņa uzmanību publikai.

Bēthovens ieraudzīja viļņojošu cilvēku pūli. Viņš palocījās izklaidīgi un steidzīgi, lai nokārtotu, kas kārtojams, un jau pāršķīra nākamo lappusi. — Tālāk! Trešā daļa!

Satraukumā un apjukumā viņš tempu sasteidzināja un tāpēc jau bija beidzis, kad mūziķi vēl spēlēja.

Pēdējā daļa. Korim piecelties! Solisti!

Sākt — piesto!!

Nu arī drīz nāca vieta, kur viņam bija radusies ideja par baritona solo rečitatīvu, — brīdis, kad, zvanu lejot, tiek izrauta tapa, un viņš atkal skaidri redzēja, kā tur, otrpus ielas, metāls vēl joprojām haotisks, tumsā kvēlodams, arvien vairāk un vairāk tuvojās veidnei.

Arī šos zelta pavedienus, pirmos sīkos vēstnešus, viņš bija te iepinis. Cik steidzīgi un aizvien steidzīgāk prieks, kas jau nemiera pilnajā dvēselē gaidīt gaidīja, līdz ar to tiecās pretī savam galīgajam veidam, vērsdamies aizvien gaišāks, zeltaināks, skaidrāk saskatāms. Tā, un nu aizsprostu pārraut — ceļu šalcošai zelta straumei!

Kur paliek baritona rečitatīvs! Beidzot! Dziedātājs kustināja lūpas . ..

Draugi, šīs skaņas ne! Skandēsim patīkamākas un priekpilnākas!

Attacca! Karam! Nolādētajam karam!

—     Prieks!

Bet koris?

—     Prieks!

Tā, un tagad varēja sekot dziesma par prieku, kas bija ari viņa dziesma par prieku.

Bēthovens to nevarēja sadzirdēt — ne skaņas. Viņš jau tā bija gandrīz pilnīgi kurls, bet cīņas satraukumā kurlajam ģenerālisimusam ausis aizkrita pilnīgi.

Solists jau dziedāja:

Līksme dievu kvēle skaistā,

Elīzija, saules stars!

Kāda sajūsma! Kaut varētu klausīties līdz ar citiem . . .

Bēthovens bija pēc uzveduma galīgi pārguris.

Holcs, kāds jauns palīgs, veda viņu mājās un ar grūtībām pārliecināja, ka viņš tagad vairs nedzīvo Kota ielā, bet Ungāru ielā. Vai Bēthovens to bija aizmirsis? Viņš nemitīgi runāja par kādu zvanu lietuvi, kurai vajadzēja atrasties iepretim viņa dzīvoklim un kuru viņš meklēja.

Ungāru ielā viņš aislējās pret nama durvīm, vēlēdamies gaidīt Šindleru, kuram no teātra vajadzēja atnest ziņojumu par kases stāvokli. Viņš vērās blāvi mirgojošās zvaigznēs.

Beidzot, beidzot parādījās Sindlers, kura soļi nelikās vis spārnoti, bet drīzāk gan smagi un gausi — tā, it kā katram solim būtu nepieciešams kāds īpašs lēmums vai pat zināma piespiešanās.

—     Kāds ir kases stāvoklis, Šindler?

Tas sapīcis kratīja galvu. — Pārskats vēl nav gatavs.

Holcs steidzīgi atvadījās.

Kad viņi atradās dzīvoklī un svečturos dega sveces, Bēthovens atsēdās uz sofas. Atsperes iečīkstējās un nodžinkstēja, gurdenajam, sevī sakņupušajam stāvam galvā vēl arvien bija mazliet pakausī atbīdītais cilindrs, tā ka izspūrušie, sirmie mati spraucās laukā, un rokā — spieķis.

Sindlers gribēja novērst sarunu, lai tikai nebūtu ja runā par zināmo tematu.

—     Glāzi vīna, meistar?

Bēthovena sarkanajā sejā, ko izraibināja pelēki plankumiņi, atspoguļojās nepatika. — Nē.

Ko tagad teikt? Novērst, novērst sarunu!

—     Meistar, jau sagaidīšana teātrī…

Vai Šindlers kaut ko teica? Bija pārlieku nogurdinoši lasīt no lūpām.

—     Lūdzu, uzrakstiet, Šindler.

Tas rakstīja un sniedza sarunu burtnīcu.

—     Jau sagaidīšana teātrī bija vairāk nekā karaliska.

—            Jā, jā, tūlīt pat četras vai piecas aplausu zalves, bet pēc galma etiķetes ķeizariskajai ģimenei pienākas tikai trīs.

Bēthovens automātiski māja un kaut ko apsvēra.

—           Jā, jā, cenzūras aizlieguma dēj, bet no ķeizariskās ģimenes nebija neviena.

Šindlers rakstīja un rakstīja: — Simfonijas otro dalu pārtrauca aplausi, un to būtu derējis atkārtot! Visu tautu pārmācis un satriecis jūsu darbu lielums un spēks.

Bēthovens rūgti pasmaidīja. — Neesat taču tik banāls, Šindler! Manu darbu lielums un spēks? Manas aktiera prasmes lielums un spēks. Publika pamanīja gan, ka esmu kurls, tāpēc ka orķestris spēlēja arī bez manis vai ari diriģējot man ar orķestri nesaskanēja. Tāpēc tas viss bija līdzcietība, — un visa tauta? Tautas lielumu parādīs kases stāvoklis.

Šindlers murmināja: — Pārskats diemžēl vēl nav gatavs, meistar.

—     Šindler . ..

Maigums meistara balsī satrauca palīgu.

—           Jūs taču nevarat mani maldināt arī ar ieņēmumu pārskatu, ko glabājat kabatā.

Šindlers izmisumā saspringti domāja. Šo ieņēmumu pārskatu viņš taču nekad nevarēja . .. "Bet, no otras puses, vai nu to atklāt tagad vai rit. . .

Viņš piegāja pie galda un rakstīja:

—            Meistar, jums jāsaprot, un tas ir pilnīgi skaidrs, ka jūs minat savu labumu kājām, ja vēl ilgāk paliekat šajos mūros, te Vīnē. Parīzē vai Londonā šis sarīkojums jums būtu droši ienesis divpadsmit, piecpadsmit tūkstošu guldeņu.

Bēthovens bija piecēlies un lasīja pār rakstītāja plecu.

—     Un cik tas ienesis šeit?

Nekas nelīdzēja. Šindlers izvilka no krūšu kabatas ienākumu pārskatu.

—            Lūdzu: «Bruto ienākumi divi tūkstoši divi simti guldeņu, no tiem par teātra īri un orķestrim tūkstoš septiņi simti astoņdesmit. Atliek četri simti divdesmit guldeņu.» No tiem gan

vēl apaļi simt guldeņi aiziet garderobistēm un vēl šādiem tādiem izdevumiem. Summa summaium tātad, teiksim, trīssimt guldeņu.

—     Līguma nauda?

Sindlers paraustīja plecus. — Līguma nauda.

Trīssimt guldeņu — trīssimt guldeņu, — kā radošs mākslinieks viņš, protams, nerakstīja naudas dēļ, bet — trīssimt guldeņu?

Piecus gadus viņš bija strādājis pie Missa solemnis, sešarpus gadus pie Devītās simfonijas — un par trīssimt guldeņiem, ar kuriem nebija pat vēl segti izdevumi par orķestra un kora partitūru pārrakstīšanu.

Kyrie eleison! Dona nobis pacem. Credo — credo! Prieks, prieks . . . Līksme, dievu kvēle skaistā .. .

Prieks!!

—     Meistar, meistar!!

Bēthovens bija nogāzies kā bluķis, sabrukdams bez samaņas . . .

«Vīnes Vispārīgās Mūzikas Avīzes» recenzija bija pa daļai sajūsmināta, pa daļai kaut kas līdzīgs mākoņu gubai, kur katrs varēja sev sameklēt to, ko vēlējās atrast. Bēthovena pretinieki varēja atveldzēties ar mīklainām neskaidrībām, kuras bija iespējams iztulkot arī negatīvi, un bez tam vēl jau bija arī izšķirošā «Leipcigas Vispārīgā Mūzikas Avīze», tāpat ari «Ārkārtējā virsvadība mūzikas jautājumos», un to spriedums bija — noraidījums un nicinājums.

Bēthovens nosauca otro koncertu, kas bija ieplānots no sākta gala, par vājprātu un tomēr piekrita tā sarīkošanai. Viņš bija pārliecināts, ka aplausi pirmajā koncertā bija veltīti tikai kurlajam, traģikomiskajam komponistam un diriģentam, un tomēr cerēja, ka savu piectūkstoš cilvēku priekšā — tātad lielajā Redutu zālē viņš vēl varētu gūt uzvaru savā kaujā pret karu.

Arī viņa draugi un piekritēji, pat Černi un Cmeskals svārstījās savos ieskatos un noskaņojumos. Nez vai kori simfonijas pēdējā daļā varēja uzskatīt par laimīgu atrisinājumu. Varbūt tā arī patiešām bija, kā aizvien biežāk un biežāk tika apgalvots, ka viņa kompozīciju pieaugošajai dīvainībai ir sakars ar zaudēto dzirdi.

Divas nedēļas vēlāk parādījās jauna afiša.

«LUDVIGA VAN BETHOVENA KUNGA LIELS MUZIKĀLS SARĪKOJUMS, KUR DZIEDĀS DĀVIDA UN DON1CETI KUNGS UN MAD. DARDANELLI UN KAS NOTIKS SVĒTDIEN, 1824. GADA 23. MAIJĀ, Ķ. K. LIELAJĀ REDUTU ZĀLE PUSDIENAS LAIKĀ.

MUZIKĀLIE GABALI, KURUS TUR ATSKAŅOS, IR LUDVIGA VAN BĒTHOVENA KUNGA JAUNĀKIE DARBI.

PIRMKĀRT: LIELA UVERTĪRA.

OTRKĀRT: JAUNS TERCETS, KO KOMPONĒJIS LUDVIGS VAN BETHOVENA KUNGS UN KO DZIEDĀS MAD. DARDANELLI UN DONICETI UN BOTlCELI KUNGI.

TREŠKĀRT: LIELA HIMNA, KO DZIEDĀS DLLS. ZONTĀGA, UNGERE, KA ARI VOICINGERA UN ZEIPELTA KUNGI UN VISS KORA SASTĀVS. CETURTKĀRT: ĀRIJA DI TANTI PALPIT1, DZIEDĀS DĀVIDA KUNGS.

PIEKTKĀRT: LIELA SIMFONIJA.»

Bēthovens uzkliedza Sindieram: — Vai velns jūs dīda?!

Sindlers, kuram vajadzēja visu kārtot, uzrakstīja: — Tādi bija nosacījumi, un man vismaz laimējies izdabūt jums garantiju piecsimt guldeņu apmērā.

—     Un … no manis jaunu tercetu?

—     «Tremate, empi, tremate» . . .

—            Šis vecais krāms, kas uzrakstīts jau pirms desmit gadiem?

—            Tālab ir aizmirsts, un tas bija jūsu slavenās akadēmijas programmā lielajā Redutu zālē četrpadsmitā gada otrajā janvārī. Tāpēc es to gribēju uzņemt programmā kā labu zīmi.

—            Un Rosini ārija? Es viens pats reklamējos afišā ar saviem «jaunākajiem darbiem».

Šindlers paraustīja plecus un rakstīja: — Vilinošs kumoss, un Rosini vārdu es tikpat esmu izlaidis.

—     Un himna? Tātad izņēmuma gadījums?

Palīgs nopūtās, bet viņam vajadzēja atzīt patiesību.

—            Meistar, no jūsu Missa solemnis publika gribēja dzirdēt vairs tikai Kyrie.

Kad Šindlers bija aizgājis, Gerhards l'on Breinings Podziņa aplaizīja zīmuli un rakstīja:

—            Tēvoc Ludvig, man arī viņš nepatīk, bet šoreiz viņš nav vainīgs. Viņš pat vaicāja māmiņai un tētim.

—     Un viņi piekrita?

«Viesulis» svarīgi pamāja ar galvu.

—     Ari es, tēvoc Ludvig.

Bēthovens nenolaida no viņa acis. — Tātad tu ari esi nodevējs.

Zēna lūpas kustējās lēnām, neticīgi: — Es — nodevējs? Nē, es neesmu nodevējs, patiešām ne, tēvoc Ludvig.

—            Jūs visi esat nodevēji! Lasies prom un nerādies nekad vairs te! Nekad vairsi

Zēna acis pieplūda asarām. — Es jau eju, bet es neesmu nodevējs.

Bēthovens sauca: — Podziņa! Tā ka tu man neej prom! Jo ja arī tu vēl aiziesi! Jau tā viņi visi ir aizgājuši. Lūdzu, atvaino manus vārdus par nodevēju. Redzi — ari Kārlis kopš pāris dienām ir prom no internāta, laikam atkal pie savas mātes.

Bēthovens atnesa konfekšu kārbu. — Vai tu negribi izlīgšanai paņemt no manis kādu konfekti, Viesuli?

—     Pat vairākas.

Bēthovens noglāstīja viņam galvu. — Tu esi labs zēns. Lūdzu, aizmirsti . . .

—     Ko tad?

—     Ka es tevi-par nodevēju . ..

—     Tu mani?

Gerhards pielika roku pie krūtīm.

—     Es neko neesmu dzirdējis, tēvoc Ludvig. Man loti žēl.

Bēthovens mazu brīdi zīmīgi nolūkojās Gerhardā.

—            Junkurs fon Breinings! Tu patiesi jau esi mana vecā drauga Stefana dēls. Jā, un tagad tu man varētu palīdzēt komponēšanā. Vai gribi, Viesuli?

—     Es — palīdzēt tev komponēšanā?

—            Jā, paliekot tepat un ēdot konfektes. Es taču zinu, ka tu esi nemuzikāls subjekts, Podziņa, un tāpēc es gribu tikai redzēt tavu apmierināto un izlīgumā starojošo sejiņu. Vai tev garšo šī šķirne?

—     Pateicos, var iztikt, tēvoc Ludvig, un ko tu komponēsi?

Firstam Galicinam Mi bemol mažora kvarteta otro dalu,

tam gan jābūt La bemol mažorā.

Bēthovens jau bija nolicis sev priekšā nošu papīru un rakstīja, skaļi pieteikdams: — Adagio ma non troppo e molto cantabUe. Mi bemol — fa — sol — la bemol — sagatavojošais dominantes septakords . . . cik skaisti! Cik skaisti!

Viņš jutās pieveikts. — Vai zini, Viesuli, par šo cenu man

jamaksa ar to otro. Cilvēks neko nesaņem par velti. Si. bemol — do — re bemol — mi bemol — fa, — un tā nu ari es maksāju ar savām šaubām un ātrajām dusmām, kas tad arī apbēdina citus. Jums mani jāatvaino. Fa — mi bemol — re bemol — si bemol — sol, — es arī maksāju ar saviem koncertiem, un, ja man liktu izvēlēties: panākumiem bagātus koncertus, naudu, slavu jeb — mi bemol — loks — re bemol — si bemol — la bemol, — es nevilcinātos nevienu mirkli.

Vasarā Bēthovens atkal devās uz Bādeni. Viņš būtībā jutās gluži labi, tāpēc ka, acīm redzot, bija robeža, aiz kuras cilvēks savas neveiksmes varēja uzskatīt tikai par komiskām.

Astoņi simti guldeņu deficīta no koncerta, šoreiz pat deficīts! Bet toties viņa simfoniju vaiņagā, — lietojot izteicienu no toreizējā lūgumraksta, — izplaucis gluži jauns zieds!

Viņa Otro simfoniju bija apzīmējuši par «nezvēru». Varoņsimfonija tika noraksturota par «tikumu maitātāju», un Devītajai arī jau bija atrasts atbilstošs vārds. Tā saucās — «sliktas reputācijas simfonija».

Kādēļ? Jā, kādēļ?. ..

Cerams, «sliktās reputācijas simfonijas» reputācija nebūs jau nonākusi Maincā, jo tur viņam B. Šots un dēli bija piedāvājuši par to sešsimt guldeņu, tas bija četrreiz tik daudz, cik drēbnieks Hērs, šis nelietis, bija Pencingā izplēsis viņam par vienkāršu dzīvokli. Missa solemnis bija vairāk vērts. Tās dēļ viņš jau šoreiz būtu varējis laipni griezties pie Hēra kunga. Taču tās bija tikai teorijas, tāpēc ka īstenībā brālis Johans kā viņa kreditors bija uzlicis ķepu šai naudai. . .

Kungs, kas dziļā godbijībā noliecās viņa priekšā, ne vārda nesakot, pasniedza kādu vēstuli. Bēthovens atvēra un lasīja:

Vīnē, 1824. gada 29. septembrī.

Augsti godātais Bēthoven!

Mana sieva pasniedza man šodien Jūsu mīļo un man ļoti patīkamo vēstuli, ko Jūs, būdams tik laipns, izsūtījāt vēl no Bādenes. Jūsu atvainošanās, ka reti esat mājās, ir ļoti pamatota, un Jūs darītu nepareizi, ja nestiprinātos, cik vien ilgi iespējams, nākamajai ziemai. Cilvēks, kas Jums šo vēstuli nodos, ir Štumfa kungs, krietns vācu vīrs, kas jau trīsdesmit

■četrus gadus dzīvo Londonā un tikai laiku pa laikam atbrauc •atpūsties savā tēvzemē. Iemesls, kālab viņš dodas uz Bādeni, ir — redzēt Jūs, augsti godātais Bēthoven, vīru, uz kuru Vācija ir lepna.

Bēthovens saviebās. Labais Andreass Streihers. Viņš bija ierosinājis sarīkot Bēthovena darbu abonementkoncertus un izdot kopotu darbu pilnīgu izdevumu Eiropā. Kurā vietā Eiropā? Vācijā? . . .

Cik gan labi domājoši cilvēki ir akli pret īstenību! Abonementkoncerti! Rīkotāji būtu abonējuši deficītu. Un darbu kopots izdevums? Šots izteica laipnu nožēlu, ka nevar pieņemt izdošanai kaut vai pāris kvartetu . . .

Vīrs, uz kuru Vācija bija lepna! Lāga Streihers, šis vīrs nedrīkstēja saukties ne Bahs, ne Mocarts, ko bija aprakuši kā kraupjainu suni, — un Baha atraitne? Viņa gadiem ilgi bija vilkusi dzīvību nabagmājā un nomirusi tur galīgā trūkumā.

Viņš lasīja tālāk:

«Uzņemiet viņu laipni un draudzīgi, kā pienākas svētajam, pie kura šis padevības pilnais svētceļnieks no tālienes devies svētceļojumā.

Šodien runāju ar Cerni. Viņš ar prieku uzņemsies aranžēt simfoniju divrocīgi un četrrocīgi un lūdz vienīgi atsūtīt partitūru. Lahnera kungs ar patiesu bijību darīs to pašu ar mesu.

Lai dievs dod Jums veselību, ka drīz Jūs atkal redzētu.

Jūsu

A. Streihers.»

Bēthovens ļāva vēstulei noslīdēt uz galda un vēroja, ar kādu biklumu Štumfa kungs, kas varēja būt pāris gadu vecāks par viņu pašu, gaidīja atbildi. Streihers vēstulē bija teicis patiesību. Tātad te nu stāvēja kāda gandrīz nereāla būtne, patiess viņa mākslas cienītājs, kādi tomēr vel atradas, un šis Stumfa kungs braucis šurp no Londonas, pie kuras Bēthovens domās jau tik bieži bija kavējies kā pie sava veida pajumtes vai patvēruma.

Viņš izstiepa abas rokas. — Esiet sveicināts!

Bet tad — ko gan varētu tik retam un mīļam viesim piedā

vāt? Pareizi, mazā pudele! Viņš to atnesa līdz ar divām glāzēm.

—     Uz veselību, Štumfa kungs!

Šturrifs* runāja lēnām un akcentēti, kā viņam Streihera kungs bija ieteicis: — Uz vislielākā dzīvā skaņraža veselību!

—     Kā, lūdzu? Bēthovens aizrijās un tai pašā brīdī pielika plaukstu pie auss. Viņš bija sapratis, no lūpām nolasījis, bet viņam vajadzēja dzirdēt neticamo vēlreiz, un viņš gaidīja, acīm bērnišķīgā priekā mirdzot, un izaicinoši atkārtoja:

—     Kā lūdzu?

—     Uz vislielākā dzīvā skaņraža veselību!

—     Pateicos, pateicos, mans kungs, un tūdaļ tukšosim glāzes, ja? Un tad iekārtosimies mājīgi pie šī mazā galdiņa. Sēdieties taču Stumfa kungs, es vēl…

Viņš atnesa papīru un pāris zīmuļu.

—     Mēs bez tā neiztiksim. Jums droši vien ir daži jautājumi, un tos jums vajadzēs man uzrakstīt. Streihers būs jūs informējis. Paraugieties, lūdzu, apkārt, tikai ne pārāk kritiski. Tās ir manas mēbeles, ar kurām es pēdējā laikā kā Ahasvērs klīstu no vienas vietas uz otru, bet ar manu iekārtu nav ko lepoties.

Stumfs rakstīja: — Un es jūtos dziļi aizkustināts, ka redzu tieši tās mēbeles, kas bija klāt, kad radās šie dižie skaņu mākslas darbi.

Bēthovens samulsa. — Mīļais, mīļais kungs, jūs esat no citas planētas! «Dižie darbi un vislielākais dzīvais skaņradis!» Kā jau jūs varat pēc mana dzīvokļa spriest, es esmu te necils, pavisam necils gariņš un šobrīd droši vien arī jau aizmirsts. Jā, aizmirsts, jo kas tad Vīnē spēlē manas simfonijas, ja neņem vērā neveiksmi, ko maijā piedzīvoju ar savu Devīto? Kas grib dzirdēt manu «Fidelio»? Vai jūs vispār zināt, ka man, ka es — un turklāt diezgan lielā skaitā — esmu komponējis arī klaviersonātes?

Apmeklētāja kalsnajā sejā ar sirmo vaigubārdu atspoguļojās šausmas.

—     Kurš gan varētu nepazīt jūsu klaviersonātes, šos meistardarbus .. .

—     Šeit, Vīnē, tās ir galīgi aizmirstas. Vai jūs, kungs, arī esat mūziķis?

Štumfs rakstīja: — Esmu arfu fabrikants, dzimis Augsburgā.

Bethovens pastiepa uz priekšu galvu ar sirmajiem, allaž izspūrušajiem matiem un nepacietīgi sekoja vārdiem, kas radās uz papīra.

—            Arfu fabrikants? Un jūs sauc Štumfs? Vai jūs esat radinieks Štumfiem no Bonnas?

—     Štumfiem no Bonnas?

—            Tie bija — jeb laikam vēl tagad ir gaima mūziķi, un viens no Štumfiem bija pat pirmais lielais manu kompozīciju cienītājs, kad es vēl biju zēns. Viņš droši vien ir sen miris.

Štumfa kunga roka drebēja, kad viņš rakstīja: — Un tagad atkal kāds Štumfs dziļā apbrīnā atnācis pie jums un nespēj pietiekami vien pateikties, ka lielais ģēnijs viņu tik laipni uzņēmis.

—            «Ģēnijs»? Uzmanīgi! Šis vārds daudzkārt tiek nelietīgi izmantots, un tie «ģēniji», kurus tā sauc, ir lielākoties — vismaz manā izpratnē — apšaubāmi mūzikas fabricētāji.

Bēthovenu pēkšņi pārņēma kāda līksma doma.

—            Bet jūs nedrīkstat sevi salīdzināt ar manu Bonnas draugu Štumfu. Viņš gan kādreiz bija galma kapelas vijolnieks, tikai viņam vienmēr trūka «īstās aplikatūras», kā par viņu teica, un tā jau arī būtībā saka par mani. Jā, un tad Štumfs iegula slimības gultā, bija pa pusei paralizēts, kad piecēlās, un arī galvā vairs nebija viss, kā nākas; tomēr es viņu mīlēju, kaut arī viņš bija paklīdis un plānprātīgs. Lai vai kā, man viņš vienmēr ir bijis mīļš un uzticīgs draugs.

Pēc brītiņa Štumfs rakstīja: — Vai drīkstu uzdot jums pāris jautājumu?

—     Protams.

—            Kuru jūs uzskatāt par visievērojamāko komponistu, kāds jebkad dzīvojis?

Atbilde sekoja acumirklī: — Hendelis. Tā priekšā vienmer esmu gatavs locīt ceļus.

—     Un Mocarts?

—            Tas ir saules ģēnijs. Es nejūtos ar viņu tik radniecisks kā ar Hendeli, ja tas no manas puses nav pārāk iedomīgi teikts.

—     Un kādas ir jūsu domas par Johanu Sebastianu Bahu?

Bēthovens samulsa un mirkli pārdomāja. — Es viņu esmu

vienmēr cienījis, bet Bahs ir miris, kurš vēl pazīst Bahu? Jūs saprotat?

—     Viņš atkal atdzims.

—            Jus ta domājāt? Tas butu veļams. Ja, ja izstudētu šī milža darbus, bet tam nav laika, nav laika.

Štumfs rakstīja: — Jūs taču pats esat mūzikā neaizsniedzams mākslinieks, un tik augstu vērtējat Hendeli?

—     Es neesmu nekas salīdzinājumā ar viņu.

—     Vai jums ir daudz viņa darbu?

Bēthovens pārlaida skatienu trūcīgi iekārtotajai istabai, it kā atgrieztos no maldu ceļiem.

—            Kā gan es, nabaga velns, būtu varējis pie tiem tikt? Nu, vismaz «Aleksandra svētku» un «Mesijas» partitūras ir bijušas manās rokās, un atminos, ka esmu redzējis un spēlējis arī pāris viņa klavieru svītu un fūgu. Par ko jūs domājat?

Štumfa skatiens bija sapņains. Viņš deva sev zvērestu atsūtīt Bēthovenam kā dāvanu Hendeļa kopotos darbus.

Tad Bēthovens atkal atsāka: — Jā, Hendelis! Un kas viņam ierādījis vietu, kāda tam pienākas? Angļi! Tā tik ir tauta!

Štumfs paraustīja plecus, nevis lai nonievātu nāciju, kuras viesis viņš bija jau ilgāk nekā viena cilvēka mūžu, bet lai parādītu, ka tur, tāpat kā visur citur, ir arī «vīnieši».

Taču Bēthovens tam negribēja piekrist.

—            Es būtu prātīgāk darījis, aizbraukdams uz Angliju. Tagad jau par vēlu, bet — Anglija! Redziet, kāds Tomass Brodvūda kungs no Londonas firmas Džons Brodvūds uzdāvināja man lielisku flīģeli. Es vēl nupat uz tā spēlēju, komponēju — vai es jau teicu? — kādu Rondo Sol mažorā, kas dabūjis jocīgu nosaukumu tāpēc, ka arī pats gabals ir jocīgs. Tas saucas — «Kaprīzē iztrakotas dusmas pazuduša graša dēļ». Ziniet, Štumfa kungs, īstenībā visa dzīve ir tikai dusmas par pazudušu grasi. Cilvēki to izmisīgi meklē visās atvilktnēs un lien pat zem gultām un skapjiem, kļūst nikni, kad neatrod, un — beigu beigās sevi izsmej.

—           Van Bēthovena kungs, vai jūs nevaiņagotu savu laipnību, nospēlēdams man šo gabalu?

Bēthovens paskatījās, šķelmīgi samiedzis acis. — Ar prieku. Tikai baidos, ka tas jums nesagādās nekādu prieku. Lūdzu, nāciet.

Viņš gāja viesim pa priekšu uz blakus istabu. Flīģelis stāvēja atvērts, un diskantā stīgas pa daļai trūka, pa daļai bija pārrautas un saritinājušās kā zibošas čūskas.

Viņš izstiepa pāris stīgu un ļāva tām atlēkt atpakaļ.

—     To nodarījusi mana Devītā simfonija, koris priekam, un

tas arī ir vienīgais priecīgais pārsteigums, kas man ir no šī prieka.

Kāds kungs ar kokvilnas cimdiem rokās, kuru pirkstu gali bija par gariem, un drēbēs, kas viņa stūrainajiem kauliem īsti laga nederēja, sašķobījis muti zobgalīgā smaidā, ienāca istabā.

—            Vai drīkstu iepazīstināt, Stumfa kungs! Mans brālis Johans, muižas īpašnieks no Gneiksendorfas, tātad vismaz viens no mūsu ģimenes, kas kaut ko sasniedzis. Johan, šis ir Štumfa kungs, arfu fabrikants no Londonas.

Mazais joks padarīja Johana vaibstus vēl noraidošākus, un Bēthovens kļuva nemierīgs.

—            Štumfa kungs, vai drīkstu jūs lūgt mani apciemot kādu citu reizi?

Viņš pavadīja savu viesi līdz pat namdurvīm, kur iečukstēja tam ausī:

—            Tagad man nebūs tik patīkama saruna kā ar jums, Štumfa kungs, jums jāatnāk vēlreiz jeb, — tas bija draudzīgs brīdinājums, — es ieradīšos pie jums Londonā, un ja es neierastos …

Štumfs gaidīja.

Bēthovena sfeja pēkšņi kļuva savāda, it kā to klātu kāda iekšēja ēna.

—     … tad sveiciniet Londonu un visus …

Prieks! …

Vasaras svētkos tūkstoš astoņi simti divdesmit piektajā gadā Godesbergā kādos mūzikas svētkos tika atskaņota viņa prieka simfonija. Ferdinands Rīss, rīkotājs, kas bija atvests no Londonas, to ierosināja, un Bēthovens viņam pateicās, tāpēc ka esot spiests ar notīm izkļūt no «notēs brīža».

Nepatikšanas: simfonija tika sasvītrota līdz nepazīšanai, un tomēr vēlāk sprieda, ka mūzika esot pārāk grūta.

Šo nodrāzto meldiņu viņš pazina pēc senākam recenzijām. Pārāk grūta? Kaut gan viņš aizvien kļuva vienkāršāks, palikdams uzticīgs savam lozungam: «Vienkāršāk! Vēl vienkāršāk!»

Citādi bija tikai viens izskaidrojums . ..

Viņš bija kurls, un pasauli, kas viņam bija palikusi, nesatrauca nekādi mānīgi un maldinoši trokšņi.

Vai tikai tagad viņš dzirdēja muziķu, to, kas patiesi bija mūzika?

Kad viņš bija pabeidzis kvartetu Mi bemol mažorā un savienība Supanciga vadībā to atskaņoja, tas izgāzās. Bērns stājās viņa vietā un pie otrās pults Kārlis Holcs, viņa jaunais palīgs. Tagad aplausi bija skaļāki …

Trīs kvartetus bija pieprasījis firsts Galicins Pēterburgā. Nu, viņš aizsūtīs piecus, un vai pa to laiku nevajadzētu uzrakstīt uvertīru, kuras vareno tēmu bija ierosinājusi saruna ar Štumfu?

B—A—H—S!

Viņa slimība, kas bija izdomājusi jaunu variantu, — jo tagad viņš spļāva asinis, — to pagaidām neatļāva. Veselības stāvoklis gan uzlabojās, kaut arī uz to vēl nevarēja pilnīgi paļauties, bet tomēr kvarteta la minorā lēno daļu viņš apveltīja ar speciālu virsrakstu: «No slimības atspirgstošā svētsvinīga pateicības dziesma dievam.»

Kvartetu atskaņoja tūkstoš astoņi simti divdesmit piektā gada rudenī intīmā sabiedrībā, un Bēthovens pēc tam ielūdza draugus Prātera viesnīcā «Pie Bēthovena».

Pie Bēthovena?

Patiesībā tā saucās «Pie mežonīgā vīra». Taču būtībā bija tas pats, tikai — mežonīgais vīrs jau likās daudz maigāks.

Pirmajam atklātajam atskaņojumam vajadzēja sekot vēlāk viesnīcā «Pie sarkanā eža», Bēthovens bija vienīgais «tikai skatītājs» klausītāju vidū.

Mūziķi, likās, spēlēja labi, pat lieliski;,tomēr . . .

Bēthovens pēkšņi izvilka piezīmju grāmatiņu un steidzīgi kaut ko atzīmēja.

Lai viņi spēlē! Bet tā tik bija ideja!

Viņa kvartetam Si bemol mažorā! Un, proti, pēdējai daļai — fūgai!

Kārlis Holcs atkal ienāca svilpodams.

Pēdējā laikā viņš aizvien vairāk kļuva par mājas cilvēku, kas jau modināja Sindlerā greizsirdību.

Holcam nekā nebija ko darīt, kā pats apgalvoja, vai ari viņš aiz principa strādāja dienā tikai vienu stundu. Viņš bija Bēthovenam uzrakstījis: — Esmu uzsācis augsta valsts ierēdņa karjeru, tas ir, sēžu pašlaik vēl zemāk nekā uz

viszemākā pakāpiena slavas kāpnēs, kas ved līdz štata virsniekam. Es esmu štata grenadieris. Mana alga ir septiņi simti guldeņu gadā, un tāpēc es arī savas tēva valsts labā, kas mani tik nožēlojami apgādā, aiz nelietības darbojos tikai visaugstākais vienu stundu dienā. Ja es nevingrinos Šupanciga kvartetam, tad man nepieciešama kāda interesanta nodarbošanās, lai turētu nomodā savu garu, un pie mūsu godātā meistara Bēthovena ir aizraujošāk nekā jebkurā teātrī.

Bēthovens labi ieredzēja Holcu un tagad nu, pieri raukdams, aplūkoja palīga uzrakstīto runu.

—      Es taču laikam esmu arī gluži pieņemama viesnīca, kur allaž dabūjams labs vīns, vai ne? . . .

Holcs paklanījās: — Pienācīga godbijība aizliedz man runāt pretim pat šajā mazsvarīgajā, kaut. arī ne gluži nenozīmīgajā jautājumā.

Bēthovens staigāja šurp un turp. — Holc, es gribu jums kaut ko uzticēt. Vai jūs protat klusēt?

—      Par septiņsimt guldeņiem gadā esmu šai ziņā nozvērināts.

—      Beidziet savu blēņošanos. Gribu jums parādīt, kur esmu noglabājis akcijas, kas pēc manas nāves domātas manam brāļadēlam Kārlim.

Holcs rūca: — Šim diedelniekam, kas nav izturējis semestra pārbaudījumus! Tagad viņš grib kļūt tirgotājs, un viņam, protams, jāmācās vislabākā tirdzniecības skolā Vīnē. Katrs šī klaidoņa labad izdotais kreicers ir zemē nomests.

Bet Holcs to bija tikai nomurminājis ar novērstu seju.

Vēlāk bija jānogādā kāda vēstule Haslingeram Paternostera ieliņā, un Bēthovens varēja turpināt savu fūgu.

Fūgu, jā, taču arī uvertīru?

Tās bija zināmas priekšrocības, jo tajā varēja parādīt, demonstrēt tēmu tēlus.

Bēthovens steidzās zīmēt notis. Jau izdevās pianissimo, kam ar pilnu sparu atbildēja prettēma. Un tagad brača ar galveno tēmu . . .

Protams, nez vai instrumenti? . . . Nē, ar instrumentu vājumu viņš nevarēja rēķināties.

Pirmā vijole /// Brača /// un te sforzato. Četrbalsīgā dubultfūga nu varēja nograndīt.

Viņu sāka apgrūtināt nepanesama smirdoņa, kaut arī bija

nepieciešams labs bridis, kamēr kļuva skaidrs, no kurienes ta nāca.

Uz galda stāvēja šķīvis, liekas, viņam domātas pusdienas — olas sinepju mērcē, un nevarēja būt šaubu, ka tās bija

vecas.

Šī vecā grezele «Šnapsta kundze», šī «veikli zēģelējošā fregate» ar savu vienmēr iežņaugto galiona figūru! Viņa taču nekā vairs nespēja ne saost, ne sagaršot.

Kā gan viņu pastāvīgi bija spīdzinājušas sievietes, arī šī kalpone! Ja viņš domās atskatījās atpakaļ!

Tās zaga kā kovārņi, reiz viņam pat vajadzēja uzrīkot sev gultu pieliekamā durvju priekšā, lai kā Cerbers apsargātu pārtikas krājumus.

Bēthovens pamanīja Holcu ienākam istabā, bet tas viņu netraucēja. Viņš atrāva vaļā logu un izlādēja olu pēc olas laukā uz ielas. To darot viņš bļāva uz virtuves pusi:

—            Līdz ar to jums ir uzteikts, un es vairs nevēlos, ka jūs vēlreiz sperat soli manā dzīvoklī. Man jāietur diēta, saka ārsts, bet jūs mani indējat nost!

«Šnapsta kundze» parādījās uz sliekšņa.

Bēthovens turpināja ārdīties: — Jūs esat veca ragana, un agrākos laikos tamlīdzīgu radījumu kā jūs sadedzinātu! Jūs man neticat! Lūk, es to tikko kā uzrakstīju savam brālim.

Viņš sameklēja attiecīgo vietu vēstulē, drebošiem pirkstiem rādīja uz to un nolasīja: — «Man nav iespējams vairs ilgāk izturēt ar šo raganu, kuru pirms pāris gadu simtiem noteikti būtu sadedzinājuši!» Tātad, lūk, te tas ir rakstīts melns uz balta, un tagad — laukā! Kad es pārnākšu, lai jūs te vairs nebūtu!

Viņš paņēma cepuri. — Holc, ejam uz viesnīcu! Kas jums ir?

Holcs patlaban stāvēja iesāņus no loga un vērīgi klausījās. Uz ielas bija dzirdama nikna lamāšanās. Varbūt saukšot policiju?

Kņada likās norimstam, un Holcs pamāja ar galvu:

—    Varam iet.

Bēthovens nopūtās. — Un tā nu ir mana fūga Si bemol mažorā, viens no maniem grandiozākajiem darbiem, ko gribēju komponēt, un jūs esat nelietis, Holc!

—     Es? …

—     Tāpēc ka jums ir piemīlīga līgava un tātad apprecēsieties. Jo kas gan ir vīrietis bez sievas? īsts kroplis, īsts . . . nav vārda, lai to izteiktu.

Bēthovens jau kopš ilgāka laika bija metis acis uz dzīvokli Melno spāniešu namā un tāpēc bija priecīgs un satraukts, kad Holcs kādu dienu, svārku stērbelēm plīvojot, cepuri galvā iebrāzās un uzrakstīja: — Es biju darīšanās Melno spāniešu namā, — varat dzīvokli dabūt, nepieciešams gan diezgan liels remonts.

Bēthovens atbildēja: — Šo risku es uzņemos. Mīļais Holc, vai jūs man neizdarītu pakalpojumu? Senāk es traucos pa ielām kā lielgabala lode, bet šodien jums ir žiglākas kājas nekā man. Aizjoziet tūdaļ turp un noīrējiet man šo dzīvokli.

Holcs atsēdās, uzlika roku uz krūtīm, dziļi atelpoja un rakstīja:

—     Man no sirds novēlies slavenais Sizifa akmens. Es, proti, dzīvokli jau esmu noīrējis uz jūsu vārda, tāpēc ka vēl kāds cits interesents un konkurents stiepa pēc tā savus nagus. Tas bija minūšu jautājums, bet tiesas izpildītājs ķeršanā un grābšanā taču ir veikls un enerģisks.

Bēthovens smējās: — Cik apartamentos es gan vēl neapmetīšos. Tas ir nelāgs mantojums no mana tēva, un patiesu mieru es gūšu tikai pēdējā mājoklī.

Holcs kricelēja: — Es gūstu sev mieru dienestā, — un izrotāja burtu «E» ar zīmējumu, kas attēloja vīru, kurš omulīgi krāc atzveltnes krēslā.

Bēthovens viņu iedunkāja. — Jūs esat valsts ierēdnis, tomēr bijāšanas jums nav, Holc. Bet nu aplūkosim tūdaļ dzīvokli. No kura laika tas skaitās mans?

—     Dzīvokli noīrēju tā, ka tanī var apmesties ap Miķeļiem. Jūs tātad varat izraudzīties kādu dienu starp divdesmit devīto septembri un divpadsmito oktobri.

—     Labi, labi, to jūs esat lieliski paveicis, un, pēc tā spriežot, laikam galu galā izvērtīsieties par labāku tiesas izpildītāju nekā vijolnieku.

Holcs piecēlās un palocījās. — Saprotu. Tāda nu reiz ir pasaules alga.

Melno spāniešu nams atradās pie Alsera priekšpilsētas Glasisa, kurā gājējs pastaigādamies tūlīt varēja iegriezties.

Neparastais nosaukums «Melno spāniešu nams» bija radies no tā cēlājiem — spāniešu benediktiešu mūkiem melnajos tērpos. Tā bija diezgan liela, iegareni izstiepta ēka, kuras vienā pusē atradās baznica, kas gan jau labu laiku vairs netika izlietota saviem sākotnējiem nolūkiem. Mūki bija izmiruši, un baznīca kalpoja tikai par noliktavu, pa kuras atvērtajām durvīm un logiem plūda ārā miltu, labības un garšvielu smaržas. Mājas fasāde bija vērsta pret dienvidiem, un šeit, otrā stāva dzīvoklī, kurā Bēthovens bija nodomājis apmesties, viņš nostājās pie loga.

Bija pusdienlaiks, un viņš mirkšķināja acis saulē, kuras staros mirdzēja visa ainava, kas viņu sveica un apbūra: lielais, brīvais laukums mājas priekšā, Glasiss, kura koki rudenīgi sārtojās, aiz tā iekšpilsēta ar saviem bastioniem un torņiem, pa kreisi Leopoldštate un tālāk pat Prātera un Brigitenavas koki. Ķeizara staļļi, Mariahilfas priekšpilsēta un viss pārējais . ..

Tikai labajā pusē brīvo laukumu norobežoja tāda pati iegarena ēka — «Sarkanais nams», un tur no viena loga pēkšņi kāds māja.

Holcs pievērsa mājējam Bēthovena uzmanību, un tas pacēla pie tuvredzīgajām acīm savu dubultlorneti. — Podziņa! Pareizi, Breiningi taču dzīvo šeit «Sarkanajā namā».

Viesulis jau joņoja pāri laukumam un mirkli vēlāk stāvēja blakus Bēthovenam.

—     Ko tu te dari, tēvoc Ludvig?

Tēvocis Ludvigs noraudzījās uz puisēnu ar visdziļākā nosodījuma izteiksmi sejā.

—    Tu nemaz vēl neesi prasījis atļauju, vai drīksti ienākt. Šis te ir mans dzīvoklis.

—     Tavs dzīvoklis?

—     Ar tavu laipnu atļauju.

—    Tēvoc Ludvig! Tad man tikai jāpārskrien šķērsām pāri laukumam, ja es . . . — Gerhards satvēra Bēthovenu aiz rokas, lai aizrautu viņu prom.

—     Ko tev vajag?

—     Tur tētis! Viņš arī jau tevi ieraudzījis.

Galma padomnieks fon Breinings stāvēja pie loga slaids un stalts, un viņa uniformas zelta uzšuves mirdzēja. Viņš smējās, un viņa signāli nebija pārprotami. — Nāc tūdaļ šurp, Ludvig.

—            Parādes uniforma, Podziņa? Kas tad šodien par svētkiem?

Gerhards nievājoši atmeta ar roku un lēnām kustināja lūpas, lai vārdi būtu saprotami. — Vai es zinu? Kaut kāds tur sen miris Austrijas ķeizars piedzimis vai nomiris. Bet tagad tētim mugurā parādes uniforma tev par godu, tēvoc Ludvig. Nāc! Nāc taču reiz!

—     Ko tad es pie jums?

Zēns brīdinoši draudēja ar pirkstu. — Tēvoc Ludvig, pie mums pusdienas būs zivis!

Bēthovens nopūtās: — Tu blēdi! Tagad tu vilini mani, nabaga tārpu, kas nespēj pretoties, ar manu mīļāko ēdienu — zivīm!

Viņš pievērsās Holcam. — Jūs tātad atvainosiet! Šeit runā stiprāka vara — zivis! Uzrakstiet taču, laipni lūdzams, kas te amatniekam jādara. Es no tā nekā nesaprotu.

Gerhards iejaucās. — Kad atnāks krāsotoji, es tiem palīdzēšu krāsot un līmēt tapetes.

Galma padomnieks sagaidīja Bēthovenu jau namdurvīs un teica, — arī viņa lūpu kustības bija draugam labi pazīstamas, — lēnām, galvu purinādams: — Tu vecais nelga! Vai nu beidzot atradi ceļu pie mums?

Bēthovens pamāja: — Varbūt es patiešām biju nelga! Bet ļausim, lai tas atkal reiz nogrimst aizmirstībā.

Kādreiz starp viņiem Kārļa dēļ bija pastāvējusi zināma atsvešināšanās un saspīlējums. Bēthovens bija gribējis, lai Breinings uzņemas līdzaizbildnību, bet Breinings bija to noraidījis.

—            Vai tu pārnāc dzīvot Melnajā spāniešu namā, Ludvig? Mums kaimiņos? Tā ir labākā ideja, kas tev kopš gadiem bijusi, tāpēc ka tā parāda saprāta pēdas un dod zināmas cerības.

Breinings apgriezās, jo dzirdēja žiglus soļus. Nāca viņa sieva.

—            Pazudušais dēls pārradies! Vai tu viņam vispār vel gribēsi roku sniegt, Konstance?

—            Abas divas! — Konstances kundze izstiepa rokas pretī.

—    Van Bēthovena kungs!

Kāda meitene kniksēja: — Tēvoc Ludvig . . .

Gerhards grasījās mazo aizraut prom, un Konstances kundzei vajadzēja iejaukties: — Tu neuzvedīgais puika!

Bethovens brīnījās: — Kas te notiek?

Breinings atbildēja: — Gerhards negrib savai māsai Marijai atvēlēt tēvoci Ludvigu. Tu tātad tomēr nomani, Ludvig, ka arī šeit, pie mums, vari justies kā mājās.

Kaut arī nemiera vēl bija daudz, beidzot dzīvoklis tomēr bija iekārtots.

Tas sastāvēja no trim istabām un virtuves, un, tiklīdz tajā iegaja, tā tūdaļ acīs dūrās vectēva — kūrfirsta galma kapelmeistara Ludviga van Bēthovena portrets eļļā, ko mazdēls jau sen bija licis sev atsūtīt. Taču tikai šeit tas īsti izcēlās sava labi apgaismotajā goda vietā. Glezna te ieguva atkal dzīvību, mainīja izteiksmi, un ar to bija iespējams sarunāties kā bērnības dienās.

—     Vectēva kungs, es redzu gan, ka jūs neesat ar savu mazdēlu apmierināts, jo kas tad cits padara jūsu vaigu tik īgnu. Es patiesi esmu pūlējies no sirds un neciešu pašslavināšanu. Bet, cik vien cilvēks spēj izdabūt no sevis, par spīti slimībai un kurlumam un visām šīm nelaimēm, triecieniem, triecieniem, — tik es nudien esmu pūlējies no sirds. Tātad kādēļ un uz ko jūs dusmojaties? Uz manu Varoņsimfoniju? Manu vijoļkoncertu? Maniem klavierkoncertiem un «neslavā kritušo» simfoniju? Kas izraisa jūsu nepatiku? Tas, ka es neesmu tik tālu ticis kā jūs? Diemžēl, diemžēl es neesmu varējis tikt līdz galma kapelmeistaram, un tagad — jūs smaidāt?

Guļamistabā karājās Mēlera gleznotā Bēthovena paša ģīmetne, un turpat gulēja arī lielas nošu kaudzes; trešajā telpā stāvēja Brodvūda flīģelis, kā ari flīģelis, ko bija aizdevis grāfs, bet starp logiem atradās grāmatu plaukts.

Bēthovens ar īpašnieka lepnumu rādīja Stefanam fon Breiningam dzīvokļa iekārtojumu.

—     Vai tev šeit kaut kas neduras acīs, Stefan?

Galma padomnieks paskatījās visapkārt. — Nezinu, kādēļ, bet kaut kas man atgādina jūsu dzīvokli Bonnā.

Bēthovens smējās. — Tavs senais ērgļa skatiens, Stefan, ar kuru tu kaimiņu dārzu kokos saskatīji bumbierus un ābolus, kurus tad mēs . . .

—     Csst! Gerhards var izdzirdēt!

—    Jā, Bonna. Man bija jādomā par Bonnu, kad es visu iekārtoju. Man trūkst tikai vectēva skaisto mēbeļu, kas mums tur bija. Mana nožēlojamā saimniecība! Stefan, tava sieva taču būs tik mīļa un pārraudzīs manu mājturību?

—     To viņa darīs.

—     Un mēs atkal saiesimies tāpat kā Bonnā. Tavs svainis Vegelers un tava māsa Leonora man arī atrakstījuši. Vai zini. . .

Breinings gaidīja.

—     … man dažbrīd liekas, it kā manas dzīves loks noslēgtos, tāpēc ka jaunība, tu jau mani saproti, Stefan, tāpēc ka bērnība atkal atgriežas.

Breinings samiedza acis. Kaut kas draugā darīja viņu nemierīgu. Viņš labsirdīgi bārās: — Loku noslēgt! Un tava desmitā simfonija, ko?

—     Protams, tikai pārsteidzošā veidā šis tas tagad atkārtojas. Tu taču vēl atminies, kā zēni Bonnā mani saukāja?

—     Ielas puikas!

—     Ne jau tas, Stefan. Bet viņi sauca «Spaniols» un «Rētģīmis», un nesen, kad es šeit nācu ārā no mājas, zēni bija uzzīmējuši manu portretu uz ietves. Viņi zina, ka es nedzirdētu, ja mani kaut kā saukātu, un tāpēc izdomājuši zīmēšanu, bērnišķīgi zobgalīgu zīmēšanu ar krītu un krāsainiem zīmuļiem. Zem platmales bija uzzīmēta mana sarkanā seja, un tajā bija pat ievilktas baku rētas. Saprotams, tie ir bērni, un es viņiem to neņemu Jaunā …

—     Bet Gerhards to ņem viņiem ļaunā.

—     Jā, Viesulis kaujas ar tiem manis dēļ; un tad — Bonnā es vēl nebiju nekas, un šeit tagad es atkal nekas vairs neesmu.

Viens otram blakus viņi staigāja šurp un turp, Breinings turēja rokā burtnīcu un zīmuli. Ja kāds teikums bija par grūtu, lai draugs spētu nolasīt no lūpām, viņš to uzrakstīja.

—     Pie kā tu pašlaik strādā, Ludvig?

—     Pie Galicina pasūtītajiem kvartetiem un jo sevišķi pie kādas lielas fūgas, arvien un arvien vēl. Starp citu, Galicins arī ir viens no augstdzimušajiem diedelniekiem, un pagāja labs laiks, līdz es viņu atmaskoju. Viņš taču bija licis Pēterburgā atskaņot manu Missa solemnis un tad man atrakstīja, un es, muļķis, katru vārdu izmācījos no galvas kā skolnieks, kas priecājas par labu liecību. «Var teikt, ka jūsu ģēnijs aizsteidzies gadsimtiem priekšā un ka tagad varbūt nav neviena klausītāja, kas būtu pietiekami attīstīts, lai izbaudītu šīs mūzikas skaistumu. Bet pēcteči jūs cildinās un svētīdami jūs pieminēs vairāk, nekā to iespēj jūsu laikabiedri.»

—     Jā, un tādēļ? . ..

Ne tadeļ, bet augstdzimušie diedelnieki ar saviem pravietojumiem dzenas pēc citiem mērķiem. Jo, lūk, medus, ko viņš smērē man uz lūpām, iznāk lētāk, nekā ja viņš man samaksatu par kādu no jau aizsūtītajiem kvartetiem. Esmu pārliecināts, — viņš man par tiem nesamaksās ne pliku grasi.

—     Kāpēc tad tu vēl komponē Galicinam?

—     Es taču nekomponēju Galicinam, kaut viņš būtu vai pats ķeizars! Starp citu, vai tev ir zināms, ko Šindlers — taču vel viens no maniem uzticīgākajiem piekritējiem — domā par maniem kvartetiem?

—     Šindlers?

—     Es citēju: «Prāta slēdzieniem tiek ierādīta plaša vieta, un tie gandrīz pilnībā valda pār mākslinieku, kas līdz šim aizvien dzejojis brīvi, pēc iedvesmas. Meistaru paņēmusi savā varā aritmētika, un meistars vadās no merkantilistiskiem mērķiem.»

Bēthovens savieba seju. — Merkantilistiski mērķi attiecībā uz peļņu, ko gūstu no atskaņojumiem kafejnīcā — gan vissmalkākajā Prātera kafejnīcā, — kur mana mūzika vai matemātika drīkst vienā laidā jaukties ar šokolādes, tortu, kafijas un putu krējuma vaniļas smaržu. Vīniešiem ir taisnība.

—     Kādā ziņā?

—     Kad viņi zobojās: «Bēthovens un viņa tā sauktie koncerti, kurus viņš tagad sniedz vairs tikai rieksta čaumalā.»

Vai pavasaris jau bija pagājis? Kalendārs apgalvoja, ka tuvojas pat jau šī — tūkstoš astoņi simti divdesmit sestā gada jūlija beigas. Bija pats pēdējais laiks posties ceļā Bēthovenam, kas tikai tagad vismaz vēl uz dažām nedēļām dzīrās doties uz savu iemīļoto Bādeni.

Konstances kundze lika klāt vakariņu galdu, un atkal bija sagaidāma zivs.

Plašais laukums, kas pletās logu priekšā starp Sarkano namu un Melno spāniešu namu, kvēloja slīpajos saules staros un šķita kā zelta akmeņiem bruģēts. Bēthovens grozīja pirkstos glāzes kājiņu.

—     «Leipcigas Vispārīgās Mūzikas Avīzes» «speciālists» samērā ar savām spējām ir pūlējies cik vien varēdams. Kvarteta pirmo, trešo un piekto daļu viņš nosaucis par «drūmu un mistisku», «gan arī reizēm dīvainu, skarbu un kaprīzu», un

par otro un ceturto daļu viņš runāja kā par kaut ko «pārgalvīgu un draiskulīgu».

Bēthovens pēkšņi atsedza savus aizvien vēl lieliskos zobus.

—            «Hamletā» tas saucas «Spriedums»! Spriedums, Konstances kundze! Vai es esmu draiskulīgs vai kaprīzs?

—     Jūs, van Bēthovena kungs?

Breinings uzsita draugam uz pleca. — Beidz ar saviem nepiedienīgajiem jokiem, Ludvig. Manai mīļajai Konstancei gandrīz izkrita no rokām dārgais Meisenes šķīvis.

Bēthovens atkal domīgi pamāja. — Cilvēkiem, protams, jāraksta, tā ir viņu maize, un viņiem arī vairāk jāsaprot no mūzikas, no mākslas nekā mums, kas to tikai taisām. Citādi tie taču nebūtu izcili speciālisti. Jā, un pēdējā daļa, mana fūga, ir nosaukta par «ķīnisku».

—     Bet recenzents taču pateicis tev arī ko labu.

—            Pareizi, pareizi: «Varbūt pienāks laiks, kad to, kas tagad pirmajā brīdī šķiet neskaidrs un juceklīgs, atzīs par skaidru un formas ziņā tīkamu?» Vai zini, Stefan, tas man atgādina mācītāju kungu sprediķus, kuri mierina ar debesu valstību, no kurienes vēl neviens nav devis ziņu.

Konstances kundze brīdinoši pacēla roku. Bērni nedrīkstēja tādas runas dzirdēt, bet viņi arī bija aizņemti savās rotaļās.

Breinings pašūpoja galvu. — Ludvig, fūga — es saku to kā tavs draugs . . .

—            Es to atzīstu, Stefan. Tikai fūga nav vainīga. Es par daudz esmu prasījis no instrumentiem un . ..

Mazā Marija spalgi iekliedzās, un Konstances kundze satrūkās. — Ak Jēzus, kas noticis? — Tad viņa bārās:

—    Gerhard, muļķa puika, vienmēr tev vajag māsiņu kaitināt un biedēt!

Podziņa bija vilcis pāri paklājam tievā, gandrīz nesaredzamā diegā piesietu drēbes peli. Viņš to pacēla un iebāza kabatā.

Bēthovens mirkšķināja plakstiņus, it kā būtu sastapies ar kādu parādību, kurai nedrīkstēja īsti ticēt. Tad viņa acis izpletās platas un mirdzošas, un viņš smējās, smējās.

—     Marija! Podziņa! Nāciet šurp.

Viņš aplika ap Gerhardu labo roku un ap Mariju kreiso.

—            Tas bija smalks joks, Podziņa, bet tu nedrīksti mani saprast aplam, Marij. Vai tu ļoti sabijies, meitiņ? Pagaidiet,

jūs tagad kaut. ko no manis dabūsiet, katrs pa guldenim savām krāj kasītēm.

Bēthovens izņēma naudu no kabatas. — Te, Marij, tev sāpju nauda, tāpēc ka tu sabijies, un te, Viesuli, tev… ar ko pabarot savu peli. Bērni, vai jūs saprotat, kas ar mani notika trača laikā? Pēdējās nedējās es neko, neko vairs nevarēju sadzirdēt. Es biju — gluži kurls. Bet tavu izbaiļu kliedzienu, Marij, es tomēr sadzirdēju. Jūs tātad esat man sagādājuši lielu prieku.

Gerhards kaut ko aši stāstīja māsai, kas viņam dedzīgi piekrita, un tad, pret Bēthovenu pagriezies, viņš kustināja lēnām lūpas.

—      Mēs vēl labprāt kliegsim priekš tevis, tēvoc Ludvig. Redzi, par vienu guldeni tu vari arī vairāk prasīt. Vai lai mēs kliedzam?

—     Ja jūsu vecāki atļauj?

Abi kliedza tā, it kā viņus kāds durtu uz iesma, un galma padomniekam Breiningam ar Konstances kundzi vajadzēja aizspiest ausis.

Gerhards lietišķi apvaicājās: — Vai mēs labi kliedzam, tēvoc Ludvig?

Bēthovena skatiens bija savāds, izklaidīgs.

—           Ļoti labi, bet… pirmīt tu laikam būsi kliegusi citādi, Marij, vai ari …

—     Kas, tēvoc Ludvig?

—            … tavs kliedziens, Marij, būs, tā sakot, bijis pēdējais saules stars manai dzirdei, un tagad iestājusies nakts.

Virēja ienesa ar vāku pārsegtu bļodu, uz kuras Breinings uzlika roku.

—     Kas tā par zivi? Uzmini, Ludvig!

Bēthovens ošņāja tievo tvaika strūkliņu, kas plūda no vāka apakšas.

—     Kas gan tā varētu būt? Pāris vāju, mazu vīķīšu.

—     Tev ir slikts deguns, mans mīļais.

—     Līdaka?

—     Līdaka! Mēs taču neiedrošināsimies mūsu draugam Bēthovenam atvadu vakariņās celt galdā nožēlojamu līdaku.

—     Varbūt pat karpa?

—     Ludvig, man jābrīnās. Ar savām simfonijām un visu citu, ko tu vēl esi sameistarojis, tu parasti tver augstāk zvaigznēs.

—            Jā, pie velna, Stefan, nav taču tadas zivis, kas vēl augstāk…

—     Un ko tu teiktu par taimiņu?

—            Kāpēc tu tā bļauj, Stefan? Šo vārdu es saprastu, kaut arī to tikai Podziņas pele pīkstētu.

Viņš tvēra pēc bļodas. — Viss pieder man. Jā gan, Podziņa. Jūs nedabūsiet nevienu gabaliņu.

Virēja atkal bija istabā, un viņas seja . . .

—     Vai kas noticis?

—     Tā rādās, padomnieka kungs.

Stefans fon Breinings piecēlās un, cik iespējams, neuzkrītoši izgāja ārā, kamēr Gerhards ar Bēthovenu plūcās.

—     Vienu gabaliņu, tēvoc Ludvig!

—     Pat ne kriksīti lavai pelei! Es viens pats visu apēdīšu.

Breinings ienāca atpakaļ un nostājās draugam aiz muguras. Viņš neziņā braucīja pieri un ar galvu norādīja uz Bēthovena pusi. — Mans dievs, Konstance!

Viņa tik tikko kustināja lūpas. — Jā? . ..

—            Arī jūs, bērni, nelieciet neko manīt. Ir noticis kaut kas nelāgs, ar Kārli . . .

—     Kas tad, Stefan?

—            Es tev to pateikšu vēlāk. Tagad — ļaujiet man padomāt. Taču ko nozīmē padomāt? Man tas viņam jāsaka.

Breinings ievaidējās un rakstīja uz zīmītes, kuru Konstance lasīja līdz.

—            Ludvig, Holcs gaida gaitenī. Tev tūliņ jādodas pie savas svainienes, kur atrodas Kārlis. Neizbīsties, Kārlis ir dzīvs, bet viņš izdarījis pašnāvības mēģinājumu. Pistole . . .

Breinings aplika draugam roku un piebīdīja zīmīti. Bēthovens lasīja. Viņa seja kļuva pelēka. — Vai viņš mirs?

Breinings paraustīja plecus. — Par to Holcs nekā neteica.

Bēthovens piecēlās. — Liels paldies, Konstances kundze, un arī jums, bērni.

Viņš noglāstīja tiem galvas un gāja.

Pēc ilgāka laika Konstance ierunājās. — Jautājums laikam ir lieks, Stefan. Tu neēdīsi? Es arī ne. Bet jums jāēd, bērni, — šī garšīgā zivs!

Gerharda acīs mirdzēja asaras. — To tēvocis Ludvigs tik labprāt ēd! Ko tad atkal Kārlis, šis nelietis, savārījis?

Tēvs viņu maigi apsauca: — Tā tu nedrīksti runāt, Gerhard.

Konstance zvanīja kalponei, lai tā novāc galdu. — Paēdiet virtuvē. Esiet rātni, ja?

Kad vecāki palika vieni, Konstances kundze jautāja: — Un kā tas gadījās?

Breinings skraidīja šurp un turp. — Spriežot pēc tā, ko Holcs jau zināja, Kārlis pirms pāris dienām bija nopircis divstobru pistoli un ar to aizbraucis uz Helēnas ielejas Rauhenšteinas pils drupām Bādenes apkārtnē. Pirmais šāviens aizgājis garām, ar otro viņš trāpījis deniņos, bet laikam tikai galvaskausa kaulā. Kāds zemnieks Kārli atradis un, paklausīdams viņa lūgumam, aizvedis pie mātes; un par iemeslu Kārlis uzdod «gūstniecību» pie Ludviga un ārdoties.

—     Kāpēc?

—     Viņš ārdoties tāpēc, — lai neuzdrošinoties ļaut «vecajam nerram» nākt pie viņa! «Vecajam nerram»! Cik gan šis nepateicīgais cilvēks jau sagādājis nepatikšanu mūsu Ludvigam! Vispirms šīs jezgas ar pretīgajiem procesiem, cīnoties pēc aizbildnības par šo augstākā mērā necienīgo subjektu: nekur tas nebija darījis neko labu, un vēl pirms dažām dienām Ludvigs man stāstīja, — Kārlis atkal neesot pāris nakšu pārnācis mājās. Droši vien mētājies kaut kur apkārt Prāterā — vai nu pie biljarda krogos, vai pavadījis laiku ar apšaubāmām sievietēm, aizvien par Ludviga naudu. Bet šim nekrietnelim diemžēl ir taisnība, kad viņš lielīgi apgalvo, ka varot «veco nerru», kad vien vēlas, tīt ap mazo pirkstiņu.

—     Dažkārt arī ne.

Konstances kundze plūkāja galdauta malu. — Stefan, negribu neko pārmest tavam un mūsu draugam. Taču audzinātājs viņš nav. Atceries briesmīgās scēnas, kas notikušas jau šeit Melno spāniešu namā vien. Brīžiem Ludvigs ir skarbs, pārāk ātrs dusmās un pēc tam atkal nožēlo.

—     Jā, tā ir. Starp citu . . .

—     Par ko tu domā, Stefan?

—     Kārlis taču nav kreilis, bet, nebūdams kreilis, viņš iešāvis sev kreisajos deniņos! Vai tikai šī «pašnāvība» nav tomēr sava veida komēdija?

—     Ar Kārli tas varētu būt iespējams.

—     Un iemesls? «Gūstniecība» pie Ludviga? Es jau piekrītu, ka Ludvigs . . . taču patiesībā kundziņš labi zina, ka arī jaunajā institūtā izkritīs eksāmenā.

Konstances kundze purināja galvu. — Man nav nekādu

pierādījumu, tikai nojauta, — sauc to kaut vai par sievietes instinktu, — ka arī tas nav īstais iemesls. Tādēļ Kārlis neskrambātu sev ādu. Tam viņš ir pārāk vienaldzīgs, — ja tas ir piemērotākais vārds, — tad pat komēdijas gadījumā iemeslam jābūt svarīgākam.

—     To jau mēs tad uzzināsim no Ludviga.

—     Vai tu esi par to pārliecināts, Stefan? Bet tagad mums jāparupējas par mūsu bērniem, kas nekad nemēģinās izdarīt pašnāvību.

—     Jau tāpēc vien ne, ka viņiem ir tāda māte.

—     Māte, jā! Cilvēks cenšas, bet. . .

Viņas acis maigumā mirdzēja. — Stefan, kaut arī tu man dažkārt sagādā raizes, bet — Ludvigs jau varbūt ir liels komponists, tomēr kā vīrs un tēvs man gan vairāk liecies piemērots tu.

Kārlis nebija vairs pie savas mātes. Viņš jau bija aizvests prom.

Pēc Austrijas likumiem pašnāvības mēģinājums bija sodāms. Ārstam, doktoram Dēglam, kas dzīvoja tepat kaimiņos, vajadzēja snieģt ziņojumu, un tāpēc bija ieradušies policijas ierēdņi ar nestuvēm, lai nogādātu Kārli publiskās slimnīcas aizrestotajā nodalījumā.

Lode jau bija izoperēta. Bēthovens gaidīja, gaidīja, stingi vērdamies caur dzelzs stieņu režģi tumšajā ieslodzījuma nodaļas gaitenī, kuru kūpoša eļļas kvēpene padarīja vēl bezcerīgāku. Bet režģis šodien viņam vairs netika atvērts. Vienīgais, ko viņš varēja, tikai kādam kopējam pajautāt:

—    Vai ir dzīvības briesmas?

—     Kam?

Tumsa neļāva nolasīt no lūpām, Holcam vajadzēja turpināt sarunu, un Bēthovens redzēja, ka, viņam runājot, kopējs nievājoši un nicīgi smējās.

Ārā Holcs paskaidroja ar sarunu burtnīcas palīdzību.

—     Meistar, kopējs teica, lai jūs rīt pēcpusdienā atnākot. Dzīvības briesmu nav un nekad arī neesot bijis. Kārlim gan būs…

Holcs vilcinājās. Arī slimnīcā jau valdīja skaidri noprotama nepatika pret Kārli, bet vai lai viņš to pasaka meistaram?

—            Kas Kārlim gan bus? … Vai viņš sev varbūt sašavis acis?

—            Kas?Kārlis? Nē, tas sev nešaus acīs un arī nenošausies. Tas zina, kur mērķēt.

—     Kā jūs to domājat?

Holcam pašam bija neērti teikt, un tāpēc viņš atrada izeju rakstīdams: — Slimo kopējs smējās, — Kārlim gan vajadzēšot labu laiku cietumā pārdomāt par savu nelāgo joku.

—     Nelāgo joku? …

—     Tā kopējs teica.

Holcam par pārsteigumu, Bēthovens piekrizdams pamāja ar galvu.

—            Nelāgs joks — var to arī tā apzīmēt, bet tas nebūtu bijis vajadzīgs, ja Kārlim būtu vairāk drosmes.

—     Vairāk drosmes? Kam, meistar?

Bēthovens neatbildēja, tāpēc ka satraukumā jau tā bija pateicis pārāk daudz. Tikai pēc kāda laika viņš pavaicāja:

—            Un vai es rīt varēšu runāt ar kādu no vadošajiem ārstiem?

—            Jā, labi, ka jūs man to atgādināt. Ārsts tikai šodien gadījuma pēc nebija slimnīcā, un vai ar policiju neparunāt man, tomēr kā sava veida amata personai?

—            Tas būtu ļoti laipni, mīļo Holc. Jūs necienāt Kārli, bet dariet to manis dēļ.

—     Tikai jūsu dēļ! Tikai tāpēc, ka tas esat jūs, meistar!

Nākamajā pēcpusdienā, kad tēvocis aizbildnis atnāca,

Kārlis gulēja un tāpēc Bēthovens atsēdās uz ķeblīša pie gultas, lai nogaidītu viņa uzmošanos.

Tā bija liela slimnīcas telpa ar aizrestotiem logiem, pilna pretīgām, asām smacējošām smakām un izgarojumiem, bet no gultām un galdiņiem, pie kuriem spēlēja ar netīrām kārtīm, divdesmit vai pat vēl vairāk apcietināto, pagrimušo, dažādu karātavputnu acis raudzījās uz apmeklētāju, kas niknā izaicinājumā šim gājienam bija apvilcis savus labākos goda svārkus. Pēdējo reizi tie viņam bija mugurā koncertā, kad atskaņoja himnas no Missa solemnis un prieka simfoniju …

Viss viņam bija izslīdējis caur pirkstiem vai pat. izvērties pretstatā. Tas bija noslēpumains pārbaudījums, kam nebija gala. Pat Ijabs bija ticis atbrīvots no spitālības un atdabūjis atpakaļ — turklāt vēl septiņkārt — savus kamieļus. Toties, kam vien viņš pieskārās, kļuva un palika spitālīgs.

No šī jaunā cilvēka — sava Kārļa viņš ari bija gribējis izveidot kaut ko līdzīgu starojošai simfonijai, un arī tas neizdevās. Klavieru virtuozu! Vajadzēja pārliecināties, ka tā ir absurda ideja, un arī Džanatāzija pesimistiskie izteicieni attiecībā uz Kārļa «zinātnisko apdāvinātību» izrādījās patiesi. Kārlis bija apdāvināts, bet — vieglprātībā, patstāvības trūkumā.

Kā varētu to novērst? Viņš bija izmēģinājies visu, arī spaidus, visstingrākos spaidus, taču spaidi salūza paši sevī. Arī uz viņa muguras bija salūzis tēva niedres spieķis, un pēc tam Kristiāns Gotlībs Nēfe, šis mazais kuprītis, viņa lielais skolotājs, bija apbūris viņu ar pāris labsirdīgiem vārdiem, tā ka viņš vismīļāk dienām un naktīm kā nerimtīgs kurmis būtu rosījies gar ērģeļu taustiņiem. Vai noslēpums bija nemainīgā labsirdība? Bet kam piemita šīs labsirdības, šīs iekšējās harmonijas līdzsvarotība? Kādam Nēfem! Cik niecīgs šai ziņā bija viņš, Bēthovens, salīdzinājumā ar savu lielo skolotāju!

Slimnieks bāls un novārdzis, asiņu zaudējuma novājināts, gulēja spilvenos, kas arī bija izraibināti ar zilu, cietuma rakstam līdzīgu zīmējumu, tāpat kā guļamhalāti, kas te aizvietoja unifofmu. Bēthovens cietumā, jā — Bēthovens ne tikai vārda pēc.

Tie bija nepārprotami brāļa vaibsti, kaut arī ar zināmu svešatnīgu piejaukumu, pret ko Bēthovens dažbrīd juta naidu, laikam gan tāpēc, ka tas bija mantojums no mātes — viņa svaines Johannas, šīs «nakts karalienes».

Piere bija apsaitēta. Tomēr varēja redzēt, ka tā bija augsta, tikai pret deniņiem it kā plakani saspiesta. Bet īsteni svešais? …

Vai tas sākas ar ieziestajiem, taukaini spīdīgajiem, kā nolakotajiem matiem, kas pāri apsējumam bija viļņaini ieveidoti, vai ar nokārušos, uz priekšu izvirzīto apakšlūpu^ it ka tik jaunā cilvēkā jau varētu izpausties dzīves nicinājums, cinisms un spīts?

Un mazās, melnās Ūsiņas virs augšlūpas!

Bēthovenu atkal pārņēma trulas naida jūtas. Ūsiņas bija kārtīgi un švītīgi izdzītas un ieziestas, it kā patlaban nebūtu nekā svarīgāka par tādu ākstīgu dižošanos, tai pašā laikā, kad Bēthovens nepanesamās rūpēs, pat sirdsapziņas pārmetumos un šaubu pilnos jautājumos bija cauru nakti un

vēl pusi no šis dienas staigājis pa sava dzīvokļa istabām šurp un turp, šurp un turp . . .

Šīs lielās, mazliet pat pārlieku lielās tumšās acis, kas svešādi, klīstoši un nemierīgi šaudījās apkārt. ..

Bēthovens tikai tagad atskārta, ka viņa brāļadēls un aizbildināmais stingi viņā blenž. Vai ilgi jau? . . .

Vajadzēja atjēgties un sakārtot domas. Šeit gulēja Kārlis, kuru viņš gribēja mīlēt un tādēļ arī mīlēja un kuram tagad tik ļoti kā vēl nekad agrāk vajadzēja palīdzības.

Bēthovens uzlūkoja viņu bez pārmetuma, izvilka no kabatas sarunu burtnīcu un zīmuli, uzlika tos uz gultas segas un paliecās uz priekšu, tāpēc ka visu šo noziedznieku sabiedrībā drīkstēja tikai čukstēt.

—Kārli, vai tu man nepateiksi, kāpēc to darīji?

Par atbildi mēma, noslēgta galvas papurināšana.

—            Nākošo skolas eksāmenu dēļ? Vai parādu dēļ? Es nejautāju, lai tevi mocītu. Tev tātad arī nav jāizpilda savi draudi noraut apsēju, kad «nolādētais vecais nelga» pienāks pie tavas gultas, to es tagad saku bez pārmetumiem un izsmiekla. Tev tikai aši jātiek veselam . . .

—     … lai nokļūtu cietumā.

—     Nē, Kārli, tu nenokļūsi cietumā.

Slimnieks saslējās sēdus. — Nē?

—            Es tev dodu savu vārdu, Kārli, bet. . . sīkāk šo jautājumu te nevar apspriest, tomēr — un tā es vismaz domāju — tu varētu ātrāk izveseļoties, ne tikai tāpēc, ka tu to zini, bet arī ja tu zini, ka es visu zinu. t

Kārļa lūpas drebēja, un Bēthovens smaidīja.

—            Tie bija parādi, kas tev pie manis skaitījās. Tu taču mani saproti — toreiz, honorārs, kas kavējās. Vai ne, Kārli? Pasaki man to, un parādu zīme tiks saplēsta. Vai arī — ja atzīšanās tevi nomocītu, tā jau tagad ir saplēsta.

Kārlis satvēra Bēthovena roku. — Tēvs, mans mīļais tēvs…

—     Zēn, apdomāsim, ko iesākt.

—            Ko iesākt? Ja es, kā tu saki? . . . Bet man tomēr jātiek no Vīnes prom.

Bēthovens paraustīja plecus. — Tas būs lietderīgi. Vai tu domā par ārzemēm? Londonu, tāpēc ka es tur . .

Kārlis rakstīja: — Vai vēl labāk es gribētu kļūt kadets un vēlāk virsnieks.

Bēthovens lasīja līdzi: — Ko?

Kārlis rakstīja tālāk: — Tikai maksa par ietērpu . . .

—     Jā, tas gan . . .

Kāds kopējs skandināja ar zvaniņu, ka apmeklējuma laiks beidzies.

—     Zēn, man tagad jāiet. . .

Kārlis turēja tēvoci aiz piedurknes un, iekams pasniedza sarunu burtnīcu atpakaļ, rādīja vēlreiz uz noteikto vietu:

—     Tikai maksa par ietērpu . ..

—     Arī šai ziņā atradīsies izeja.

—     Un kā?

Kārli, to taču mēs varētu arī vēlāk, — bet ja gribi zināt tūliņ? — Viņš čukstēja: — Ir taču vēl šīs astoņas akcijas, kuras tāpat paliks tev, un, ja tā ir tava vēlēšanās, tad varētu vienu akciju pārdot.

—     Jā, dari to.

Kāds apcietinātais noraudzījās Bēthovenam pakaļ. — Paklau, tavs vecis gan sasodīti steidzas. Pirmāk viņš nosēdēja gandrīz veselu stundu kluss kā pelīte pie gultas, lai tevi neuzmodinātu…

Kārlis smējās. — Tas ir tikai attāls radinieks, un bēniņos tam nav vairs īsti kārtībā.

Laukumā Melno spāniešu nama priekšā rotaļājās zēni.

Tiklīdz parādījās vecais vīrs, šis komiskais tēls ar vienmēr drusku izrieztajām krūtīm, plīvojošajām svārku stērbelēm un izspūrušajiem, sirmajiem matiem, kas spraucās ārā no izļodzītās platmales apakšas, viņi sāka lēkāt tam apkārt.

—           Kurlais, trakais Bēthovens ar sarkano ģimi! Un viņa brāļadēls nošāvies!

Bēthovens nevarēja ne sadzirdēt, ne saprast, ko puikas klaigāja; tas viņu vienīgi traucēja, un tāpēc viņš steidzās iesprukt mājā, lai varētu aizcirst aiz sevis durvis.

Mirkli vēiāk mazais Gerhards fon Breinings arī bija klat un slaucīja sūrstošo, asiņaino skrambu uz vaiga.

—     Kas tev noticis, Podziņa?

Podziņa nikni purināja galvu un pastiepa lūpas, lai Bēthovens no tām varētu nolasīt vārdus.

—     Tētis ari ir mājā, un tev esot jānāk pie mums.

—    Vēlāk.

Vai lai viņš atkal ļaujas šo vārnu ķērkšanai tur lejā? Viņam jau bez tā bija jātiek galā vēl ar citām nejēdzībām. Bethovens nostājās pie loga un dziļi ievilka elpu. Šis tīrais gaiss —un mokošā, smacīgā dvinga tur aizrestotajā slimnīcas palātā. Sejas un stāvi, kas mācās virsū kā pretīgas karnevāla maskas, tomēr visšausmīgākais un mulsinošākais?! … To nevarēja ne izskaidrot, ne arī aptvert. Jā, varbūt tomēr varēja aptvert, bet tikai ja …

Gerhards aiznesa atbildi Sarkanajā namā, un Konstances kundze jautāja: — Kādēļ viņš negrib tagad nākt? Mēs jau vēlam tikai labu, ja negribam viņu atstāt vienu.

Breinings purināja galvu. — Laikam grib sagaidīt tumsu. Arī Bonnā Ludvigs jau vairījās gaismas, un viņš droši vien būs bijis slimnīcā.

Galma padomnieks uzsmaidīja dēlam.

—     Tu viņiem kārtīgi sadevi, Gerhard.

Zēns pikti sakoda zobus.

—     Pamatīgi. Tātad — es atvedīšu tēvoci Ludvigu.

Tas kravājās pa savu drēbju skapi, kurā, acīm redzot, kaut ko paslēpa vai ieslēdza, kad manīja istabā aiz sevis sakustamies grīdas dēļus.

—           Vai tu biji? … — Ar nozīmīgu galvas mājienu Breinings nobeidza jautājumu.

Bēthovens pēkšņi apmetās apkārt.

—             Lūdzu, atbrīvo mani no atbildes, jo tu esi mans labākais draugs un es negribu tev melot.

Breinings aizkustināts uzlika viņam rokas uz pleciem.

—            Paldies, Ludvig. Es tev attiecībā uz Kārli, ņemot vērā viņa hipohondrisko raksturu, taisni attiecībā uz Kārli tā kā tā nebūtu ticējis.

Breinings runāja ļoti lēnām, lai no viņa lūpām varētu nolasīt kā no grāmatas, un smējās.

—            Un bez tam tu esi neatļauti slikts krāpnieks, kas man kā galma kara padomniekam, kā vecam tiesas kungam tev beidzot jāaizrāda. Man aizdomas, ka tu melo vēl sliktāk nekā — pēc Leipcigas tā saukto speciālistu domām — komponē. Tātad lai paliek Kārļa rīcības iemesli. Kas citādi jauns?

—            Stefan, tu taču kādreiz biji jauns virsnieks. Cik maksā kadeta ietērps?

—           Kādēļ? Apmēram pieci vai seši simti guldeņu. Kāpēc tas tevi interesē?

Bethovena seja sadrūma. — Kārlis.

—     Kas?! …

—     Vai tev būtu šajā ziņā kādi sakari?

—     Man tie, protams, ir, bet es taču nesniegšu roku…

—     Stefan, palīdzi man, un varbūt tu palīdzēsi arī zēnam.

—            Ludvig, vai tu tici šai Kārļa — nu piepeši atkal — militārajai karjerai? Tad arī es varu tevi tikai nožēlot. Kadets! Kārlis un kadets! Tad nu gan tam puisim ir idejas!

Bēthovens noguris nopūtās. — Jā, šimbrīžam viņš droši vien domā tikai par virsnieka zeltītajām epoletēm. Nē, es nu ari vairs neticu Kārlim, bet… — viņš ievaidējās, — man jātic, un es tomēr gribu ticēt! Stefan, lūdzu, lūdzu, uzraksti man sava paziņas vārdu.

Viņš piebīdīja draugam papīru un zīmuli, Breinings paraustīja plecus.

—     Ludvig, ar tevi ir bezcerīgi.

Un Breinings rakstīja: — Tas ir feldmaršals leitnants fon Štuterheims, kura pulks stāv Iglavā, un Stuterheims turklāt ir arī vēl liels tevis cienītājs.

—            Tā? — Bēthovens smaidīja. — Nu tad jau lieliski. Stefan, neesi nu tik īgns. Man jāizdara vēl šis pēdējais mēģinājums ar Kārli.

—            Pēdējais mēģinājums! Tas vēl, Ludvig, nebūs tavs pēdējais mēģinājums ar šo — piedod! — lempi.

Breinings gribēja papīru un zīmuli aizbīdīt projām. — Vai tev vēl kāda vēlēšanās?

—            Jā, Stefan. Es runāju ar galveno ārstu un Holcs ar policiju. Vai nu Kārlim pašnāvības mēģinājuma dēļ jāiet cietumā …

—     Ko es viņam novēlētu!

—            . . . vai viņš jānodod kāda sevišķa aizbildņa uzraudzībā, tādam vārda un titula ziņā ievērojamam vīram, kāds es nu reiz neesmu.

Breinings sarauca uzacis un švīkāja: — Un tava vēlēšanās ir, lai šim aizbildnim būtu vārdā Stefans, vai ne?

—     Jā, Stefan. Man taču nav neviena cita drauga.

Bēthovens atkal spļāva asinis, un šoreiz viņš nevarēja atbrīvoties no absurdas iedomas, ka tās nāk no brūces, ko viņam cirtis Kārļa nodarījums, un turklāt vēl mokošās ainas,

kas viņu vajaja: noziedzniekiem pilnā slimnīcas palāta, kurā Kārlis gulēja vйl joprojām, vel joprojām, tāpēc ka ievainojums strutoja. Cik pretīgs, strutains tur bija viss! Zili rūtotas segas, šīs apcietināto slimnieku uniformas, — un Kārlis, kas nejuta ne mazākās nožēlas, kam nebija sirdsapziņas un kas šādā uniformā sapņoja tikai par formas tērpu ar zelta epoletēm un akselbantēm.

Tas patiesi bija brīnums, ka cilvēks zem tādas nastas, aiz režģa, ko veltīgi bija raustīt, vēl varēja strādāt un turklāt pat ne slikti, patiešām ne, ja lietišķi apsvēra.

Kvarteti do diēza minorā un Fa mažorā virzījās uz priekšu, un kvartetu Fa mažorā varēja veltīt feldmaršalam leitnantam fon Stuterheimam aiz pateicības, tāpēc ka viņš bija gatavs pieņemt Kārli par kadetu.

Tad Stefans bija viņu uzvedinājis uz domām par Devīto simfoniju. Viņš tiešām bija uzticams draugs un tālab gluži kā Ludvigs pats juta apslēptu naidu pret vīniešiem un arī pret ķeizara namu.

—     Ludvig, tu taču galu galā nevari visu veltīt erchercogam un arhibīskapam Rūdolfam. Bet, tā kā ir vispār pieņemts lielus darbus veltīt augstu stāvošām personām un tev īstenībā ir tikai viena iespēja — ar notīm izkļūt no «notes brīža», tad veltī simfoniju Prūsijas karalim. Atzīstos, ka manā draudzīgajā ierosinājumā slēpjas arī ļaunprātība, tāpēc ka prūši un austrieši jau kopš Silēzijas karu laikiem nejūt sevišķas simpātijas viens pret otru; bet tu jau gribēji savu simfoniju uzvest Berlīnē. Ja tu to būtu izdarījis! Nu, tā bija kļūda, ko mēs visi toreiz pieļāvām. Bet, ja Prūsijas karalis tavu veltījumu pieņem, tad tu varētu šos kungus te arī vēl tagad kaitināt un patramdīt.

—     Bet lai es vecumdienās vēl ceļoju prom?

Breinings rakstīja: — Ceļot prom! Mājup atgriezties! Bonna taču pieder pie Prūsijas. Un ja tu dabūtu ordeni? Viņiem tur ir skaists ordenis. — Pour le mйrite.

—     Ordeni! Ko es iesākšu ar ordeni? .. .

Kārļa veseļošanās ievilkās garumā. Tikai septembra beigās kāds policijas uzraugs salutēja Breiningam.

—     Padevīgi ziņoju, ka nododu arestantu Kārli van Bēthovenu viņa aizbildņa padomnieka fon Breininga kunga gādībā.

—     Ļoti jauki; jūs taču smēķējat cigārus?

—     Kā pavēlat un ar prieku, padomnieka kungs.

Policijas ierēdnis saņēma veselu riekšavu.

—     Pateicos, padomnieka kungs, un varbūt padomnieka kungs man vēl parakstītu šo kvīti?

Kad policijas uzraugs bija aizgājis, Breinings norādīja uz krēslu. — Sēdieties, Kārli! Kā ar jūsu brūci?

Uz Kārļa kreisajiem deniņiem vēl bija plāksteris.

—     Tā sāk pārvilkties ar kreveli, padomnieka kungs. Es ceru, ka pēc divām trim nedēļām nekas vairs nebūs redzams, tad varēšu doties pie feldmaršala leitnanta fon Stuterheima kunga, kuram padomnieka kungs mani laipnā kārtā . . .

Breinings pārtrauca: — Un līdz tam laikam jūs aizbrauksiet pie tēvoča Johana uz Gneiksendorfu?

—     Pēc tēvoča Johana ielūguma. Klausos, padomnieka kungs!

Kārlis sēdēja taisns kā svece uz pašas krēsla malas, un šī mākslotā padevība Breiningam nepatika. Vai arī vainīgs būtu švītīgais apģērbs, jaunekļa seja, kurai agrāk bija piemitusi diezgan nekaunīga izteiksme? Turklāt nemierīgās, it kā nedrošās, lielās, tumšās acis un aušīgās, bet labi koptās Ūsiņas, kas lāga negribēja dīgt…

—      Kārli, es jums gribētu dot padomu, — kad jūsu skramba būs pilnīgi sadzijusi, likt amputēt arī Ūsiņas, iekāms jūs stādāties priekšā feldmaršalam leitnantam fon Stuterheimam. Bet tagad… — vajadzēja savaldīties Ludviga — šī nelgas dēļ, kurš arvien vēl cerēja, — bet tagad es gribētu teikt vēl pāris labi domātu vārdu citā sakarā. Tie nav domāti kā pārmetumi, taču es ceru, — viens ne sevišķi iepriecinošs jūsu jaunās dzīves posms nu ir noslēdzies un paliks uz visiem laikiem pagātnē.

—     Tā ir arī mana cieša apņemšanās, padomnieka kungs.

—     Un nedomājiet šai sakarībā tikai par savu personu vien, kas ar nevainojamu uzvedību, protams, gūtu vislielāko labumu, bet arī par savu tēvoci, kurš man lāgā nepatīk, — tas ir, veselības ziņā. Šāviens, liekas, viņu trāpījis vairāk nekā jūs, un tālab, sākot ar šo brīdi, jums vajadzētu sagādat viņam patiesu prieku un atmaksāt par viņa mīlestību.

Kārlis dedzīgi māja ar galvu, pārāk dedzīgi.

—      Esmu apņēmies tā darīt, padomnieka kungs, jo es zinu, ko ar savu neapdomāto rīcību esmu nodarījis tēvocim.

—            Varbūt vairāk, nekā mēs visi nojaušam; katrā ziņā, Kārli, es jūs lūdzu: nemērķējiet vēlreiz uz viņu. Bet tagad par citu tematu, sakarā ar kuru es gribu jūs pamatīgi pārbaudīt: vai jūs patiešām gribat kļūt karavīrs?

—     Jā gan, padomnieka kungs.

Breinings nogrozīja galvu. — Iespējams, ka jūs iztēlojaties karavīra dzīvi nepareizi. Jūs iedomājaties sevi jau kā virsnieku, uzpostu varoņa izskatā, kas mulsina meiteņu sirdis.

—     Ne tādēļ, padomnieka kungs!

—            Atļaujiet, Kārli, man pateikt vēl kaut ko vairāk. Būt karavīram un arī virsniekam nozīmē izturēt stingru, bargu dienestu.

—            Un vēl kas, padomnieka kungs: spaidi! Spaidi pašam pret sevi!

Kārlis pielēca kājās. — Padomnieka kungs, man slimnīcā aiz restēm bija laiks pārdomāt par sevi. Līdz ar šāvienu un visu citu manī kaut kas ir iznīcināts un atmodies kaut kas cits. Es negribu par to runāt, ka esmu labojies. Bet tas pierādīsies.

—     Pareizi.

—            Es pūlēšos to pierādīt, un šim nolūkam man nepieciešama disciplīna. Es baidos vēl pats no sevis. Jā, un tāpēc man būtu kāds lūgums jums, padomnieka kungs.

—     Proti?

—            Ja padomnieka kungs būtu tik laipns un darītu zināmu feldmaršalam laitnantam fon Stuterheima kungam, lai viņš pret mani izturas sevišķi stingri.

Breinings smaidīja. — Tas laikam nebūs vajadzīgs, un par visām lietām jums pašam jāturas stingri.

Viņš arī piecēlās. — Labi, tātad piesakieties pie manis, kad būsiet atkal atpakaļ no Gneiksendorfas.

—     Klausos, padomnieka kungs.

—     Kad jūs brauksiet?

—     Rīt agri, pulksten piecos, kā nolicis tēvocis Johans.

—            Laimīgu ceļu, un vēlreiz — neaizmirstiet, ko es jums teicu jūsu tēvoča Ludviga dēļ. Tā, un tagad ejiet uz Melno spāniešu namu, kur jūs ar nepacietību un prieku tiekat gaidīts.

Kad Konstances kundze ienāca istabā, viņa redzēja, kā vīrs, slēpdamies aiz aizkariem, novēro laukumu. — Ko tu tur izspiego, Stefan?

—     Savu aizbildināmo. Es viņam neuzticos ne to ceļa gabaliņu līdz Melno spāniešu namam. Vai Kārlis tomēr ar līkumu neiegriezīsies tuvākajā biljarda krodziņā? Nē, esmu viņam nodarījis netaisnību. Starp citu, Ludvigs ir diezgan apbēdināts, ka mēs šodien nepiedalāmies viņa vakariņās un mazliet neatzīmējam šo dienu kopā ar viņu.

Konstances kundze atbalstījās pret vīru un arī skatījās pāri uz Melno spāniešu namu. — Stefan, tu nevari teikt, ka esmu nez kāda luteklīte, bet pie tava drauga Ludviga man viss ir pārāk putekļains vai, sauksim lietas īstajā vārdā, pārāk netīrs. Tur man katrs kumoss iesprūstu kaklā. Mēs jau vēl pēc vakariņām varētu uz brīdi turp aiziet. Bet tur atkal ir — nu, Kārli es vēl varētu paciest, taču cienīto muižas īpašnieka kungu, šo neiedomājami uzpūtīgo muļķi…

—     Jā, vai vispār ir labi, ka Ludvigs brauc uz Gneiksendorfu? Jo tur taču ir arī vēl cienītā muižas īpašnieka kundze un audžumeita . . .

—     … dāmas, kuras Ludvigs savās vēstulēs ne visai glaimīgi noraksturojis, un viņas, pats par sevi saprotams, par to būs lietas kursā.

—     Noteikti, .un noteikti Ludvigam ir taisnība, un cienītais muižas īpašnieka kungs atrodas pilnīgi zem cienīto dāmu tupeles. Tātad …

—     Kas tad, Stefan? …

—     Es nezinu, Konstance. Man ir tāda kā drūma nojauta; cerams, cerams, ka tās ir tikai iedomas!

Zirgi šo ceļa gabalu tik tikko vēl spēja izturēt un beigās, galvas nokāruši, gāja soļos.

Kremzā vairs nedega neviena uguntiņa, nu bija jānogriežas sānis no pilsētas un atlika vēl pēdējā stunda ko braukt. Un atkal pacēlās māju ēnas, kuru silueti pat liecināja par nabadzību: Gneiksendorfa. Tad jau tūdaļ būs arī Vaserhofa.

Bēthovens, kurš brāli jau reiz bija apmeklējis, pēkšņi tēloja ceļa zinātāju.

—     Kārli, Gneiksendorfa ir visnožēlojamākais nostūris visā Austrijā un Eiropā. Ja man te gadītos nomirt, es negribētu gulēt Gneiksendorfas kapsētā. Bet Vaserhofa, tēvoča Johana muiža, ir diezgan skaista. Ainava gan neatbilst manai gaumei, tāpēc ka tā ir pārāk līdzena, kā galdauts, un man vajag

pakalnus. Taču tur ir Donava, bagāta ūdeņiem, un ūdens ir dzīvība. Muižas ēka ir gandrīz grezna, un, kad tu uzkāpsi tornī, Kārli, — jā, tai ir pat savs tornis, gluži kā pilij! — varēsi redzēt tālumā Steiermarkas kalnus mājam sveicienus.

Viņš sagrozījās ērtāk ratu pakaļējā sēdekli. — Starp citu, man ir auksti. Vajadzēja paņemt līdzi siltākas drēbes. Pēdējās dienās bija tik silts, ka varēja pievilties. Neviena vasara neilgst mūžīgi. Tātad atzīstos, ka varētu aiz aukstuma klabināt zobus prestissimo alla breve taktī. Turklāt esmu izsalcis un ilgojos pēc siltas, mīkstas gultas.

Tagad Bēthovens ļauni irgājās. — Kas ar tevi notiek, Johan? Jo vairāk mēs tuvojamies Vaserhofai, jo tu saraujies aizvien mazāks, tu tūkstošsalu pilskungs. Vai vispār esi saņēmis dūšu paziņot par mūsu ierašanos šonakt? Ceru, ka esi pavēlējis manai mīļajai svainei izcept zosi par godu manai atbraukšanai, un tādā gadījumā es arī neko neiebilstu pret tavu audžumeitu. Starp citu, man tagad viss šķiet kā mistērija. Kāpēc tu mūs vispār ielūdzi? Vai miklas atrisinājums netrāpa astotnieku? Laboju. Astotnieks pārvērties par septītnieku. Bet es tev negribu nodarīt netaisnību. Dažreiz ierunājas arī — un tas nav nekāds izsmiekls — tava brāļa sirds, tikai kā «dāmas» uzņems tavas sentimentālās jūtas? Mēs laikam esam klāt? Lai tad nu dēka vai arī liktenis iet savu gaitu.

Pagalmu, kurā viņi iebrauca, ietvēra tikai drūmas, nekustīgas ēnas, ko meta muižas dzīvojamā māja, šķūņi un citas saimniecības ēkas. '*

Viņi izkāpa. Johans atraisīja no ratiem vējlukturi un turēja to paceltu pret dzīvojamo māju.

Ludvigs purpināja: — Nepūlies, Johan! Pat ar laternu tu neatradīsi nevienu apgaismotu logu.

Uzradās kāds kalps, samiegojies kasīja krūtis un pārņēma savā ziņā zirgus, lai izjūgtu. Priekšnamā Johans deva brālim un brāļadēlam zīmi. — Pagaidiet! Klusu! Nerunājiet! — Zobgalīgajā smaidā lūpu kaktiņos pavīdēja kaut kas velnišķīgs, jo seja bija bailēs saviebta.

Laternas gaisma lēkāja uz nobalsinātās sienas un pazuda pavisam, tā kā Bēthovens un Kārlis stāvēja pilnīgā tumsā, un tikai pēc krietna brīža gaismas atspīdums tuvojās no jauna.

Johans lūdzoši pielika pirkstu pie lūpām un pēc tam plaukstu pie auss un pašķieba galvu.

—    Viņas guļ! Klusu! Klusītiņām, klusītiņām!

Viņš māja: — Sekojiet man! Tikai klusītiņām!

Viņi uzkāpa pa trepēm, Johans atvēra kādas durvis un pačukstēja: — Tava istaba, Kārli.

Viņš arī pats iegāja iekšā, un drīz uzdegās maza sveces liesmiņa, kuru bija aizdedzinājis pie laternas.

Un tad atkal tipināja uz pirkstgaliem pa priekšu. — Nāc, Ludvig.

Tika atvērtas citas durvis, atkal aizdedzināta svece, un, iekāms tā pa īstam uzliesmoja, Johans, ar lūpu kustībām pateikdams: «Ar labu nakti!» — bija jau pazudis.

Bēthovens paskatījās visapkārt. Sveces liesma izsmejoši mirkšķināja.

Nožēlojama istaba! Augsts koka galds, uz kura nebija pat šķīvja ar gabaliņu maizes. Krāsns, kas, protams, nebija kurināta. Mazgājamais galdiņš, ieplaisājusi ūdens krūze . . .

Kādēļ viņš nebija palicis pie kategoriska «nē!», pie vienīgā vārda, ar kuru bija atbildējis uz Johana pirmo ielūgumu. Šis «nē» tad nu arī bija pārvērties par «jā», tāpēc ka viņš allaž vēlējās sagādāt cilvēkiem prieku, arī tad, ja atļāva sev ko dāvināt. Tfcs izklausījās pretrunīgi, bet tā tas bija, un turklāt? .. .

Viņš nejuta pret Johanu gluži simpātijas vai pat draudzību, un tomēr arī šajā naidīgajā aprēķinātājā brālī — to vajadzēja atzīt — reizēm sakustējās jūtas, līdzīgas tām, kuras viņš ar savu neatlaidīgo aicinājumu bija parādījis Vīnē.

Vīnē! Bet šeit bija Vaserhofa pie Gneiksendorfas un nevis Vīne! Te visu noteica abi sievišķi, un jebkādas brāļa jūtas bija palikušas Vīnē, Johans šeit, Gneiksendorfā, tās būtu pat noliedzis.

Bēthovens izģērbās un ielīda gultā. Cik tā bija cieta un salta, pēļi uzgūlās kā dzirnakmeņi.

Tā tik bija saņemšana sava vienīgā brāļa mājā!

Pagāja ilgs laiks, iekāms viņš aizsnaudās.

Jā, nebijis Kārļa!

Tas pašā rīta agrumā sēdēja pie viņa uz gultas malas, berzēja rokas aiz prieka par «laupītāju midzeni», kurā viņi bija iekļuvuši, un izdomāja visjautrākās zobgalības, par kurām Bēthovenam vajadzēja smieties. Īstenībā viņš vēl nekad

nebija redzējis Kārli tik atklātu un draiskulīgu. Puisis šeit bija pilnīgi pārvērties, un tas Bēthovenu darīja laimīgu.

Brokastis lejā noritēja dzestri, bet mirdzošais rīts vēstīja skaistu dienu, un to nedrīkstēja ļaut sev sagandēt. Bēthovens atkal slavēja savu kurlumu, tāpēc ka tas atbrīvoja viņu no pūlēm saprast savas svainienes tērgāšanu. Viņš gan nolasīja visus vārdus, ko viņa starp saviem dzeltenajiem plēsoņas zobiem izgrūda, bet Kārlis viņu nenodeva. Tā bija it kā slepena sazvērestība. Parādījās dubultlornete, caur kuras zibošajiem stikliem tika aplūkots šķīvis, no kura nedaudzās desas ripiņas visai žigli pazuda. Johans piecēlās un noburkšķēja, ka viņam jāejot uz tīrumiem, un drīz viņam pastaigā sekoja arī brālis Ludvigs ar Kārli.

Viņi devās uz Donavu, aiz kuras saulē laistījās klosteris «Dievišķā svaidīšana», un, kad bija jau pietiekami tālu no mājām, Kārlis jautāja: — Vai tu neesi izsalcis?

Bēthovens pamāja. — Diemžēl. — Un Kārlis norādīja uz sevi: — Es ari.

Tad viņš izvilka no vienas kabatas gabalu šķiņķa, no otras maizi. — Esmu jau pielabinājies tantei un māsīcai — tās tik ir aitas — un iestāstīju, ka viņām pieliekamajā ir žurkas un seski. Viņas man tic uz vārda, bet žurkas un seski esam mēs, vai saproti?

Jau sen Bēthovens nebija tik lieliski paēdis, — tāpēc ka jutās priecīgs, un tagad atkal Kārlis raizējās, jo tēvocis svētku maltītes gadījumā atsēdās Donavas krastā uz ciņa.

—    Vai tu nesaaukstēsies?

—     Nē, Kārli, es esmu no dzelzs. Izgājušo nakti nejutos labi, toties tagad esmu atkal tik možs, ka gribētu komponēt, un to es arī darīšu. Jauno nobeigumu kvartetam Si bemol mažorā, kas aizstās «ķīniešu fūgu».

Viņš pārdomāja. — Kārli, tu varētu man izdarīt kādu pakalpojumu: parunāt ar tēvoci Johanu, arī ar savu tantes kundzi un skaisto māsīcu. Man nepieciešams līdzsvars, ja gribu strādāt, un tāpēc iestāsti viņiem, ka vēlos ēst atsevišķi. Šo seju tuvumā jau sastingst jebkura harmonija. Vismīļāk es vēlētos sev īpašu apkalpošanu un mitināties tikai augšā savā istabā. Par apkalpošanu es, saprotams, atlīdzināšu pats. Paskaidro, ka man ir tieksme uz grūtsirdību, pat vājprātu .

—     Vai arī, ka tu vispār esi riebeklis.

—            Pareizi, zēn, tieši to, ko viņi par mani pļāpāja pie brokastu galda.

Viņi smējās, smējās.

Jau pusdienā Bēthovenam ēdiens tika pasniegts istabā.

Johans to atnesa, un Bēthovens nocēla bļodai vāku.

—     Johan, vēl neviens nav mani saucis par rīmu, bet es neesmu arī zvirbulis.

Johans, lūpas sakniebis, klusēja.

—     Es labprāt piemaksāšu, ja tava sieva tā vēlas.

Brālis rakstīja, kādēļ viņš rakstīja? Šo mazo, šobrīd nepieciešamo teikumu Ludvigs būtu nolasījis arī no lūpām. Ak tā, tas bija sava veida pansijas nolīgums.

—            Mana sieva to nevēlas, un tās divas nedēļas tu vari dabūt ēdienu un dzīvokli par velti.

Ludvigs atslējās atpakaļ. — Divas nedēļas? Tas ir kaut kas jauns. Esmu taču ielūgts pie tevis uz vairākām nedēļām vai mēnešiem, cik ilgi man patiks.

Johans rakstīja: — Ja nebutu nodokļu! Atgriežoties mājās, mani sagaidīja jauns nodokļu paziņojums. Ak, mēs nabaga lauksaimnieki! Sliktas ražas un aizvien augstāki nodokļi, nodokļi!

Ludvigs uzlika gaļas kripatiņu uz šķīvja. — Tas izskatās gards. Vai tu man neizdarītu pakalpojumu, kas neko nemaksā un nav aplikts ar nodokļiem?

—     Kādu pakalpojumu?

—             Atsēdies, mīļo Johan. Jo ēdiens kļūst sātīgāks, ja redzu savā tuvumā tādu tupeļu varoni kā tevi.

Pret vakaru parādījās zēns, apmēram piecpadsmit gadu vecs. Viņam bija labsirdīga jēra izskats un atkaru ausis, zēns stostījās. — Esmu te, lai apkalpotu.

—     Uzraksti, ko tu gribi. Es esmu kurls.

—     Es jau nemāku rakstīt.

Zēns sāka kārtot savandīto gultu.

—            Jā, tā gan, tagad es redzu, kāds tavs amats. Kā tevi sauc? Izrunā vārdu lēnām.

—     Mihaels Krens.

Viņš sāka savādā veidā dziedāt.

—     Vai tu jodelē?

Zēns pamāja, un viņa mute savilkās apmierinātā smaidā.

—     Es saprotu, tu gribi man izrādīt visas savas mākas. Tas ir laipni, turklāt tad jau mēs abi esam muzikanti. Panāc šurp, Mihael!

Bēthovens rādīja uz nošu papīru. — Paraug, šie punkti te arī ir mūzika, un tu vari vienmēr jodelēt, kamēr es te zīmēšu savus punktiņus un ķeksīšūs.

Bēthovens pilnīgi atrāvās no citiem, uzturējās vairs tikai savā istabā un, iegrimis mūzikā, aizmirsa visu, pat laiku. Mihaels Krens apkalpoja, kad Bēthovenam vajadzēja palikt gultā, bet no kurienes vispār radās šī dīvainā slimība, kuras untumiem viņš nevēlējās padoties, tāpēc ka tie traucēja viņam komponēt? Tiklīdz Bēthovens jutās labāk, viņš strādāja atkal vai skraidīja apkārt pa sasalušajiem ceļiem. Mūzika! Mūzika! Viņš gāja klupdams krizdams, airējās ar rokām, taktēja un klaigāja.

Reiz, to izdzirduši, divi vērši tā izbijās, ka sāka trakot. Bēthovens smējās. Jau daudzi, izdzirduši viņa mūziku, bija sākuši trakot, ne tikai vērši, pat tiem līdzīgie recenzenti! Zemnieki kratīja galvas. — Kas ir šis trakais vecis? Vai patiesi godātā muižas kunga brālis? Kā gan tāds var gadīties tik labā ģimenē?

Kvartetu Fa mažorā viņš pārsteidzīgi bija apzīmējis par gatavu. To vajadzēja vēlreiz izskatīt, taču beigas kvartetam bija Si bemol mažorā, un viņš to ķērcošā balsī nodziedāja kokiem, kuru kailie zari birdināja viņam virsū sniegu.

Nudien — sniegs! Jau dziļa ziema — novembra beigas…

Kas gan notika ar viņa vēderu? Tas pietūka aizvien vairāk, vajadzēja aplikt bandāžu. Un Kārlis jau sen un pa īstam, ne tikai izskata pēc vien bija noslēdzis savienību ar tanti un māsīcu.

Bet šī Diabelli vēlēšanās? Vai lai viņš raksta kvintetu flautai?

Devītā nu bija galīgi metronomizēta, Missa varēja tai sekot.

Bēthovens atrada uz galda kādu vēstuli — no Johana.

«Mans mīļais brāli!

Es nekādā ziņā nevaru ilgāk būt mierīgs par Kārļa turpmāko likteni, viņš pilnīgi nogrimis bezdarbībā un, pieradis pie šādas dzīves, tikai ar pūlēm būs piedabūjams atkal pie

darba, ja ilgāk te dzīvos dīkā. Bieinings viņam aizbraucot atvēlēja tikai četrpadsmit dienas, lai atpūstos, un nu jau ir divi mēneši…»

Johanam bija taisnība, tomēr — šīs pēkšņās rūpes par Kārli un pat Breinings? . . .

«Es redzu no Kārļa izturēšanās, ka viņš labprāt paliktu pie mums, bet tad viņa nākotne pagalam. Es tāpēc domāju — līdz nākamajai pirmdienai. . .»

—        Mihael, pasaki godājamam muižas kungam, ka es gribētu ar viņu runāt.

Ieradās Johans, un Ludvigs rādīja uz rakstu.

—   Netaisīsim nekādas scēnas. Tomēr viss ir skaidrs.

—    Es domāju tikai par Kārli.

—        Zinu, un mēs tūliņ brauksim. Sakravā mantas, Mihael, es tev palīdzēšu, bet vispirms paziņo to manam brāļadēlam. Liec iejūgt karieti, Johan!

Johans stavēja, uzmetis kūkumu, ar parasto zobgalīgo smīnu ap lūpām.

—    To es tev šodien nevaru dot. Tā vajadzīga manai sievai.

—    Tātad mums jāgaida līdz rītam?

—    Es nevaru tev apsolīt karieti arī uz rītu.

—    Kad tad?

Johans klusēja.

—        Es tev kaut ko jautāju. Tev jāliek mani aizvest tikai līdz Kremzai, kas atrodas uz pasta līnijas. Turp un atpakaļbraucienam vajadzētu ne vairāk kā divas stundas. Vai tā ir?

—    Mana sieva grib aizceļot.

—   Tuvāko divu stundu laikā? …

Pēkšņi Johans rakstīja: «Kālab vispār tik steidzīgi ar aizbraukšanu? Tas mani, protams, iepriecina Kārļa dēļ, bet… es varētu nodot tavā rīcībā tikai piena ratus, ar kuriem aizvedīs pāris mucu sviesta un kuri, starp citu, pašlaik tiek iejūgti. Tie gan nebrauks uz Kremzu, un tev pa ceļam vajadzētu palūkot. . .»

—        Tātad tev priekš manis ir tikai piena rati, vaļēji piena rati?

Bēthovens piegāja pie loga, kas bija aizvizējis ar ledus

puķēm. Viņš izskrāpēja mazu plankumiņu un skatījās, kā laukā virpuļoja sniegs.

Beidzot viņš pagriezās un panācās atpakaļ istabā.

—   Johan, es nemēģināšu aizkustināt tavu sirdi, jo par to nosaka tava sieva. Bet tu taču zini, ka es neesmu vesels. Izgājušo nakti aiz dūrējiem sānos un drebuļiem es tikpat kā neesmu gulējis. Un tu negribi man dot slēgtos ratus līdz Kremzai. Tu zini arī, ka toreiz, kad braucām no Vīnes, es nepaņēmu līdzi ziemas drēbes, — un tagad man jābrauc vaļējos piena ratos?

Bēthovens locījās aiz sāpēm, turēja rokas pie vēdera, un zobi viņam klabēja, kamēr Johans viņu vēroja ar ietiepīgi noraidošu sejas izteiksmi.

—   Johan, tu maldies, ja domā, ka es spēlēju komēdiju. Tas nav manā garā. Šī mazā lēkme nupat… — Bēthovenu jau atkal kratīja jauna sāpju lēkme, — bija īsta, un tās ir — kā lai to apzīmēju? — nepatīkamas sāpes, svešādas, kas… — atkal vajadzēja meklēt vārdus, — kaut ko vēstī. Pēc šīm sāpēm, Johan, tas, iespējams, varētu būt arī mans pēdējais brauciens, katrā ziņā pēdējais pirms — visupēdējā, un tu, mans vienīgais brāli, gribi mani raidīt prom vaļējos piena ratos.

Pēc maza brīža viņš turpināja: — Labi, samaksāts laikam ir viss?

Johans ar pirkstiem veidoja skaitli septiņi.

—   Septiņi guldeņi? Par ko?

Johans norādīja uz malku zemē pie krāsns.

—   Pareizi! Vēl par malku. Atvaino. Es negribēju tevi apkrāpt.

Johans atmeta ar roku: — Maksa par malku varētu arī galu galā palikt. Es par to atbildēšu.

Ludvigs saprata. — Nē, Johan. Tava sieva tev to nekad nepiedotu, un es negribu iegrūst tevi nepatikšanās. Te ir nauda. Kad piena rati piebrauca, vējš pūta nežēlīgi un dzina šurp aizvien jaunus baltu mākoņu blāķus. Kučieris savā aitādu kažokā izskatījās kā rēgs, un zirgi sprauslāja un dīdījās, it kā gribētu pretoties, ka tos dzen ārā tādā negaisā. Kārlis bija dabūjis segu, kurā viņš ietinās, un Bēthovens iesēdās ratos, meklēdams patvērumu aiz sviesta mucām un piena kannām, tomēr nekur nebija glābiņa no aukstuma, durstīga sniega un svelošās vētras.

Jau agri uznāca tumsa, kučieris bija sasniedzis mērķi, viņam vajadzēja steigšus braukt atpakaļ, un ciema viesnīcas niecīgā istaba nebija apkurināma. Caur rūtīm svilpoja vējš.

Saimnieks bija norūpējies. — Kad tik tas man vēl nenomirst! Šis vīrs jau ir uz nāvi slims.

—   Nē, kungs, pasts te nebrauc cauri, — un tagad naktī kādus ratus? Ar kamanām vēl nevar braukt, tāpēc ka vētra gariem gabaliem aizslaucījusi sniegu no lielceļa prom. Jā, rīt no rīta, ja kungs samaksās, bet man ir tikai redeļrati.

Galma padomnieks fon Breinings stāvēja Sarkanajā namā pie loga un bāza tabaku pīpē, ko viņš labpatikā aizkūpināja. Sals šogad iestājās neparasti agri un tūdaļ tik sīvs, un rietošās saules metāliskais dzeltenums vēstīja, ka aukstums vēl pieņemsies. Kādiem mutuļiem un cik stāvus dūmi kāpa augšup no Melno spāniešu nama skursteņiem!

Pāri laukumam lēnām brauca redeļu rati, un Breinings vēroja sliedes, ko riteņi iespieda sniegā.

Pēkšņi viņš iekliedzās. — Konstance! Paskaties, kādi nelieši! Šī pauniņa tur redeļu ratos, salmos! Tas ir Ludvigs. Tā viņu atved atpakaļ! Es skriešu, Konstance, un, lūdzu, nāc tu arī tūliņ!

Podziņa bija vēl ātrāks. Viņa mati plīvoja. Bēthovens, beidzot izcelts no redeļratu salmiem, grīļojās. Viņam saļodzījās ceļi, puisēns aplika viņam roku ap pleciem. — Atbalsties tikai stingri uz mani, tēvoc Ludvig!

Zēns neapdomāja, ka Bēthovens ar drudzī mirdzošo skatienu pašlaik nekā nespēj nolasīt no viņa lūpām.

Breinings ātri samaksāja vedējam. — Ļauj man, Gerhard!

—    Nē, lūdzu tētiņ! Vai tu arī zini, cik man daudz spēka?

Bija grūti smago vīru uzdabūt augšā pa abām kāpnēm, tomēr beidzot slimo nosēdināja vecajā ādas atzveltnes krēslā, kam polstējumā jau bija dziļas iedobes. Tad visi elsdami nostājās viņam apkārt. Bēthovens sēdēja, aizvēris acis, viņš elpoja ātri un sveloši, jau tā sarkanā seja drudzī kvēloja kā uguns.

Konstances kundze čukstēja: — Slikti?

Breinings pamaja. — Baidos, ka . . .

Viņa uzlika roku Bēthovenam uz pieres un izbijās no lielā karstuma. Bēthovens atvēra acis, un tūdaļ viņas skaistajā un mīļajā sejā atausa paļāvīgs smaids.

Bēthovena skatiens kļuva skaidrāks. Acīm redzot, viņš visus pazina un šķita sapratis arī šo drosmīgo, labvēlīgo smaidu.

Viņš taustījās pēc viņas rokas. — Vai esmu pie jums? . . .

—   Jā. Tur ir Stefans.

—    Un kur Podziņa?

Zēns salutēja: — Šeit!

—        Tas ir jauki — un neejiet prom. Rit es braukšu uz Londonu. — Viņš atkārtoja: — Jā, uz Londonu. Tagad tas ir izlemts. Šie piena rati — tā bija paša sātana ķerra! Visnožēlojamākie rati…

—    Konstance . . .

—        Nestāviet tā bez darba, vīrieši! Tu, Stefan, apguldīsi viņu gultā, un jūs, Kārli, palīdzēsiet.

—    Un ko lai es daru, māmiņ?

—   Gerhard, tu zini, kur te viss atrodas?

—    Pats par sevi saprotams!

—        Tad pagādā man malku un noliec šeit pie krāsns un arī pavarda priekšā virtuvē. Šis aukstums ir nāvējošs, un es ielikšu tēvocim Ludvigam arī gultā siltu pudeli. Ja te nebūtu pietiekami malkas, tad atnes no mūsu mājām . .. Un skrej tūlīt pie ārsta!

Tētiņ, kas bija tēvoča Ludviga ārsts?

—        Pēdējā laikā doktors Braunhofers, bet tas diemžēl dzīvo pārāk tālu.

—    Es jau jožu prom.

Gerhards izskatījās apmulsis, kad atgriezās, un tēvs viņam jautāja: — Vai tu ārstu neatvedi tūdaļ līdzi?

—        Dakters teica, ka tādā aukstumā ceļš viņam esot par tālu un viņam arī patlaban esot pārāk daudz pacientu. Tētiņ, viņš negrib nākt.

Breinings nopūtās. — Tāpēc ka tēvocis Ludvigs visus savus ārstus izsmējis. Nu tad pamēģini ar doktoru Štaudenheimeru.

Šoreiz Gerhards ziņoja: — Viņš nāks.

—    Un kad?

—         To viņš vēl noteikti nezināja. Vai tēvocis Ludvigs ir gultā?

Māte atbildēja: — Sen jau, viņš noteikti ir smagi slims.

—   Kā tu domā, Konstance, kas viņam kait?

Viņa paraustīja plecus. — Es neesmu ārsts, bet baidos, ka tas ir smags plaušu karsonis.

—        Un uztukušais vēders? Varbūt arī vēl vēdera plēves iekaisums?

—    Māmiņ, vai drīkst pie tēvoča Ludviga?

—        Tikai durvis ver klusi un piesardzīgi, lai viņu neuzmodinātu, ja viņš guļ, un ja viņš drudzī sāktu runāt…

Gerhards pameta ar roku. — Tad es arī runāšu drudzī, māmiņ. Vai tu vēl atceries, cik lieliski es runāju drudzī, kad slimoju ar masalām?

Ludvigs bija nomodā.

—   Podziņa!

Gerhards runāja lēnām, lai katrs vārds Bēthovenam būtu viegli nolasāms no lūpām. — Viss labākajā kārtībā, tēvoci Ludvig. Ārsts arī tūdaļ nāks.

Bēthovens kļuva nemierīgs. — Ārsts? Man tas nav vajadzīgs, tāpēc ka rīt es ceļošu uz Londonu. Uz Filharmonijas biedrību, jā gan! Tur ir Rīss un Mošeless, un Štumfa kungu es arī apciemošu. Vai negribi braukt līdzi, Viesuli?

—        Protams, — Gerhards berzēja rokas. — Mēs abi. Tas tik būs pamatīgs ceļojums.

—        Par to vari būt drošs. Mūs sirsnīgi uzņems. Londona nav Vīne, un mēs aiziesim arī pie Brodvūda kunga — tā, no kura man ir flīģelis. Vai tu baidies no ūdens?

—   Māmiņa dažreiz tā apgalvo. Kādēļ, tēvoci Ludvig?

Bēthovens runāja, kā uzticēdams kādu noslēpumu: — Ja

mēs gribam tikt uz Londonu, mums jābrauc pār lielu ūdeni, pār jūru, Podziņ, ar īstu buru kuģi. Jau ar prāmi var aizbraukt ļoti tālu, to tev apliecinās mans vectēvs, bet šoreiz tas ir vēl tālāk, vēl tālāk, jūrā! Es, starp citu, reiz — tad es biju tik vecs kā tu — attēloju uz ērģelēm jūru, arī to tev pateiks mans vectēvs, tāpēc ka viņš to dzirdēja. Vai tu man netici? Pajautā viņam.

—   Gleznai?

—        Nūja. Bet esi pieklājīgs. Tas ir galma kapelmeistars Ludvigs van Bēthovens. Es tik tālu neesmu ticis.

Bēthovens iemiga, un uznāca nakts.

Breiningi pārmaiņus dežurēja pie viņa gultas un atjaunoja

apliekamos, kurus Konstances kundze uzskatīja par vajadzīgiem.

Svīda rīts, bet ārsts nenāca un nenāca.

Aukstumam drīz sekoja atkusnis ar miglu, atkusnim — vēl griezīgāks sals.

Plosījās influences epidēmija, un ārsti skraidīja no slimnieka pie slimnieka.

Pat galma padomniekam Breiningam neizdevās sadabūt ārstu, tad ceļā devās Kārlis, bet nedz ārsts ieradās, nedz arī Kārlis atgriezās.

Mīkla atrisinājās tikai vēlāk. Kārlis bija gājis garām kādam biljarda salonam un ar pāris žigliem grūdieniem gribējis pārliecināties, vai nav vēl aizmirsis apiešanos ar kiju un ziloņkaula bumbiņu. Partija izrādījās pārāk interesanta, un viņš ārsta meklēšanu uzdeva kādam marķierim.

Padeva ziņu Kārlim Holcam, kam bija sakari ar civilo slimnīcu. Tad arī no turienes — tikmēr bija pagājušas trīs dienas — ieradās profesors doktors Vavruhs, kustīgs, mundrs vīriņš, kas nervozi vienā laidā spieda sev uz deguna pensneju un runāja, žestikulēdams ar rokām.

Vavruhs, būdams savādnieks, bija jau uzrakstījis uzrunu uz papīra un atritināja pie Bēthovena gultas līdzi paņemto plakātu:

«Es esmu profesors Vavruhs, un līdz ar to visas grūtības varat uzskatīt par pārciestām, jo esat nokļuvis manās rokās. Manā personā pie Jums, proti, ir ieradusies arī daiļā Mūzika. Es spēlēju čellu un kontrabasu, un tagad es izmeklēšu savu amata brāli Apolona mākslās.»

Bēthovena drudžainās acis iekvēlojās nepatikā un neuzticībā.

Vavruhs izklausīja sirdi.

—   Sirsniņa ir lieliska. Šimbrīžam mazdrusciņ par daudz leggiero, bet gan mēs to dabūsam allegro.

Viņš perkutēja plaušas un pie tam uzmeta Breiningam neapmierinātu skatienu. Bet tūdaļ, tiklīdz Bēthovens ārstu uzlūkoja, atkal staroja. Viņš piegāja pie savas ārsta somas, izņēma kādu pulveri, iebēra to glāzē ar ūdeni un apmaisīja, tad sniedza slimniekam. Kad tas saviebās, ārsts smējās:

—    Rūgts, ko? — Tad rakstīja: — Mūsu pacients nosnaudīsies. Nav nekā uztraucoša. Es drīz atkal iegriezīšos.

Breinings pavadīja Vavruhu gaitenī.

—     Padomnieka kungs, vai jūsu sievas kundze noteica apliekamos? Tad gan man jāsaka: visu atzinību cienītajai kundzei. Jo tas patiešām ir plaušu karsonis, smags plaušu karsonis.

—   Vai ir dzīvības briesmas, profesora kungs?

Vavruhs pa paradumam ironizēja: — Mēs, nabaga cilvēki, aizvien atrodamies dzīvības briesmās. Jau piedzimstot iespējams nosmakt. Jo ilgāk cilvēks dzīvo, jo tuvāk viņš nāvei. Kad es tūlīt iešu pa kāpnēm lejā, man var paslīdēt kāja un es varu lauzt kaklu. Bet tagad vecītis gulēs, un es ceru viņu izvilkt.

—   Bet pietūkušais vēders?

Rokas kustība norādīja, ka tas ir tikai sīkums.

Kad Breinings vēlāk atgriezās slimnieka istabā, Bēthovens locījās sāpēs. — Tas taču ir āksts. Kāpēc jūs man neatvedāt Malfati? Lūdzu, atvediet Malfati!

Breinings jau bija runājis ar Malfati, kas skaitījās labākais Vīnes ārsts, bet laikam bija noticis kaut kas tāds, kā dēļ viņš juta pret Bēthovenu nesamierināmu naidu. Ne katrs pacieta zobošanos, ko atļāvās Ludvigs, kas šajā ziņā pats bija ārkārtīgi jūtīgs.

—      Kadeļ jus nevedat pie manis Malfati? Atvediet taču viņu!

—   Es iešu pie viņa.

—    Tūlīt, tūlīt, Stefan, lūdzu!

Blakus istabā notika satraukta izskaidrošanās starp Sindleru un Kārli.

Sindlers rādīja uz galdu, uz kādu mazu sainīti.

—    Kā tas te nokļuvis?

—      Ar sūtniecības padomnieka fon Vernharda kunga starpniecību.

—     Te nu gan kaut kas nebūs kārtībā, van Bēthovena kungs. Galma padomnieks fon Vernhards bija šeit, bet, tā kā meistars pēc nomoda nakts gulēja un es viņu nevēlējos modināt, tad nepieņēmu nedz paciņu, nedz vēstuli. Es gribēju dabūt meistara parakstu par saņemšanu un apsolīju galma padomniekam, ka paziņošu viņam, tiklīdz slimnieka

stāvoklis būs uzlabojies. Galma padomnieks bija ar mieru tad vēlreiz atnākt. Bet es gan neatminos, ka būtu bijis Prūsijas sūtniecībā, lai dotu citas direktīvas.

—    Nu tad es esmu bijis Prūsijas sūtniecībā.

—   Tā es domāju, — bet kādā nolūkā, ja drīkstu zināt?

Kārlis aizsvilās. — Lai atnestu šo te! Jūs, manuprāt, jaucaties par daudz mūsu ģimenes lietās, Šindlera kungs, tā, it kā jūs būtu mana tēvoča brāļadēls un nevis es! Gribu sagādāt tēvocim Ludvigam prieku, cik vien iespējams, un varbūt Prūsijas karaļa vēstule un pateicības dāvana par simfonijas veltījumu — man zināms vēstules un arī paciņas saturs — var pat sekmēt ātru un pilnīgu izveseļošanos.

Vakara vizītē profesors Vavruhs izskatījās sadrūmis un, kad viņš iegriezās nākamajā rītā, tad nedeva vairs nekādas cerības. Viņš domāja, ka slimnieks nodzīvošot vēl augstākais līdz pusdienlaikam.

Breinings redzēja, ka pēc ārsta aiziešanas Kārlis uzvilka mēteli.

—   Tagad . .. tagad jūs gribat iet prom, Kārli?

Tas bēdīgi nokāra galvu. — Es gribu paziņot milordam.

Tā bija palama, ko Bēthovens bija iedevis savam draugam Supancigam — Falstafam. — Varbūt viņš vēlas . . .

Nošļukušiem pleciem Kārlis soļoja lejā pa kāpnēm.

Nākamajā dienā Gerhards palēkdamies ieskrēja virtuvē pie mātes. Vēl ar visu skolas somu uz muguras.

—        Māmiņ, tēvocis Ludvigs ir ļoti dusmīgs uz tevi, tāpēc ka tu viņam liec mirt badā. Viņš grib zupu, ari gaļu, un zupai lai tu kā garšvielu pieliekot lapu no viņa lauru vaiņaga.

—   No kāda lauru vaiņaga?

—        Es viņam pastāstīju, ka jūs visi, izņemot mani, domājāt, ka viņš mirs, un tā nu viņš cer, ka jūs taču būsiet pasūtījuši viņa apbedīšanai kaut. vienu vienīgu nožēlojamu lauru vaiņagu.

—   Gerhard! Tu viņam pastāstīji? …

—        Kādēļ ne? Mēs briesmīgi smējāmies par jums un profesoru Vavruhu, un tēvocis Ludvigs liek tevi sirsnīgi sveicināt. Man jāpaziņo tev, ka viņš pat nedomājot vēl atteikties no tavas labās virtuves un piena rati un redeļrati, tās

nožēlojamās sātana ķerras, kā viņš tos vienmēr sauc, izkratījuši viņa kuņģi pavisam tukšu, tā ka viņš tagad esot izsalcis kā valzivs.

Konstances kundze priecājās. — Es viņam tūdaļ aiznesīšu šķīvi teļa buljona.

Gerhards iesaucās. — Šķīvi zupas! Šķīvi buljona valzivij! Sakul buljonā pāris jēlu olu, māmulīt, lūdzu!

Kad Konstances kundze ieradās Melno spāniešu namā, tur jau atradās profesors Vavruhs, kurš tikai vienā laidā šūpoja sprogaino galvu. — Mēs domājām, viņš mirst, bet tā bija krīze, viņš miegā ticis uz pekām.

Vavruhs berzēja rokas. — Nē, kādu gan postu sagādā ārstam šādi neprašas. Tātad attiecībā uz van Bēthovena kungu es vairs nepareģošu. Bet vai es nepareģoju, ka es viņu izvilkšu? Tagad es aiz protesta atstāšu šo manas sakāves namu un atnākšu atkal tikai rītdien.

Breinings iemetās istabā tieši tobrīd, kad Bēthovens dūšīgi ēda zupu.

—   Ludvig! . . .

Bet tas uzmeta draugam izaicinošu skatienu.

—        Podziņa un tava kundze, kuru tu gan nemaz neesi pelnījis, tik tikko,man vēl izglāba dzīvību. Bet tu jau grasījies mani dabūt apakš zemes, ko?

Breinings smējās. — Ar vislielāko prieku, jo tad būtu par vienu stūrgalvi mazāk, kas mani kaitina. Bet tu diemžēl kļūsi vesels, Ludvig.

—   Par to tu vari būt drošs.

—        Es arī esmu drošs, jo tavā balsī un fizionomijā jau atkal manāms kaut kas izaicinošs.

Viņš ar prieku noraudzījās, kā Ludvigs ēda, sākumā roka tam vēl mazliet drebēja, bet acīm redzami kļuva mierīgāka un drošāka. — Tu gan esi īsts briesmonis, Ludvig. Tagad mēs pabarosim arī tavu garu.

Bēthovens nebija mācējis pilnīgi nolasīt no lupām.

—   Ko jūs darīsiet?

—    Kārli, lūdzu vēstuli un sainīti!

Kārlis apsvēra. — Jā, ak tā, to es ar visu uztraukumu biju gandrīz aizmirsis.

Viņš atnesa kādu vēstuli un sainīti un nolika tos abus uz naktsgaldiņa.

—   Kas tas ir?

Breinings smaidīja. — Pārsteigums. Uzliec brilles uz deguna un paskaties pats. Pagaidi, es atgriezīšu vēstuli. Kārli, atveriet,, lūdzu, sainīti.

Bēthovens paņēma vēstuli. — Stefan, šis ģērbonis, tas taču ir karaliskais?

Viņš lasīja:

«Komponistam Ludvigam van Bēthovenam.

Ņemot vērā Jūsu kompozīciju atzīto vērtību, man bija ļoti patīkami saņemt jauno darbu, kuru Jūs man pasniedzāt. Pateicos Jums par veltījumu un nosūtu Jums klātpielikto briljanta gredzenu kā manas patiesas cieņas apliecinājumu.

Fridrihs Vilhelms.

Berlīnē, tūkstoš astoņi simti divdesmit sestā gada divdesmit piektajā novembrī.»

Bēthovens apgrieza vēstuli otrādi, grozīja to gan šā, gan tā it kā varbūt mugurpusē vai kur citur vēl kaut kas būtu atklājams.

—    Mazdrusciņ kancelejiski vēsa, vai ne? Tā sakot, parastā formula, ar kuru augstu stāvošie vēlīgi un tomēr ne pārliekā sajūsmā izrāda laipnību kādam pavalstniekam. Tātad neviena augsta ordeņa, kā tu pareģoji, manu mīļo Stefan. Tikai briljanta gredzens. Nu jā, karaļiem briljanta gredzeni dāvanām aizvien atrodas pa ķērienam, tāpēc ka briljants ir visniecīgākais akmens, ko karalis var dāvināt, — un medību uzraugs, kas uzved karali uz pēdām labam briedim, arī dabū briljanta gredzenu. Ja gadās divi labi brieži, tad jau pienākas ordenis.

Bēthovens iztina sainīti no papīra un atvēra etviju.

—    Stefan, — vai vēl labāk jūs, Konstances kundze. Es neko daudz nesaprotu no dārglietām. Vai tad tas ir briljanta gredzens?

ledzirkstījās sarkanīgs akmens, un padomnieks purināja galvu. — Cik man zināms, nē, jeb vai ir ari sarkani briljanti, Konstance?

Viņa izņēma gredzenu no etvijas, un Bēthovens saspringti vēroja viņas lūpas.

—    Nē, tas nav briljants, un, ja man godīgi jāsaka… — viņa paraustīja plecus, — tā nav arī nekāda karaliska dāvana. Taču citādi, nu jā, tas ir gluži skaists rubīna gredzens.

—        Rubīna? Tātad — medību uzraugs saņem briljanta, bet es, kurš veltīju savu prieka simfoniju . . .

Bēthovens izsvieda etviju un gredzenu no gultas. — Kārli, papīru, spalvu un tinti! Mēs rakstīsim Prūsijas sūtnim — nē, tieši Prūsijas karalim un ar vispazemīgāko pateicību atraidīsim karalisko dāvanu . . .

Kārļa acis satraukti lūdza Konstances kundzes palīdzību. Viņa pamāja un mēģināja Bēthovenu nomierināt.

—        Mierīgi! Pavisam mierīgi! — Viņa uzlika Bēthovenam roku uz pieres, un viņš padevās viņas labsirdībai. Viņa seja noraustījās, un tad viņš pasmaidīja. — Tas, lūk, tas ir karalisks atalgojums, Stefan, tavas sievas roka, sievietes roka . . .

Jau pirms laba brīža istabā nepamanīts bija ienācis Šindlers. Tagad viņš vaicāja:

—        Padomnieka kundze, apmēram par cik briljants varētu būt vairāk vērts nekā rubīns?

—        Tas ir — raugoties, kāds, Sindlera kungs. Varbūt divkārt vai trīskārt?

—        Tā, tā, — Kārlis aplaizīja lūpas. — Varbūt notikusi samainīšana?

Šindlers savieba muti. — Van Bēthovena kungs, samainīšana, protams, ir izslēgta. Ja Prūsijas karalis raksta «briljanta gredzens», tad tas arī ir bijis briljanta gredzens.

Kārlis pēkšņā izbilī pielika roku pie mutes. — Holcs! . ..

Sindlera balss kļuva bīstami klusi — Jūs zināt, Kārli, ka es Holca kungu ne sevišķi ieredzu, un, diemžēl, viņa nav klāt.

—   Kas ar to būtu līdzēts?

—        Daudz. Es būtu viņu sagrābis pie rokas, kad viņš etvijas ietinamo papīru, uz kura arī bija karaliskais zīmogs, tik mudīgi bāza krāsnī.

—        Vai to kāds darīja? Varbūt es? Tad tas varēja notikt tikai aiz izklaidības, gaidāmā prieka nojautā . . .

Šindlers aizcirta aiz sevis durvis.

Tas tik bija pacients! Šī neuzveicamā griba nepadoties slimībai! Nesatricināms raksturs! Tas tik bija nikns karotājs, šis Bēthovens!

Abpusējs plaušu karsonis, un tomēr jau pēc dažām dienām ārsts varēja viņam atļaut ik dienas īsu brīdi piecelties no

gultas. Bet kādu dienu Vavruhs ieraudzīja Bēthovenu nākam mājās no pastaigas.

—   Kungs, vai esat vājprātīgs?

—        Kāpēc? Vai tāpēc, ka paskraidījos pa Glasisu? Man ir liels prieks iespiest pēdas svaigi uzkritušajā sniegā. Tad es jūtos kā atklājējs, kas sper kāju uz jaunas zemes. Es vispār esmu jaunu zemju cienītājs.

—   Man laikam gan vairs nevajadzēs šurpu nākt.

—        Bet manu mīļo, cienījamo profesor, kāpēc tā? Es godīgi atzīstos, ka vispārīgi ārstus neko sevišķi necienu, bet dakteri, kam esmu parādījis garu degunu, man iepriecina sirdi. Es jūs aizvien saņemšu atplestām rokām, un varbūt jūs ieradīsieties pie manis rīt uz tasi kafijas, pagatavotu no sešdesmit pupiņām? Protams, sešdesmit pupiņas uz katru tasīti. Tā ir mana recepte, un jūs tad varēsiet pārliecināties, cik garšīgas un ierosinošas ir zāles, kuras es pats pagatavoju virtuves aptiekā.

—    Ielūgumu ar prieku pieņemu. Cikos?

—   Varbūt pēcpusdienā trijos?

—   Labi un labprāt.

Bet nākamajā dienā īsi pēc pusdienas zvana civilajā hospitālī pie Vavruha pienāca māsa.

—        Profesora kungs, ārā stāv kāds zēns, kāds Gerhards fon Breinings.

—   Ko viņš grib?

—        Es nezinu. Viņš ir ļoti uztraukts un vēlas ar jums runāt.

Pār Gerharda bālo, šauro seju ritēja asaras. — Profesora kungs, tēvocis Ludvigs — lūdzu, nāciet. Viņš mirst.

—   Kas? Van Bēthovena kungs?

—   Lūdzu, nāciet! Lūdzu, tūdaļ!

Profesors Vavruhs stāvēja pie slimnieka gultas.

Slimnieka seja un ķermenis bija dzeltens kā citrons un tagad arī kājas pietūkušas kā kluči.

Vavruhs apjucis šūpoja galvu.

—        Vai noticis kaut kas sevišķs, kas viņu — es domāju, no vakardienas līdz šodienai, īsā laika sprīdī — novedis tādā stāvoklī?

Breinings nopūtās:

—        Es nezinu, — viņš visu nakti vēmis, kā man pats teica, un pirms kāda brīža mājas ļaudis apakšā dzirdējuši smagu kritienu. Viņi uzskrēja augšā, iecēla viņu gultā un paziņoja mums.

—   Kas ir pie viņa bijis?

—   Es nezinu. Mēs domājām, Kārlis . . .

—   Brāļadēls? Kur viņš ir?

—   Jā, kur? … Viņa gulta stāv vēl neaizskarta.

—   Tātad neviens īsti nezina . . .

Breinings kaut ko ievēroja.

—        Konstance, kas tas? — Viņš norādīja uz mazu blakus galdiņu. — Trīssimt guldeņu un kvīts no galma juveliera par pārdotu rubīna gredzenu.

Gerhards izspraucās priekšā. — Galma juvelieris? Tad man tomēr bija taisnība! Tēvocis Ludvigs vakar vakarā vēlreiz bija izgājis.

Māte noglaudīja viņam matus. — Jā diemžēl tu esi pareizi redzējis.

Profesors Vavruhs iepilināja ūdens glāzē zāles.

—   Dzeriet!

Bēthovens kratīja galvu. — Man nekas vairs nelīdz.

—   Nerunājiet muļķības!

—   Tās — nav muļķības, profesor.

Konstance lūdza: — Dodiet man glāzi, palaidiet mani pie gultas, profesora kungs.

Viņa atsēdās uz gultas malas un turēja Bēthovenam glāzi pie lūpām.

—        Tas jāizdzer, mans draugs, nekāda pretī runāšana! Jo jums jāguļ.

—   Gulēt? Ja tikai es varētu gulēt!

Slimnieks skurinājās. — Rūgts kā žults, bet — kaut jel visas rokas būtu tik tīras! Kaut jel . . . visas rokas . . . būtu tik tīras … jūs eņģelis . . .

Bēthovens aizvēra acis. Vai viņš jau iemiga? Tik atri miega zāles vēl nebūtu varējušas iedarboties.

Vavruhs brīnījās. — Dīvaina un noslēpumaina slimības atkārtošanās …

Breinings klusu jautāja: — Vai tas atkal ir plaušu karsonis?

—        Nē, padomnieka kungs. Šoreiz sevi pieteikusi vēdera tūska, par kuru es cerēju … — Vavruhs rezignēti paraustīja

plecus. — Un aknas. Paraugieties uz šo dzelteno ādas krāsu, tikai.. .

—   Ko jūs domājat?

—        Simptomi ir fiziski, tīri fiziski, un tomēr? . . . Viss ir tik mīklaini.

Sindlers uzmeta Konstances kundzei drūmu skatienu. Viņa apjukusi pamāja.

Slimība šaudījās kā liesma . ..

Ciešanas — jeb tās patiesi būtu kādas slepenas bēdas? — bija nogāzušas viņu kā nocirstu koku. Tomēr viņa nikni dzēlīgais humors šķīlās ar nemainīgu sparu.

Slimnieku apmeklēt bija atnācis Supancigs, un Bēthovens izlikās, ka aiz vārguma to vairs nespētu pazīt.

Viņš gurdeni čukstēja: — Kāds — ir — jūsu — vārds?

Supancigs aizkustināts atbildēja un veidoja vārdus:

—   Bet es taču esmu Supancigs …

Bēthovens ilgi pārdomāja. — Supancigs… Supancigs … Es atceros. Trešās šķiras Razumovska vijolnieks, kas allaž izgāzās ar kvartetiem.

Supancigs tomēr bija pamanījis acis pazibsnljam.

—        Pareizi, tāpēc ka tos bija sarakstījis kāds Ludvigs van Bēthovens.

Abi smējās, un tad Bēthovens lūdza: — Pasniedziet taču man sarunu burtnīcu, jūs ierosināt mani komponēt. Mani tieši patlaban nomāca kāda smaga problēma, un tagad tā ir atrisināta.

Viņš zīmēja notis un rakstīja: — Tas ir grūti pieņemtais lēmums. Vai tam jānotiek? Jā, tam jānotiek! Tikai jūsu svinīgā ēna uzvedināja mani uz šīm domām.

—   Mana . . . ēna?

—   Tāpēc ka jūs esat tik neveikls, bet viņa nemet ēnu.

—   Kas — viņa?

—        Šnapsta kundze, «ātri slīdošā fregate». Labi, ka es viņu neliku sadedzināt kā raganu, es to tagad nožēlotu. Jo — vai tam jānotiek? Ja, tam jānotiek! Tas ir grūti pieņemts lēmums! Mana tagadējā kalpone pārāk bezkaunīgi zog, un tāpēc es labāk ņemšu atpakaļ veco raganu.

Supancigs nodomāja: «Nabadziņš! Spriežot pēc tā, ko fon Breininga kungs dzirdējis no ārsta, tavas aknas ir sarukušas,

un varbūt grūti pieņemtais lēmums tomēr iztulkojams citādi, drūmas nojautas izraisīts? …

Cik sakritis tu izskaties, Ludvig, tu dižais nabagais . ..»

Pēc Supanciga parādījās Gerhards, novilka dūraiņus un pūta dvašu uz rokām. — Man ir vēstule. — Puisēns grozīja to šurp un turp. — No Parīzes. No kāda grāfa Feltra.

—   Tev?

—   Kā tā? Nē, tev.

—    Un kādēļ tu man to nedod, nerātneli?

—        Tēvoc Ludvig, ja tu mani bārsi, es nenesīšu tev lielo saini, kas tev pienācis pastā. Tik liels! — Viņa rokas novilka gaisā pamatīgu loku. — Vai pat divi saiņi.

—   Saiņi? No kā?

—   No kāda Stumfa kunga Londonā.

—   Tu teici «Stumfs», Podziņa?

—   Jā, Štumfs. Kas tas tāds ir?

—        Arfu fabrikants, kāds draugs. Cerams, ka viņš man nav atsūtījis arfas.

—        Tas taču būtu vareni, tēvoc Ludvig. Mēs abi tad dotu lielisku duetu uz arfām.

—        Vai zini, Podziņa, uz to man tomēr vēl nenesas prāts. Bet atnes gan saiņus. Esmu ziņkārīgs.

—        Un es varbūt ne? Es eju tūdaļ. Pag. Lai tos atgādātu šurp, man papriekšu vēl jāizvelk mājās no šķūņa kamaniņas.

Kad Gerhards bija aizgājis, Bēthovens izlasīja vēstuli. Tā viņu ielīksmoja un tai pašā laikā sacēla viņā gan dusmas, gan arī jautrību.

Vēstule bija no kāda autogrāfu vācēja, kas vēlējās «une ligne de votre music йcrit et signйe de votre main». Autogrāfu viņš novietotu sava krājuma pašā sākumā .. .

Bēthovenu iepriecināja tas, ka pieteicās kāds no Parīzes, taču iespējams, ka šis grāfs de Feltrs šādu autogrāfu kārtību svinīgi apzvērēja katram, no kura vēlējās kaut ko, un — tikai «vienu jūsu mūzikas rindiņu ar jūsu pašrocīgu parakstu»? …

Bēthovens būtu varējis viņam aizsūtīt veselus manuskriptus, partitūras, kas blakus istabā gulēja sakrautas kaudzēs . . .

Viņš ļāva vēstulei no gultas nolidināties uz paklāja, tad kaut kas viņu iztraucēja no pārdomām.

Podziņa patiešām stiepa iekšā divus smagus saiņus!

Kā zēns elsa un tagad apsēdās uz vienas pakas, izstiepa roku un kaut ko murmināja.

—   Ko tu teici, Viesuli?

Gerhards atkārtoja lēnām: — Par to nākas guldenis, sinjor.

—    Nē! …

Zēns viegli pabadīja ar pirkstu sev krūtīs: — Par manām pūlēm.

Cik spokaini atgriezās Bonnas laiki! Sos pašus vārdus viņš bija kādreiz pārmijis ar savu «tēvoci Franci», kad viņi atnesa no — kā taču sauca pasta nodaļu? Carboni? Camboni? — atnesa saini no turienes.

Bēthovena acis, kas gulēja dziļos, tumšu ēnu ieskautos dobumos, raudzījās izbrīnījušās un nemierīgas. — Kādēļ Bonna atgriežas? …

—   Bonna?…

Varbūt Bonna ļaus sevi pievilt? — Paņem sev divus guldeņus, Podziņ. Tu jau zini, kur atrodas nauda.

Gerhards purināja galvu.

—        Tas ir par daudz, tēvoc Ludvig, un bija jau arī tikai joks…

Vai Bonna — gribēja palikt? Vai atgriezās jaunības laiks?

—   Lūdzu, ņem sev divus guldeņus. Tā, un nu atver saiņus.

Gerhards patlaban nodarbojās ar iesaiņojuma auklas atraisīšanu, kad viņu izsūtīja ārā ārsti.

Profesors Vavruhs bija atvedis līdzi kādu jaunāku kolēģi un rakstīja uz zīmītes: — Tas ir doktors Zeiberts, publiskās slimnīcas pirmais ķirurgs. Un kā? …

—    Jā. — Bēthovens pamāja.

—        Tas mani iepriecina. Jūs tūdaļ sajutīsiet atvieglinājumu.

Doktors Zeiberts to apstiprināja ar draudzīgu smaidu, kam vajadzēja pacientam reizē iedvest paļāvību un aizdzīt jebkuras bailes no varbūtējām briesmām. Viņš arī tūdaļ ķērās pie sagatavošanas darbiem, tīrīja ar suku rokas un pār plecu jautāja: — Vai anestēzija, Vavruha kungs?

Profesoram Vavruham vajadzēja vispirms to pārtulkot, un viņš jautājumu uzrakstīja: — Vai jūs vēlaties narkozi, varbūt ar mandragoras sakni?

—    Nē, atsakos.

Doktors Zeiberts pienāca pie gultas, atkal uzsmaidīja,

purināja galvu un norādīja uz sevi. Tas viss kopā apmēram nozīmēja: «Es jūsu vietā arī to nepieļautu. Nav vērts.»

Tagad viņš jau satvēra skalpeli, kreisajā rokā turēja drenu, kamēr profesors Vavruhs apklāja gultu un apsmērēja slimnieka uzpūsto vēderu ar kādu asi smaržojošu esenci.

Zeiberts murmināja caur zobiem, muti nepavēris: — Novērsiet uz mirkli viņa uzmanību, Vavruha kungs.

Profesors tūdaļ sāka žestikulēt kā raustāmais ķipars un kaut ko cītīgi stāstīja Bēthovenam, kurš pēkšņi sarāvās un, sāpju pārsteigts, ievaidējās. Bet te pār viņu jau noliecās Zeiberta draudzīgi līdzcietīgā seja: — Nu jau viss garām.

Dūriens bija izdarīts, un pa ievadīto drenu šāvās laukā duļķaina strūkla apakšā paliktajā traukā.

Bēthovens sekoja ikvienai procedūras fāzei; pašreiz — kā ārsts ievada drenu vēl mazliet dziļāk, kā pārmaina tās slīpuma leņķi. ..

—        Doktor, jūs jau esat otrs Mozus. Tas ari piesita pie klints, un tad no tās sāka tecēt ūdens.

Zeiberts uz mirkli pacēla skatienu. — Vavruh, vai jūsu pacientam nemaz nav nervu?

—    Man arī tā liekas. Bet ūdens nebeidzas un nebeidzas.

Tikai pēc stundas Gerhardu atkal ielaida istabā, un

profesors Vavruhs uzlika viņam roku uz pleca.

—   Puisēn, vai tavs tēvocis Ludvigs neko vairs neēd?

—        Ak, un turklāt māmiņa vāra viņam vislieliskākos gardumus.

—        Tam es labprāt ticu, bet tagad viņam vajadzīgs mandeļu piens. Nodod savai mātes kundzei manus vispadevīgākos sveicienus, un, lūdzu, lai viņa pagatavo viņam mandeļpienu. Nedodiet viņam nekā cita. Tikai mandeļpienu. Saproti?

Kad ārsti bija aizgājuši, Gerhards atsēdās uz gultas malas un līdzcietīgi jautāja: — Vai viņi tevi dikti mocīja?

—        Par to nav vērts runāt, Podziņa. Zini, ja man visā manā mūžā nebūtu bijis jāizcieš nekas ļaunāks . . .

—   Un kā tu tagad jūties?

—        Labāk. Patiešām daudz labāk, un tāpēc tu varētu tagad atvērt saiņus.

Gerhards to izdarīja, bet jutās vīlies. — Tikai gramatas. Notis vien.

Viņš skaitīja sējumus. — Četrdesmit sējumu, un visos tikai notis.

—   Pasniedz šurp man vienu sējumu.

—        Lūdzu. . . vai tad nu tas svešais kungs no Londonas nevarēja atsūtīt kaut ko labāku. ..

—        Podziņ! Muļķīti, bet tie taču ir Hendeļa kopoti darbi luksusizdevumā, Arnolda izdevumā! Labais Stumfs! Toreiz, kad viņš mani apciemoja, stāstīju viņam, ka es, nabags būdams, nevaru atļauties sev iegādāties Hendeli, un jau. . .

Bēthovens bija piekusis aiz prieka un noguruma. — Podziņ, paņem sējumu atkal prom. Tas ir pārāk smags gultā … spiež mani. Es … vēlāk .. . visus aplūkošu un priecāšos par tiem .. .

Kad Bēthovens dzirās aizvērt acis, kaut kas atslīdēja pie gultas kā viegla ēna, viņš sajuta krunkainu roku un noglāstīja to.

—        Ak jūs vecā ragana! Vecais pūķis! Nu, es jau arī neesmu nekāds labais . . .

Tūkstoš astoņi simti divdesmit septītais gads tika svinīgi iezvanīts, un, tā kā Gerhardam vecgada vakarā atļāva palikt augšā un viņš Melno spāniešu namā tēvoča Ludviga dzīvoklī redzēja vēl spīdam gaismu, tad žigli aizmetās turp.

Zēns uzmanīgi atvēra durvis, kas veda uz guļamistabu .. .

Slimnieks sēdēja gultā, turēja vienu no Hendeļa sējumiem rokā, lasīja un taktēja.

Kad viņš pamanīja zēnu, rokas ēna, ko meta gaisma, palika nekustīgi uz sienas stāvam. Tas izskatījās kā drauds vai garu izsaukšana.

—        Gerhard, nekad neaizmirsti: Hendelis ir neaptverami liels meistars, no kura es varētu vēl daudz daudz mācīties, un tomēr …

Bēthovenam acīs pazibēja kaut kas šķelmīgs. — Un tomēr es gribētu rakstīt savu oratoriju «Zauls un Dāvids», lai sacenstos ar viņu. Jā, un es to arī rakstīšu, varbūt vēl pirms savas desmitās simfonijas, un tajā es glorificēšu mūs abus. — Viņš smējās. — Jo es esmu Zauls un tu, Podziņa, esi Dāvids.

Gerhards staroja. — Sveiks Jaunajā gadā, Zaula kungs.

—   Kas! Vai tad Jaungads jau klāt?

—   Jau sen …

—   Es zvanus nedzirdēju. Vai bija ari liegabalu šāvieni?

Gerhards aizgūtnēm māja ar galvu.

—        Tātad ari tev laimīgu Jauno gadu, Viesuli. Skolā tikai labas atzīmes …

—   Ak, skola! …

Zēns aplika Bēthovenam rokas ap kaklu. — Tev, tēvoc Ludvig, veselību. Tas ir daudz svarīgāk!

—   Paldies, paldies. Kā klājas tētim?

—   Drusku labāk.

—   Ko saka ārsti?

—    Ak, vai zini, ko jau nu ārsti mēdz sacīt. . .

Bēthovens atkal smējās. — Podziņa, tu taču visu laiku esi

mans papagailis.

—    Un arī tavs balodis.

—   Balodis? . ..

—        Tāpēc ka es tāpat kā Noasa kunga balodis laidelējos apkārt un ari tagad esmu tev kaut ko atnesis. Kalendāru. Kaut ko jaunu: noplēšamo kalendāru. No tā tu vari katru dienu noraut pa lapiņai. — Puisēns ar īkšķi nošvirkstināja pāri visām lapām.

—        Paskat tik, cik daudz dienu, un vienā no tām tu kļūsi vesels. Izmeklē sev vienu, tēvoc Ludvig. Varbūt janvārī?

—   Tas būs vēl pārāk agri, Podziņa.

—   Februārī? Vai lai es esmu orākuls?

Gerhards uzšķīra kādu lapu. — Esmu jau iekļuvis aprīlī. Nē, tik ilgi tu nedrīksti slimot, tēvoc Ludvig.

Bēthovens pats paņēma kalendāru. — Melnas un sarkanas. Vairums melnas, un kļūst taisni baismi, ja padomā, ka starp daudzajām dienām, kas cita citai tik līdzīgas, atšķirdamās tikai ar skaitli, un kas liekas tik vienaldzīgas, varētu būt arī tā, kura . . .

—   Ko tu gribi teikt, tēvoc Ludvig?

Bēthovens saviebās. — Ir jau labi, gluži prātīgi iekārtots, ka mēs, cilvēki, neko nezinām. Atstāsim šo. . . melno maģiju …

Janvāra sākumā Kārlis devās uz savu pulku Iglavā, un pirms viņa aizbraukšanas Bēthovens lūdza: — Šindler, neņemiet man ļaunā, bet vai jūs neizietu kādu brīdi pastaigāties?

Sindlers saprata, un, kad viņš pēc pāris stundām atgriezās, Kārlis jau bija prom. Meistars pabeidza kādu vēstuli, kuru tad pasniedza Gerhardam.

—        Podziņa, aiznes to savam tēvam. Lai viņš izlasa un vislabāk tūlīt atbild.

Breinings lasīja vēstuli:

«Viņa'labdzimtībai fon Baha kungam, tieslietu doktoram, dzīvojošam Volceilē.

Vīnē, trešdien, tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada trešajā janvārī.

Dr. Baha kungam.

Cienījamais draugs!

Ieceļu pirms savas nāves Kārli van Bēthovenu, savu mīļoto brāļadēlu, par savu vienīgo mantinieku uz visu savu mantu, kas sastāv galvenokārt no septiņām banku akcijām un kas atradīsies skaidrā naudā.

Ja gadījumā likumi še paredzētu grozījumus, tad mēģiniet tos, cik vien iespējams, vērst viņam par labu.

Es ieceļu Jūs par viņa kuratoru un lūdzu Jūs kopā ar viņa aizbildni padomnieku Breiningu būt viņam tēva vietā — dievs lai Jūs pasargā — tūkstoškārt pateicos Jums par man parādīto mīlestību un draudzību.

Ludvigs van Bēthovens.»

Breinings atlikās atkal gultā atpakaļ. Konstances kundze ienāca istabā ar nupat sagludinātu veļu un sāka to novietot skapja atvilktnēs.

—   Ko tu tā domā, Stefan?

—        Esmu norūpējies par Ludvigu. Viņam droši vien nebūs iebildumu, ja arī tu to uzzināsi. Viņš sastādījis testamentu un — iecēlis Kārli par vienīgo mantinieku.

—        Stūrgalvis, bet varbūt viņš kaunas, vai ari tas ir izmisums vai kaut kas līdzīgs acu aizsegiem, kurus viņš sev uzliek, lai neredzētu īstenību.

—   Vai tu patiesi domā, ka Ludvigs zina?

—        Viņš to zina, un vari būt pārliecināts vēl par kaut ko citu. Notikums ar rubīna gredzenu ari nav tikai teorija vien, no mūsu puses, mana iedoma, lai nodarītu pāri Kārlim, kas man ir ārkārtīgi pretīgs. Tā ir neapšaubāma patiesība, un man nemaz arī nebūtu vajadzējis Sindleru . . .

Breinings nopūtās. — Un, par spīti visam, šis testaments, par kuru man tagad jāizsaka savas domas. Tas tik ir uzdevums! Mums šajā ziņā nav vienādi uzskati, un lai ari cik uzmanīgi un aplinkus izsakos, tas ir un paliek nepateicīgs un

\

grūts pienākums. Nu, bet nekas nelīdz. Vai tu būtu tik mīla un pasniegtu man gultā papīru, zīmuli un paliekamo, uz kā varētu rakstīt?

—        Testamenta dēj es vēl neraizētos, bet gribētu tev ieteikt kaut ko citu: paliec drīzāk vesels, lai varētu vēlreiz aiziet pie doktora Malfati. Vavruhs man lāgā nepatīk, arī Staudenheimers ne. Vai varbūt man pašai doties lauvas midzenī pie Malfati, lai izlūgtos viņa labvēlību mūsu Ludvigam?

—   Jā, tas būtu …

—   Bet tagad vispirms raksti, un es tevi netraucēšu.

Viņa aizslēdza skapi, bet Breinings pārdomāja un rakstīja:

«Visumīļais draugs!

Esmu vēl par vārgu, lai Tev rakstītu daudz, tomēr domāju, ka sekojošie pāris vārdi man Tev atklāti no visas sirds jāsaka. Tā kā Tu ar Gerharda starpniecību liki pateikt, lai es izlasu Tavu vēstuli doktoram Baha kungam, tad es to arī izdarīju un aizsūtu Tev to pagaidām atpakaj ar sekojošu piezīmi. Tas, ka Tu iecel Kārli par mantinieku, paredzēdams gadījumu, kas, cerams, vēl būs tikai tālā nākotnē, — kad mums visiem jāatstāj šī laicīgā pasaule, — tas pēc visa, ko Tu viņa labā jau esi darījis, atbilst Taviem uzskatiem. Bet Kārlis . . .»

To vajadzēja pateikt…

«… līdz šim ir bijis Joti vieglprātīgs, un nav zināms, kā viņa raksturs izveidosies viņa tagadējā dzīvē, tāpēc es domāju …»

Katrs vārds prasīja vislielāko piesardzību

«. .. lai Tu savas paša un Kārla nākotnes nodrošināšanas labā ierobežotu viņa tiesības brīvi noteikt par kapitālu — vai nu uz visu mūžu, vai vismaz līdz pilngadības divdesmit četru gadu sasniegšanai.»

Būtu vēl daudz vairāk ko rakstīt. . .

Kārli vajadzētu kaut kādā veidā piespiest netaisīt parādus. Tomēr beidzot Breinings parakstījās:

«Apkampju Tevi uzticībā.

Stefans.»

Bēthovens Melno spāniešu namā lasīja drauga atbildi.

Viņš ilgi pārdomāja . . .

—    Podziņa!

—   Jā, tēvoc Ludvig?

—        Pasniedz man spiedogu un zīmoglaku un iededz sveci., bet pēc tam esi tik labs — aiznes šo te vēstuli doktoram Baham.

—   Es esmu fon Breininga kundze.

Doktors Malfati pielēca kājās, palocījās un norādīja uz kādu atzveltnes krēslu. — Lūdzu cienījamo kundzi atsēsties.

Konstances kundze apsēdās.

—        Ar ko varu pakalpot? Tas ir, es baidos, mans jautājums jau no sākta gala ir lieks . ..

—   Runa ir par van Bēthovena kungu.

Ārsta smalki veidotajā, šaurajā sejā atainojās kaut kas līdzīgs pieklājīgi komiskam izmisumam.

—        Cienījamā kundze, šis gadījums ir bezcerīgs, un es nožēloju, ka man tas jāsaka jums. Varu tikai atkārtot to, ko es jūsu dzīves biedram, padomnieka kungam, kad viņš pie manis bija un mēģināja pārliecināt, jau paskaidroju: van Bēthovena kungs taču uzskata sevi par meistaru harmonijā, un tad nu gan viņam vajadzētu saprast, ka arī man ar saviem kolēģiem jādzīvo harmonijā. Tur jau rīkojas Vavruhs, Zeiberts un tagad arī Štaudenheimers. Es nevaru iejaukties.

Konstances kundze smaidīja.

—        Doktora kungs, jūsu pantiņu pār harmoniju mans vīrs, protams, man noskaitīja. Tas ir ļoti asprātīgs un pārliecinošs, tomēr diemžēl, lūdzu, piedodiet, — tikai atrunāšanās.

—   Cienījamā kundze, es zvēru! . ..

—        Doktora kungs, lūdzu, — gribētu jūs pasargāt no nepatiesa zvēresta!

Ārsts nopūtās. — Cik vīrieša cilvēks reizēm jūtas bezspēcīgs, ja pretinieks ir dāma! Tātad es atzīstos, tā ir aizbildināšanās. Tikai — kāpēc van Bēthovena kungs dzen savus untumus taisni ar mani? Tāpēc ka es, nu jā, esmu Vīnē pašreiz modē?

Fon Breininga kundze to smaidīdama noliedza.

—        Doktora kungs, es jums negribu teikt nekādus komplimentus. lai tik neveiklā veidā mēģinātu jūs pārliecināt

atteikties no sava viedokļa. Jūs esat vairāk nekā Vīnes modes ārsts — slavenākais ārsts šeit, tāpēc ka labakais. Bet ari tas van Bēthovena kungam nekā nenozīmē. Ka lai es to pasaku? Viņš ir komplicēts, smaga rakstura cilvēks …

Malfati dedzīgi piekrita. — To gan var teikt, nenodarot viņam pāri.

—    Un tagad viņa stāvoklis ir grūts.

—    To es pilnīgi atzīstu, cienījamā kundze.

—        Pēc pusstundas notikšot atkal par viņa slimību ārstu konsilijs.

—    Ko noturēs kolēģi Vavruhs, Štaudenheimers un Zeiberts?

—        Jā, bet, doktor Malfati kungs, viņam pret jums ir uzticība.

—        Tā? Jūs tā domājat? — Malfati zobojās. — Sīkumains es gluži neesmu, tomēr savā laikā, — kādēļ gan lai es beidzot neatklāju, kas mani sarūgtinājis? Toreiz viņa uzticība bija tik liela, ka viņš mani nosauca par nelabojamu neprašu un uzaicināja vākties uz līdzenas vietas pie velna un nerādīties vairs viņam acīs.

Konstances kundze smējās. — īsti pēc Bēthovena.

—    Jūs smejaties, cienījamā kundze!

—    Jā, vai tad jums pašam arī nav par to jāsmejas?

Viņi smējās abi, tad fon Breininga kundze atkal kļuva nopietna. — Doktor MaKati kungs, jums kā ārstam taču ir zināma stāja un pašsavaldīšanās, un tā jums būs tagad sevišķi nepieciešama, lai uzklausītu van Bēthovena kunga paskaidrojumu, kas man jums jānodod. Viņš lūdz jums piedošanu par savu izturēšanos toreiz.

—    Kas!?…

—        Tā tas tiešām ir, un viņš ir ar mieru arī personīgi jums atvainojies.

—    Ko jūs sakāt! <

—        Es viņam pamatīgi mazgāju galvu, un tad viņš nožēlas pilns atzinās un ir gatavs uz visu.

MaKati atbildēja tikai pēc laba brīža: — Tas jau izklausās īsti fantastiski, cienījamā kundze. Savaldīt. .. Bēthovenu! Vai jūs pa’iesi runāiat par van Bēthovena kungu?

—    Tātad — jūs nāksiet?

Malfati paraustīja plecus. — Kas man cits atliek, un bez tam mani dzen tīra ziņkāre savām acīm un ausīm redzēt un dzirdēt šo uzskatu pārvērtības brīnumu.

Viņš pieceļas. — Man tikai vēl jainforme mani asistenti un māsas.

Fon Breininga kundze uzmeta skatienu pulkstenim. — Tas, cerams, nevilksies ilgi, tāpēc ka citādi ārstu konsilijs…

—        Es būšu tūdaļ atpakaļ, un mana kariete stāv braukšanas gatavībā.

Malfati izbijās, redzot sava kādreizējā pacienta sabrukumu, bet viņa sejas izteiksme neļāva neko manīt, kad viņš pienāca pie gultas un, lai pateiktu kādu laipnu vārdu, lēnām un uzsvērti kustināja lūpas, kā fon Breininga kundze bija viņam ieteikusi.

—   Nu, kādus jokus tad nu mēs taisām?

Bēthovens apsveica Malfati ar dziļas pateicības pilnu skatienu. — Te nu jūs redzat vecu muļķa ēzeli, doktor.

Malr ati tumšās acis zibsnīja.

—   Zooloģijā es diemžēl neesmu speciālists. Bet citādi? …

Viņš smaidīja un paļāvīgi māja ar galvu.

Pror esori Vavruhs un Staudenheimers, kā arī doktors Zeiberts ienāca no blakus istabas, un viņiem pievienojās Johans van Bēthovens, kurš stādījās priekšā: — Es esmu muižas īpašnieks Johans van Bēthovens un, saņēmis paziņojumu…

Ma'f ati tikko manāmi sarāva uzacis. — Tā, jūs esat muižas īpašnieks? Bet nu es gribu izmeklēt slimnieku un šo to pajautāt.

Viņš atsēdās uz gultas malas. — Sirds?

Vavruhs atbildēja: — Laba.

—        Tas ir iepriecinoši. Es tikai gribētu pats gūt vispārējo ainu.

—   Protams, kolēģa kungs.

Ma'f aM izklausīja sirdi.

—        Bē'hoven, jums ir sirds kā krietni lielam dzīvniekam, vismaz kā zilonim.

Slimnieks smējās, atsegdams zobus, un satvēra Malfati roku.

—        Vienu mirkli, mīļais draugs. Tagad gribētu jūsu plaušas… vai kungi man nepalīdzētu un nepaturētu pacientu sēdus, maz'iet pieliektu.

Viņš perkutēja. — Seit taču ir apēnojums?

—   No plaušu karsoņa.

—   Kas — plaušu karsonis arī viņam bija, Vavruh?

—   Pat abpusējs.

—        Nu, tas jau ir gandrīz pilnīgi izbeidzies. Noguldīsim viņu atk.l atpakaļ.

Procesors biauuenheimers nostājās galvgalī, tā ka slimnieks nevarēja redzēt viņa lūpu kustibas.

—   Aknas — tas ir iemesls — bīstami sarukušas.

Malfati uzmanīgi iztaustīja. Neviens muskulis nenoraustījās viņa sejā.

—   Un ko jūs esat parakstījis, kolēģi Vavruh?

—   Mandeļpienu.

—   Un zāles?

—   Tur, lūk, pilieni un pulveri.

Viņš norādīja uz naktsgaldiņu, un Malfati paņēma kādu pudeli, kuru tad uzmanīgi atlika atkal atpaka].

—        Es tomēr gribētu vēlreiz aplūkot vēderu. Kolēģi Zeibert, sagatavojiet savus instrumentus. Mums tūlīt jātaisa otra punkcij a …

—   To arī mēs pirmīt konsilijā nolēmām.

—   Mūsu terapeitiskie ieskati tātad sakrīt, mani kungi.

Bēthovens pazina instrumentus, un tālab Malfati pacēla

rokas.

—   Nekā nevar darīt, toties pēc tam…

Slimnieks smaidīja un uzticības pilns palocīja galvu.

ŠI operācija izvadīja ārā vēl lielāku ūdens daudzumu nekā pirmā. Dūriena brūci apkopa, un tagad doktors Malfati palūdza istabā fon Breininga kundzi.

—        Cienījamā kundze, kā jūs man stāstījāt, jūs bijāt tik laipna un sūtījāt stūrgalvīgajam pacientam no savas virtuves dažādus gardumus, kurus šis nepateicīgais cilvēks, protams, noraidīja. Ja viņam rastos apetīte, tad arī turpmāk būtu loti laipni no jūsu puses, ja jūs viņu neaizmirstu ar kādu tasīti zupas, nedaudz vieglas gaļas vai zivs…

—   To es labprāt darīšu.

—        Un, kas attiecas uz zālēm, kolēģi Vavruh, tur man gribētos ieteikt pilnīgu pārkārtojumu.

—        Jūs iebilstat pret maniem priekšrakstiem, kolēģi Malfati kungs?

—        Kādēļ? Pārmaiņa ir allaž laba. Tā novērš briesmas, ka pacienta ķermenis aiz pārdozēšanas vai vienmuļības varētu

kļūt imūns pret kadu medikamentu, un attieciba uz … šādām indēm lai pacients ir labāk atturibnieks.

Malfati smējās, lai viņa vārdi, kas necieta iebildumus, neliktos skarbi.

—        Tas ir: «atturībnieks» attiecībā uz maniem jaunajiem norādījumiem arī nav piemērots izteiciens. Jo es jums, van Bēthovena kungs, parakstu punšu ar ledu, saldējumu, krēmu vai arī augļus ar punšu. Tāpēc apdomīgi, vecais draugs!

Malfati viņam padraudēja.

—        Tas garšo, diemžēl, lieliski un prasās pēc «vēl». Tā kā jūs nesaķerat delirium tremens! Cienījamā kundze, dienā tikai vienu glāzi, ja drīkstu lūgt.

—    Es uzmanīšu, doktora kungs.

Sarunā iejaucās Johans van Bēthovens: — Vai nevajadzētu padomāt ari par digitālu?

—        Kādēļ? Digitāls ir sirds līdzeklis, un tas jūsu brālim nav vajadzīgs.

—    Esmu bijis aptiekārs, doktora kungs.

Malfati sarauca pieri. — Apmēram atceros. Jā, un? . ..

—    S; m medikamentam ir dažādas kvalitātes un iedarbība.

Malfati novērsa seju, lai slimnieks nekādā ziņā nevarētu

neko nolasīt no lūpām.

—        Arī tik smagā aknu sarukšanas un vēdera tūskas gadījumā? Stāvoklis ļoti nopietns …

Johans ietiepīgi palika pie sava.

—        Kāds muižas īpašnieks ar digitālu izārstēts pat no reimatisma.

—    I abprāt ticu, tikai te jāņem kaut kas vērā.

Malfati piecēlās. — Digitāla slepenie spēki pieejami vienīgi muižas īpašniekiem, bet ne komponistiem.

Viņš pamāja Bēthovenam.

—        Tātad līdz rītdienai! Un vēlreiz: tikai vienu glāzi! Skatieties! Skatieties!

—        Podziņ, tā ir viena no visskaistākajām vēstulēm, kādu es jebkad esmu saņēnrs. Vienīgi vēl tava māmiņa un tētiņš ir tik labi pret mani kā tavs tēvocis Vegelers un krustmāte Eleonora.

Gerhards bija sašutis. — Un es?

—   Tu, pats par sevi saprotams, arī. Bet par to jau mums abiem nemaz nav jārunā.

—    Ko tad viņi raksta?

—   Viņi mani ielūdz pie sevis. Tavs tēvocis Francis ieteic man pēc šīs slimības pilnīgai atlabšanai Karlsbādi, un uz turieni viņš man atbraukšot pakaļ. Vispirms būšot jādodas pie Vegeleriem uz Koblencu un tad uz Bonnu. Tava krustmāte Eleonora gan ir drusku citādās domās . ..

Gerhards pamāja. — Kā jau visas sievietes, tēvoc Ludvig. Tētis arī tā saka.

—    Bet cik mīļi tava krustmāte raksta: «Kādēļ dot priekšroku ceļojumam uz kūrortu? Brauciet šurp, un tad tik jūs redzēsiet, ko iespēj dzimtenes gaiss.» Jā, dzimtenes gaiss! Bonna, kas šodien — manās a'miņās — ir zelta pilsēta.

Podziņa cītīgi skribelēja visai garu vēstījumu, ko pasniedza Bēthovenam.

—   Vai zini, es došos tev ceļojumā līdzi! Tu taču bez manis nevari iztikt, un tev vajag kādu, ko šurp vai turp sūtīt. No mūsu ceļojuma uz Londonu nekas neiznāca, un nu es gribētu iepazīties vismaz ar Bonnu. Arī tētis runā tik daudz par Bonnu. Māmiņa domā, ka tā jau esot tīrā mānija. Kas tad tur no Bonnas ēsot ko redzēt?

Bēthovens pastūma brilles uz pieres. — Jā, kas? Tur ir māja ar abata cepuri.

—    Mūsu vecā māja .. .

—   … un dārzā mēs, puikas, bieži ar stopiem šāvām mērķī, un mēs dzīvojām Reinas ielā, maiznieka mājā, un tur es bieži stāvēju aiz letes un pārdevu veģus . . .

Zēna acis mirdzēja. — Tēvoc Ludvig, vai tu vari mani iepazīstināt ar maiznieku?

—   Ja tik viņš vēl ir dzīvs un maiznīca vēl atrodas turpat. Bez tam tur ir baznīcas, kurās es spēlēju ērģeles, un pils, kurā es biju ga^ma mūziķis. Un zini, man kā galma mūziķim pie sāniem bija zelta zobens.

Gerhards pielēca kājās. — Pulkstenis! Man jau a*kal jāiet uz skolu! Kas gan izgudrojis skolu?! Par zelta zobenu tev man vēl daudz daudz jāstāsta. Uz redzēšanos, tēvoc Ludvig!

Un Viesulis kā bulta izmetās laukā no istabas.

Brītiņu vēlāk ienāca Šindlers un pamāja ar galvu uz durvīm:

—   Viņš ir tur. , .

—    Tad lai viņš ienāk, un parūpējieties pa to laiku par punša saldējumu.

Palīgs aizgāja, un maza auguma, neievērojama izskata jauns cilvēks dziji un pazemīgi palocījās, palika turpat pie durvīm stāvam un samulsis, pat nobijies kārtoja brilles.

—    Nāciet taču tuvāk! Vēl tuvāk! Un apsēdieties! Nē, ne tik oficiāli un pa gabalu. Ko jūs iedomājaties? Te, pie manis, uz gultas malas! Jūs mani nespiežat. Manas kājas jau tikpat vairs ir vienīgi nejutīgi sūkļi. Vai jums tā labi sēdēt! Ērti?

Bēthovens atsedza smaidā zobus.

—    Tad paņemiet tur to burtnīcu un zīmuli, lai varētu uzrakstīt jautājumus. Es neesmu pie jūsu lūpu kustībām un valodas pieradis un esmu kurls, kā jūs zināt. Mans palīgs man teica, ka jūs mani apbrīnojot. Tas jau ir kaut kas ārkārtīgs! Aplūkojiet mani pamatīgi, kā es šeit guļu un kas es esmu. Es to zinu, un tam nav vajadzīgs spogulis! Lūdzu, apbrīnojiet mani un tīksminieties!

Bēthovens piemiedza acis. — Vēl arvien bailes? Nu tad noskaidrosim visu mūsu starpā, tās nav nekādas tukšas pieklājības frāzes, kuras es jums te saku. Man nemaz uz to prāts nenesas. Vai jūs mani sapratāt, jaunais cilvēk?

Atnācējs ieplestām acīm raudzījās slimniekā, un Bēthovens rūca: — Mani kādreiz dēvēja par «klavieru valdnieku», gan tikai nenozīmīgi ļautiņi diemžēl. Šodien es sevi uzskatu vēl — jūs to saprotat, jā? — es pats sevi uzskatu varbūt vēl par orķestra, par simfonijas valdnieku, lai gan «vērša pieres» to apstrīd, nevis nenozīmīgi ļautiņi! Un kas esat jūs? Ja jūs kaut cik interesē manas domas, tad es jūs dēvētu par «dziesmu valdnieku». Tas ir drusku pašaurs iedalījums, atzīstu to atklāti, bet arī tas vēl ir gana — būt par dziesmu valdnieku! Palieciet sēžot, jaunais cilvēk! Neviens neklausās, un tāpēc mēs varam būt nepieticīgi un reiz izteikt tos ieskatus, kādi mums ir pašiem par sevi. No kurienes tad jūs īsti esat un cik vecs jūs esat? Jums jāuzraksta man atbilde.

Bēthovens paņēma sarunu burtnīcu.

—    «Lihtentāle pie Vīnes, divdesmit deviņi gadi.» Vai jums ir bijuši skolotāji? Tikpat kā ne? Kas?

Viņš lasīja atkal: — «Ruciska un Saljēri». Patiesi, tad tā nevar būt bijusi nekāda ilgā mācīšanās, tāpēc ka šie čaukstošie salmu kūļi nav jums nodarījuši nekādu vainu. Vai jūs

īstenībā zināt, kā man ienāca prātā doma par jums? Jāsaka, tas pat nav nemaz mans paša nopelns, bet es nu jau gulu te nedējām ilgi kā pienaglots, un tad cilvēkam sametas garš laiks. Es saņēmu kā dāvanu Hendeja darbu luksusizdevumu, četrdesmit sējumu, tomēr tagad es jau zinu Hendeli no galvas. Tad Šindlers man atnesa jūsu dziesmas, kuras jūs manām vajadzībām bijāt viņam laipni patapinājis. Kā, jūs esat jau sakomponējis piecsimt dziesmu? To taču neviens nezina ne Vīnē, ne citur kur! Un tādas dziesmas — «Meža ķēniņš» un «Ceļinieks»! Kungs, patiešām žēl, ka nespēju būt skaudīgs! Esmu lasījis arī mūziku jūsu «Rozamundei» un šo to no jūsu instrumentālkompozīcijām.

Ienāca Šindlers ar punša saldējumu un nolika to uz naktsgaldiņa.

Kad viņš atkal bija izgājis, Bēthovens čukstēja: — Vai jūs nevaiētu man izdarīt pakalpojumu un notiesāt punša saldējumu? Doktors Malfati apgalvo, ka tas ir mans dzīvības eliksīrs, sākumā arī man tā likās. Es sajūsmināts apgalvoju: tikai doktors Malfati ar savu mākslu, ar savu punša saldējumu man izglābis dzīvību!

Bēthovens zobgalīgi atmeta ar roku.

—   Esmu to pārēdies. Taču ķerieties tik bez kautrēšanās klāt, šis brūvējums ne vien lieliski garšo, bet ir arī koncentrēta barība, un jūs, — lūdzu, piedodiet, tas nav ļauni domāts! — izskatāties drusku izsalcis, vai tā ir?

Bēthovens vēroja, ka viņa ciemiņš kāri un aizvien kārāk mielojās.

—   Starp citu, dažām jūsu instrumentālkompozīcijām vēl kaut kā Irukst — tā, ko varētu saukt par «pēdējo slīpējumu». Tie ir tehniski sīkumi, un tos var iemācīties, protams, tādam kā jūs — ne jau pie Saljēri, un tā atkal ir uzslava. Runa ir par mazlietiņ pareizāku kontrapunktu, par šo un to, sīkumiem, bet tie ir vajadzīgi, tāpat kā kurpniekam āda vai drēbniekam diegi. Vai lai es jums pasniedzu pāris lekciju, kad būšu atkal vesels? Protams, bez maksas …

Bēthovens atlaidās ērti guļus un smējās.

—   Jā, jā, punša saldējums! Tas ātri iedarbojas. «Dziesmu valdnieks» jau kauc. Bet nu es tomēr sāku just nogurumu. Apmeklējiet mani drīz atkal, un es ceru, ka pēc trim četrām nedējām mēs varēsim sākt savas stundas.

Bethovena acis atvērās velreiz. — Tas ir, ja man — nevajadzēs doties garā ceļojumā .. .

Vai patiesi bija aizritējušas tikai nedēļas?

Slimības laiks viņam šķita kā tūkstoš savandītu, nomācoši un mokoši samudžinātu gadu.

Šoreiz Malfati stāvēja pie viņa gultas un rakstīja: — Mēs izmēģināsim kaut ko jaunu. Tās ir siena novārījuma peldes, kaut arī jūsu brālis Johans atteicās dot šim nolūkam sienu. Viņš stāv un krīt par digitālu! Nu, veca siena vietā es arī labāk ņemšu svaigus bērzu zarus. Bērzi šajās pirmajās siltajās priekšpavasara dienās skaisti izplaukuši. Es vēl joprojām esmu pārliecināts, ka jūsu ķermeni saindējuši agrāk lietotie medikamenti. Septiņdesmit piecas pudeles! Un es gribētu, lai jūs tās visas izsvīstu. Skaidrs?

Bēthovens gurdeni pamāja …

Slimnieku kopēji karsēja virtuvē lielus ūdens daudzumus. Kādā vannā salika kublus ar kūpošu ūdeni un tiem pāri bērzu zarus. Tad pacientu izcēla no gultas un, ietītu palagos, nosēdināja uz dēļa virs karstajiem traukiem.

—   Patīkami? Vai svīstat?

Doktors Malfati kontrolēja laiku. Viņš beidzot pataustīja zem palaga. — Jūs jau nemaz nesvīstat!

Bē'hovens atkal pamāja — pacietīgi un vienaldzīgi.

Pēkšņi viņš saknupa.

Gultā Malfati viņu izmeklēja. t

—        Savādi. Noticis tieši pretējais. Viņa vēders, acīm redzot, uzsūcis ūdens tvaikus.

Pa to la’ku bija atnākuši ari pārējie ārsti.

—        Mīļais kolēģi Zeibert, punkcijas brūce vēl nav sadzijusi. Nove’ciet vēlreiz ūdeni.

Kad Bēthovens atmodās no nemaņas, viņam bija vieglāk, tomēr viņš jutās ļoti vārgs. Profesors Vavruhs stāvēja pie gultas un norādīja uz logu.

—    Pavasara saule! Pavasaris būs jūsu labākais ārsts.

Slimnieks lēnām, it kā ieguvis dziļu, neapgāžamu atziņu,

šūpoja galvu.

—    Beipas ir klāt… nē, nē, pavasaris vairs nelīdzes . . .

Kad Bēthovens pēc pāris stundām uzmodās, viņš bija

nemierīgs.

—    Mīļais Šindler …

Istabā ienāca Breinings: — Es ari esmu še, Ludvig.

—        Tas ir labi, Stefan. Mīļo Šindler, man tūdaļ jānodiktē kada vēstule. Stumfa kungam Londonā. Es neesmu vēl pateicies par Hendeļa darbiem. Vai es varu… sākt?

—   Lūdzu.

—   Datums?

—   Divdesmit septītā gada astotais februāris.

—        Cik gan ilgi man vēl būs jādzīvo, un — kurā dienā tas notiks?

—   Ludvig! . ..

—        Lūdzu, rakstiet, Šindler, un esiet iecietīgs, jo tas ies gausi, ar pūlēm. Tātad:

«Dārgais draugs!

Cik lielu prieku man sagādāja Hendeļa darbu sūtījums, kuru Jūs man sniedzāt pat kā dāvanu, — tā ir karaliska dāvana! Mana spalva to neiespēj aprakstīt! Diemžēl es jau kopš trešā decembra guļu uz gultas ar vēdera tūsku. Jūs varat iedomāties, kādā stāvoklī tas mani noved. Parasti dzīvoju tikai no tā, ko ienes mans garīgais darbs, lai ar to sagādātu vajadzīgo sev un. savam Kārlim. Diemžēl kopš trīsarpus mēnešiem neesmu bijis spējīgs uzrakstīt nevienu noti.»

—   Jauna rindkopa. Vai tam ir jēga, ko es diktēju, Stefan?

—   Protams.

—   Tātad tālāk:

«Mana alga ienes vienīgi tik daudz, ka es ar to varu segt pusgada dzīvokļa īri, tad paliek pāri tikai daži simti Vīnes guldeņu! Turklāt iedomājieties, ka manas slimības beigas vēl nepavisam nav nosakāmas, un kad beidzot būs iespējams tūdaļ pilnās burās — pegaza mugurā aiztraukties gaisos! Ārstam, ķirurgam, visiem jāmaksā.»

Breinings sarauca uzacis un gaidīja.

—        «Es vēl gluži labi atceros, ka Filharmonijas biedrība pirms dažiem gadiem gribēja rīkot koncertu manā labā. Tā būtu laime, ja biedrība to uzņemtos. Mani tas varbūt izglābtu no posta, kas mani sagaida. Tālab es rakstīšu Smarta kungam. Un, ja Jūs, dārgais draugs, šai nolūkā varētu kaut ko darīt, tad es Jūs lūdzu, stājieties sakaros ar Smarta kungu. Arī Mošelesam tiks tāpēc rakstīts, un, domājams, ar visu manu

draugu kopīgo palīdzību būs iespējams manā labā kaut ko panākt. Savu tikko šeit attēloto stāvokli lieku Jums vēlreiz pie Jusu_ humānās sirds un, novēlot Jums visu skaistāko un labāko, palieku

dziļā cieņā

Jūsu…»

Lūdzu, mīļo Šindler, pasniedziet man vēstuli parakstīt.

Breinings piegāja pie gultas.

—   Ludvig, šo rakstu tu nedrīksti sūtīt.

—   Kādēļ ne?

—   Tev ir vēl septiņas akcijas.

—        Pareizi, mana uzvaras trofeja «Vitorijas kaujā», un tā pat nepaliks man.

—        Katrā ziņā tā ir diedelēšanas vēstule, Ludvig, un cilvēkam jāprotas kauna.

Bēthovens samiedza acis.

—        Vai esmu pareizi nolasījis no tavām lūpām? Vai tu lietoji vārdu «kauna jūtas», Stefan?

—   Jā, Ludvig.

—        Tā, tātad man… man jāprotas kauna, turpretim attiecībā pret mani vīnieši, cilvēce, kas taču sastāv no cilvēkiem, tikpat kā nekad nebija uzskatījuši par nepieciešamu uzrādīt kaut ko līdzīgu kauna jūtām. Un ko visu es esmu uzrakstījis, nometis viņiem pie kājām?! Savus klavierkoncertus, savu vijoļkoncertu, savas simfonijas, kvartetus, sonātes . . .

Bēthovens uzbudinājās arvien vairāk un aiz vārguma elsa.

—        Un šis tas taču bijis gluži skaists, to jau tu pats saki! Un vai tad es esmu dzīvojis greznībā, izšķērdējis naudu? Ja daudz, tad par kūrorta braucieniem, kas man … tu taču zini, kā tas ir ar manu kurlumu. Aplūko manu dzīvokli. Ja grib izteikties pieklājīgi, to tikko var apzīmēt par nabadzību. Vai es esmu dzēris, spēlējis kārtis? Tu vari saukt mani par nepraktisku, par negatīvu ģēniju saimniecības jautājumos, bet citādi. . .

—   Ludvig, nesatrauc sevi…

—        Stefan, īstenībā es vienmēr esmu bijis plikadīda, arī tad, kad spēlēju grāfiem un firstiem, — vai tu manu lomu tur dēvēsi par muzicējoša galma nerra lomu? Esmu mācījis klavieru spēli neapdāvinātiem skolniekiem, un tas ir vismocošākais, kas vien māksliniekam var būt. Pastarpām esmu

strādājis, strādājis, — kapec? . . . Lai tagad sava mūža gala nevarētu samaksāt pat saviem ārstiem? Stefan…

—   Jā?…

—    Panāc vēl tuvāk pie manis … un tagad pacel savu roku zvērestam, Stefan, tu jau arī zini, kur noglabātas akcijas. Šindlers to nezina, un tā, dievs mans liecinieks, nav neuzticēšanās, mīļo Sindler! Tātad, Stefan, tev tagad man jāzvēr, ka tu par akcijām nevienam neko neizpaudīsi! Protams, ja ārsti? . . . Bet par manu kapa vietu nedrīkst iztērēt nevienu kreiceru, un kaut arī mani — tāpat kā Mocartu — kā kraupjainu suni apraktu nabaga ļaužu kopējā kapā. Vai tu zvērēsi?

Breininga lūpas drebēja.

—    Vai tad es kā draugs jebkad esmu bijis neuzticīgs? Tātad es zvēru!

—    Paldies, paldies, Stefan. Varbūt angļiem būs krūtīs mazliet siltāka sirds? . . .

Pavasaris neļāva sevi ne aizkavēt, ne apstrīdēt, kaut arī visi recenzenti, vērša pieres, un skauģi tam stātos pretim, — ar mirdzošu sauli slimnieka istabā plūda fanfaru skaņas.

Bēthovens sēdēja pie loga savā vecajā ādas atzveltnes krēslā, segās ievīstīts, saknupis.

Pavasaris! Vai viņš nebija kādreiz uzrakstījis kaut ko klavierēm un vijolei, ko draugi bija nosaukuši par «Pavasara sonāti»? Viņš tikai neskaidri atminējās sakarību, kādā viņam bija palaimējusies pavasarīgā pirmā daļa. Tas bija saistīts ar Jozefīni, šo viņa dzīves saules dzirksti . . .

Viņa bija aizmirgojusi cauri viņa dzīvei, tāpat kā viens no šiem puteklīšiem, kas saules staru kūļos zeltaini iezibējās un mirklī jau atkal bija nodzisis kā viss pēc pārāk īsa, pārāk steidzīga ceļojuma pa ilgu un cerību zemi.

Bēthovens nolūkojās uz plašo laukumu Melno spāniešu nama priekšā un gaidīja, lai gan tikai pēc laba brīža pats to atskārta.

Nē, patiesi, tagad vairs nepiebrauca rati kā agrākos laikos. Neviens nenāca, neviens … Viss pagājis, zudis . . . Francis Brunsviks bija apprecējies ar kādu pilsoņu kārtas sievieti, kas viņu apbūrusi ar savu klavierspēli. Labi, Francis, bet kas noticis ar Terēzi Brunsviku? Viņš jau sen vairs neko nebija par viņu dzirdējis.

Bethovens smaidīja. Ko viņa kādreiz bija viņam — laikam ar kadu portretu — atsūtījusi un rakstījusi? «Ērglis raugās saule.»

Ērglis?! … Te nu vecais, izplūkātais ērglis sildījās saulītē un tomēr aiz aukstuma un nespēka trīcēja.

Vai tur laukumā neiegriezās kariete?

Tā bija doktora Maitāti kariete.

Ārsts paņēma krēslu un atsēdās Bēthovenam iepretim.

—    Kā tad mums klājas?

—    Pateicos, un kā klājas jums?

—    Man? Kā tā?

Kas attiecas uz lūpu kustībām, viņi bija lieliski pieraduši viens pie otra.

—    Jūs izskatāties visai noguris, doktor.

—    Pārāk daudz darba un dažādas rūpes.

—        Es zinu, kā tas ir, vismaz no agrākiem laikiem, kad cīnās ar kaut ko, kas neizdodas un ko tomēr gribas uzveikt.

—   Jā, tā ir.

Bēthovens paraustīja plecus.

—        Bet cilvēks nav visuvarens, un tālab jāpakļaujas liktenim. Es zinu, tas ir grūti arī jums, un es to varu iedomāties, tāpēc ka mums abiem ir zināma līdzība. Es esmu mūziķis aiz kaislības un aicinājuma, un jūs esat aiz kaislības un aicinājuma ārsts.

Malfati atbildēja ar īgnu rokas mājienu. — Es esmu nepraša, kā jūs mani toreiz nosaucāt. Tieši tais gadījumos, kad gribētu radīt meistardarbu, es saduros ar savu nevarību.

—   Vajag, vajag spēt samierināties, mans mīļais draugs.

—   Bēthoven, jūs saucat mani par savu draugu?

—        Tas es ari esmu, jūsu pateicīgais draugs, Malfati, un tāpēc vēlreiz: nomierinieties. Vajag spēt samierināties.

Bēthovens nolūkojās Malfati nopakaļus. Vai ārsts bija sapratis viņa iepriecinošo mierinājumu? Tā pacienta mierinājumu, kas izraisīja ārsta domīgo rezignāciju? Malfati vēl arvien negribēja padoties, un tas taču bija bezcerīgi. . .

Šindlers pabāza galvu no blakus istabas, un Bēthovens teica:

—        Vai esat ar savu meklēšanu galā? Esmu ziņkārīgs un gribētu redzēt, ko jūs esat no nošu kaudzes izvilcis.

Šindlers tuvojās ar biezu saini rokā.

—   Vai es to drīkstu ņemt?

—   Visu; bet kas tas ir? Pasniedziet man brilles!

Viņš tās apdomīgi uzlika uz deguna. — Kvartets do diēza minora, un kas vel? Šindler!

—   Vai nav pārāk nekaunīgi?

—   Tad man vispirms jānospodrina brilles. Es neesmu maldījies! Šindler, ko jūs ar to gribat darīt?

Viņš smējās. — Jūs nu gan man esat divi palīgi, Holcs un jūs. Holcs tā iemīlējies, ka nav spējīgs aprēķināt, un jūs izmeklējāt piemiņai no manis Devītās simfonijas — «neslavā kritušās» simfonijas partitūru! Pag, man iekrita kaut kas prātā. Pie fon Breininga kunga atrodas vēl «Fidelio» partitūra. Atnesiet to, cik vien drīz iespējams, Šindler. Labais Stefans ari vēlas no manis kaut ko par piemiņu.

—   Meistar . . .

—    Nu, nu, Šindler. Es jau tūliņ nemiršu, tikai pēc daudziem gadiem, protams! Bet es taču nevaru galma padomniekam atstāt vecu, ar roku rakstītu partitūru. Galma padomniekam! Nē, te vajadzētu izdomāt kaut ko vērtīgāku. Tikai… kas gan man ir?…

Šoreiz dūriens vēderā sāpēja, tāpēc ka audi bija iekaisuši, un pēc tam atkal plūda ūdens, kamēr kungi blakus istabā vēlreiz noturēja konsiliju.

Kas viņiem tur bija tik dedzīgi ko spriest?

Viņi runāja, un ūdens plūda pa drenu, kas bija atstāta brūcē, tas tecēja no gultas uz paklāja un tālāk pa grīdu._

Beidzot kungi aizgāja, pēc tam kad vēl ātri un vienprātīgi bija Bēthovenam notēlojuši viegli caurredzamu paļāvību; viņam iešāvās prātā kāds citāts no Bonnas laikiem, no Tirocina, kas vēl bija palicis atmiņā, un, ieraudzījis Šindleru, viņš to pateica skaļi: — Plaudite, amici, comedia finita est! — Aplaudējiet, draugi, komēdija beigusies! — Cik pretīgi ūdens — kas gan bija cilvēks! — aizlocījās pa istabu aizvien tālāk . . .

Šindlers pārdomāja. Comedia iinita est? Ne, meistars to droši vien attiecināja tikai uz ārstu svinīgo aiziešanu. Viņš taču nevarēja zināt par lēmumu atteikties no veltīgas cīņas.

Pēcpusdienā Gerhards vicināja rokā kādu vēstuli. — Cerams, tu varēsi priecāties, tēvoc Ludvig. Tā ir atkal no Londonas, no kāda Mošelesa kunga.

Bēthovens atvēra vēstuli, uzlika brilles un mēģināja lasīt. — Šindler, lasiet skaļi. Manas acis kaut kas aizmiglojis.

—    Sindlera kungs ir aizgājis, bet virtuvē ir māmiņa.

Konstances kundze patlaban nesa paplāti. — Māmiņ, tu esi

vajadzīga. — Konstances kundze pārlaida acis pār rakstu, kamēr Bēthovens bailīgi vēroja viņas sejas izteiksmi.

—        Gerhard, tev jāpārtulko ar lūpām, tāpēc ka tu to labāk proti. Vispirms tev jāpasaka svarīgākais. Tātad: Londonas Filharmonijas biedrība sūta viņam simt mārciņu.

—   Velns parāvis, tas mani iepriecina!

—   Bet Gerhard!

—        Māmucīt, man tagad nav laika tavām derīgajām pamācībām. Velns parāvis, kāds viņam būs prieks!

Gerhards rādīja uz savu muti.

—        Skatieties šurp, ser! Londonas Filharmonijas biedrība sūta tev simt mārciņu!

—    Cik, tas taču …

—   Lūdzu tālāk, māmiņ.

—   Nauda ir jau ceļā.

—   Nauda ir jau ceļā, tēvoc Ludvig.

—   Tā . . . varētu būt pat jau šeit.

—   Tā varētu būt pat jau šeit. Kur, māmiņ?

—   Rotšilda bankas filiālē.

—        Rotšilda bankas filiālē. Un tur to var katrā laikā saņemt pa daļām vai visu uzreiz.

—        Viesuli! Jo tagad tev jābūt īstam Viesulim, Podziņ! Vai gribi man izdarīt ko patīkamu? Nez vai bankas filiāle vēl atvērta?

—        Aizskriešu turp, tēvoc Ludvig. Lai dievs žēlīgs, ja viņi jau gulētu. Cik pulkstenis? — Viņš paraudzījās tajā. — Tad jau man vēl daudz laika — desmit minūtes.

—   Līdz iekšpilsētai, Gerhard?

Zēns nopūtās:

—   Cik savādi jūs esat! Man jābrīnās.

—        Podziņ, pajautā arī, vai es patiešām varu izņemt visu summu, tūkstoš guldeņu. Man, redz, ir bailes, ka citādi nauda — kā viss manā dzīvē — atkal pazudīs.

—        Allright, sir. Ja man to izsniegs, es tūliņ atnesīšu. Tev jau taisnība, tēvoc Ludvig: drošs, kas kabatā … — Viņš izmetās pa durvīm laukā.

Bēthovens smagi elpoja.

—        Konstances kundze, vai jūs nenoliktu man pulksteni tā, lai es varētu sekot rādītājiem, un, lūdzu, neuzskatiet mani par naudas kārīgu. Arī draudzība, līdzjūtība ir tā, kas iepriecina. Kāds šodien datums?

Konstance norādīja uz kalendāru. — Astoņpadsmitais marts.

—        Astoņpadsmitais marts?! So lapiņu neaizmetīsim, tāpēc ka šī ir tik laimīga diena.

Jau pagājušas divdesmit piecas minūtes …

Beidzot Podziņa atkal ieradās, un Bēthovens no viņa lūpām un sejas saprata, ka meldija ir sērīga. Tad zēns pielika roku pie sirds. — Tā nav mana vaina, tēvoc Ludvig. Tētis ir gauss kā gliemezis. Es viņu satiku pa ceļam un paņēmu līdzi, un viņam, padomnieka kungam, naudu, protams, izsniedza. Visus tūkstoš guldeņus. Man ne.

Stefans Breinings tusnīdams parādījās durvīs. — Ak, šis vēja pastala, šis Gerhards! Tas gan var skriet!

Breinings noskūpstīja sievu.

—   Un te tev ir mamons, Ludvig.

Viņš nosvieda naudas zīmju sainīti uz gultas.

—   Ņem to, lūdzu, prom, Stefan. Es gribu celties un strādāt.

—   Ko tu gribi?

—        Man taču jākomponē Filharmonijas biedrībai mana desmitā simfonija vai kas cits. To tev vajadzētu saprast, Stefan. Vīnieši ne, bet, paraug, angļi! Un tālab es gribu savu pateicību par tūkstoš guldeņiem izteikt simttūkstoš guldeņos un mārciņās mūzikas.

Pēkšņi ieradās doktors Malfati.

—   Mūsu pacientam, šķiet, klājas labāk?

Bēthovens mēģināja piecelties sēdus.

—  Aiz prieka, doktor! Aiz liela prieka! Un tagad es celšos augšā un strādāšu — aiz prieka un priekam.

Viņš atkal un atkal slīga atpakaļ.

Malfati viņam uzsmaidīja: — Pagaidiet, es jums iedošu mazu malku stiprinājumam. Padomnieka kungs, vai drīkstu lūgt glāzi ūdens?

Viņš iepilināja no kādas pudelītes glāzē un lika Bēthovenam izdzert.

—   Tāāā, tagad mums tikai vēl jānogaida iedarbība.

Malfati atsēdās uz gultas malas.

—        Un pec tam — es labprat ar jums vel drusku parunātu, padomnieka kungs.

Konstances kundze saprata ārsta skatienu.

—   Nāc, Gerhard, iesim mājās!

Kad Bēthovenam acu plakstiņi kļuva smagi, Malfati pamāja padomniekam sekot viņam blakus istabā.

—        Viņš tagad gulēs. Sāk iezīmēties exitus. Es, protams, nevaru galvot par dienu un stundu, un tad es vēl baidos — ar viņa sirdi, šo ciklopa sirdi, viņam būs grūta nāves ciņa; tomēr es ieteiktu padomāt par pēdējo svaidīšanu. Vai jūs kā viņa labākais draugs pateiksiet to viņam, padomnieka kungs?

Breinings nodrebinājās. — Es? Nē, to es nevaru.

—        Es šādu atbildi biju gaidījis, es pats ari to nevarētu. Tātad uzdošu Vavruham.

Breinings satvēra krēsla atzveltni.

—        Mans dievs, un šodien — nupat viņš piedzīvoja tādu prieku un tāpēc jūtas, vismaz viņam tā šķiet, jaunas dzīvības enerģijas pārpilns! Vai tomēr …

Malfati pacēla uzacis. — Jūs laikam gan domājat par fon Gētes kunga izteicienu: «Vēl neviens nav nomiris, kas savai miršanai nav devis piekrišanu.» Tā gan saka, bet diemžēl šis skaistais un savā ziņā ari dziļdomīgais izteiciens lietojams tikai cum grano salis1 . Nāve paņem sev arī bez piekrišanas to, kas viņai nolemts.

—   Doktora kungs …

—   Es saprotu. Jūs cerat, ka es maldos.

Ārsts noraudzījās uz Breiningu ar ilgū-, labsirdīgu skatienu.

—        Jūs zināt, ka van Bēthovena kungs mani kā «nožēlojamu nejēgu» vai «šarlatānu» kādreiz iztriecis no mājas?

—   Sieva man to stāstīja, doktora kungs.

—        Padomnieka kungs, ticiet, es būtu laimīgs, ja man tas tagad būtu pelnīti jāpiedzīvo atkal.

Dažas dienas vēlāk.

Kad Breinings dzirdēja Bēthovenu kustamies, viņš iegāja pie viņa istabā un pacēla gaisā plakātu — papes loksni, uz kuras bija lieliem burtiem uzkrāsojis:

1 Ar zināmiem ierobežojumiem (lat.). Tulk.

«A la bonne heure, Ludvig! Tu gulēji kā lācis! Divreiz divpadsmit stundas un vēl ilgāk! Kā jūties?»

Bet Breinings izbijās. Ari kā nespeciālists viņš tagad redzēja, ka draugs bija svešatnlgi pārvērties. Dzeltenīgi sarkanajā sejā atspoguļojās kaut kas līdzīgs viedai atziņai, kas nesteidzina ar jautājumiem un atbildēm, bet atturīgi vilcinās. Acis bija iegrimušas, tumšas un lielas, tikai šoreiz lielo, tumšo acu mistērija šķita it kā ar tīmekļiem aizplīvurota. Vaigu kauli bija krasi izslējušies, un pauguriņi uz pieres kļuvuši par maziem uzkalniem, kas asi norobežojās ar ielejām un izciļņiem. Sirmie, izspūrušie mati uz spilvena atgādināja kalnos izbārstītas akmeņu šķembas, un balss skanēja gurdeni un vārgi, kaut arī tai piemita dīvains, pārliecinošs spēks.

—     Stefan, piedod, ja es tev sagādāju pūles. Mana mute ir tik izkaltusi.

—    Pret to mums tagad ir labs līdzeklis.

Breinings norādīja uz pāris pudelēm, kas stāvēja uz galdiņa pie gultas.

—     Jau daļa no tā vīna, ko tu biji pasūtījis Šotam Maincā. Pirmās pudeles pienākušas kā speciālsūtījums.

—    Par vēlu.

—   Ko tu runā? Kā tā — par vēlu?

Slimnieks pamanīja Malfati un gribēja tam sagādāt mazu prieku. — Tāpēc ka mana apetīte pa šo laiku ir mainījusies. Tagad es gribētu punša saldējumu.

Gerhards iejaucās: — Vai drīkstu, tēvoc Ludvig, tev atnest vienu glāzi no konditorejas?

Bēthovens sava dziļajā gudrībā apsvēra. Kādēļ doktoram nesagādāt vēl vairāk prieka? — Tikai vienu glāzi?

Malfati piekrita. — Nes divas, ja viņam tik labi garšo.

Breinings saprata, ko tas nozīmē, ja atceļ stingro priekšrakstu, ka slimniekam ik dienas drīkst dot augstākais vienu glāzi, un iebilda, tāpēc ka vēl arvien loloja cerību:

—   Doktora kungs . . .

Malfati griezās pie viņa, novērsdamies no slimnieka, tomēr ar laipnu smaidu, tāpēc ka jau spoguļa dēļ vien bija ieteicams uzmanīties. — Facies hippocratica.

—    Nē!!

Laipnais smaids kļuva vēl laipnāks. — Neapšaubāmi, padomnieka kungs.

—   Teti, ko nozīme «facies»?…

—   Klusu, nekustini lūpas!

Ārsts viņam noglaudīja galvu. — Ej, manu zēn, un neizlaisti punša saldējumu. Nes to uzmanīgi. Nav jāsteidzas.

Bethovens gultā svaidījās, un Breinings norūpējies noliecas par viņu.

—    Es gaidu pakavu klakšķus par zīmi, ka piebrauc ekipāža, ko es gan tikpat nedzirdētu . . .

Bēthovens piešķieba galvu, un viņa acis pauda izbrīnu un vilcināšanos, it ka notiktu kas neticams. Jo pēkšņi ap viņu sastājās tēli, kas līdzīgi miglas vāliem piepildīja istabu, izzuda un veidojas no jauna, un viņš atkal bija atguvis dzirdi — tikpat smalku kā bērnu dienās vai pat vēl smalkāku, tāpēc ka no sava tagadējā vecuma — viņš lauzīja galvu par šo brīnumu, tomēr nerada atrisinājumu — dzirdēja cauri līdz pat bērnībai…

Šie skriukšķi, kad mazā Leonora grauza sakaltušās piparkūkas, — zobiņi zibēja, un viņa košļādama, mazliet uzrāvusi deguntiņu, sacīja: — Par simfonijām es neko daudz nedodu, bet par uvertīru, par to gan es priecātos, — un ja nu kādu dienu arī tu, Ludvig, kļūtu tik slavens kā Monsinjī kungs? . ..

Šī rūgtā garša mutē, — nu, vismaz mūzikas vēsturē gan viņam liks ierādīta vieta. Viss kļuva mocošs .. .

Arī tēlu galvas pārveidojās — it kā par putnu knābjiem, kas gāginādami un pēkšķēdami izkladzināja viņa neveiksmes. Katrā ziņā grāfs Vjehovskis atturējās, tāpēc ka vēlēja labu, bet vēl joprojām klanījās, lai gan jau kopš trim vai četriem gadiem bija miris, jā, tik ilgi, — un te arī ir teātra zāle, kurā viņš, Bēthovens, pirmo reizi bija uzvedis savu Piekto un Sesto simfoniju un spēlējis savu klavierkoncertu Sol mažorā. Zāle bija tukša; atplesta, bezzobaina rīkle, — visi klausītāji aizbēguši no šīs mūzikas, un beigās palocījās vienīgi nelaiķis grāfs Vjehovskis — ļoti pieklājīgi, arī viņš pats pieklājīgi palocījās un pateicās par aplausiem vienīgajam un pēdējam apmeklētājam, kurš vēl bija palicis muzikālajā sarīkojumā .. . Laipni un pieklājīgi viens otram, laipni jo laipni, un arī vēl kaut kas cits izraisīja viņā jautrību. «Ferdinand, daudz netrūka, un jūs būtu dabūjis pļauku, tāpēc ka mežragu iekrišanu Varoņsimfonijā gribējāt nopaļāt par kļūdu!» Varoņsimfonija! Saljēri un vici citi — viņš vairs nevarēja sakopot dažus vārdus — aplaudēja ar baudu,, tāpēc ka svešais galerijā

lēkāja un bez mitas klaigāja: «Es maksāju kreiceru, ja šī tikumu maitātāja simfonija tūlīt rimsies!»

Bija labi, ka vectēvs panācās uz priekšu: «Ludvig, mums tagad jāceļas pāri ar prāmi.» Reina laistījās, un tad tā atkal vairs nebija Reina. Jo ūdens strēle bija šaura kā naža asmens, un tai pašā laikā tā bija tik plaša, it kā šķirtu kontinentus. Vienā pusē meitenīte, kas stāvēja blakus krustmātei, vicināja atvadām lakatiņu, un pāri otrā krastā gaidīja… Jā, tūliņ! Prāmis tūdaļ atstās krastu. Pārcēlājs jau dod zīmi…

Tikai ūdens ir milzīgi plats, un tomēr tam pāri sniedzas tilts! Ak, šis tilts! Cik augstu tas izliecas, un pa to uzbrukumā dodas tauta! Tauta . ..

Patiesi, apbrīnas cienīgs tilts, pret kuru pat mākoņi sašķeļas, — un kas salīdzinājumā ar to bija smieklīgā Arkolas dēļu laipa? Tā savos izmēros atbilda mazajam kaprālim, kam tika piedots, kaut arī viņš pats sev bija uzlicis galvā ķeizara kroni. Viņa — Arkolas dēļu laipa!

Bet es — es taču esmu devis atļauju strazdam pieteikt sevi tikai astoņdesmit devītajā taktī! Tā vēl ir vara! Manu uzacu saraukšanās — strazdam, solo vijolei vijoļkoncertā, likt lietā savas spējas! „

Lai liek lietā savas spējas arī cilvēki, kas traucas pāri tiltam!

Tikai straume, šī straume! … Tā vēla savus melnos ūdeņus, no kuriem cēlās dūmaka, kas ietina miglā arī dievību un aizvainoja tās degunu, vēla ūdeņus līdz pat tiltam, un tagad vajadzēja sūtīt palīdzību, lai apkarotu ūdeni ar uguni.

Zvanu metāls čūkstēdams un šņākdams plūda veidnē, un — kāpēc cilvēki metās ceļos?

«Dona nobis pacem! Dona nobis pacem!» Mieru. .. mieru . . . dodiet mums beidzot mieru! …

Lūgšanas bez darba?! … Un miers tikai viņā saulē — debesu valstībā?!

Uz priekšu! LIz priekšu! Tā jau ir apsolītā zeme bez kara! Bez šī nolādētā kara! Uz priekšu un uzbrukumā tālāk!

Lai paliek, kas bijis un kas ir! Sakiet ardievas, uzsāciet Atvadu dziesmu!

Klau, kaujas taure aicina Iet cīņā sirdi možu .. .

Nolādētais karš, kas ceļas augšup no melno ūdeņu miglas vāliem, vai tas jūs nopļāva? . . .

Tad likšu, lai grand mani varenākie lielgabali.

Sekojiet man! Lūk, kā viņi rosās, kā kustas! Mol to vivace, — trauksmaini, trauksmaini visās malās! To jau esmu tēlojis, skatījis savā Devītajā, un tā tas būs!

Zemnieki, strādnieki, visi darbīgie cilvēki un visi krietnie cilvēki, nu viņi nāk un — un nu tilts sašūpojas zem jūsu uzbrukuma . . .

Tas tomēr iztur smagumu! Uz priekšu! Skrieniet, skrieniet …

Trauciet, brāli, mērķim tuvāk,

Varoņdarbiem nākamiem.

Sempre! Kā svētlaimē dimd jūsu soļi, jā, tā! . . .

Aiz manis …

Gribas apkampt ļaužu pulkus,

Skūpstīts lai ir pasauls ārs!

Mana Devītā .. .

Viņš atslīga atpakaļ un gārdza.

Malfati auss jau atradās pie Bēthovena krūtīm. Ārsts klausījās. Beidzot viņš noguris atliecās.

—        Tā ir agonija. Viņš mirst, nāve pieteic savas prasības. Bet šī sirds ir nemirstīga . . .

*

Tas turpinājās visu nakti un nākamo dienu, viņi četratā nomainīja cits citu pie gultas — Breinings, Šindlers, Holcs un kāds Anzelms Hitenbrennera kungs, kurš bija atbraucis no Grecas, lai apciemotu savu draugu Franci Šubertu.

Šindlers bija saticis Šubertu, visu pastāstījis, un tā to dabūja zināt jaunais Hitenbrenners, kas tūdaļ bija gatavs pie slimnieka gultas ieņemt Šuberta vietu, kuru ziņa par Bēthovena tuvo nāvi bija pilnīgi satriekusi.

Katram tātad sešas dežūras stundas, kurās pakalpot nevarēja gandrīz ne ar ko, toties vajadzēja paciest samaņu zaudējušā šausmīgo gārdzoņu.

Pirmajā naktī Breinings mēģināja blakus istabā lasīt, bet burti ņirbēja acu priekšā . . .

Beidzot svīda gaisma un atnāca Šindlers.

—   Kā ir, padomnieka kungs?

—    Bez pārmaiņām.

Gārdzieni, gārdzieni blakus istabā bez mitas . ..

—    Vai tagad nebija laiks ierasties Holca kungam?

—        Holcs nāks pulksten divpadsmitos un sešos vakarā Hitenbrennera kungs.

—        Es arī pa šo laiku vēl pāris reižu ^pienākšu, un varbūt mēs tomēr varētu pie viņa sēdēt vismaz divatā, tāpēc ka . ..

Šindlers klausījās, kas notiek blakus istabā.

—        Es saprotu, padomnieka kungs, tāpēc ka vienam ir baigi.

—    Man kauns, viņš ir mans labākais draugs.

—    Nāve atsvešina, padomnieka kungs.

—    Un turklāt viņa miršana ir tik . . . gigantiska . . .

—    Tāda pati, kāds meistars bija dzīvē.

Sajā vakarā mirēju uzmanīja trīs, kas uztraucās vai izlikās uztraucamies, ka ceturtais, Hitenbrenners, jau bija nokavējis sava noliktā laika sākumu. Viņi par to runāja un runāja, bet tas tomēr nekā nelīdzēja. Domas arvien no jauna atgriezās pie tā, no kā gribēja izbēgt.

—    Kur gan paliek Hitenbrennera kungs? Nesaprotami. . .

Breinings šķirstīja kalendāru, it kā tur būtu rodama atbilde

uz jautājumu.

—    Šodien ir divdesmit piektais marts. Kad . . .

Šindlers paraustīja plecus. — Kad apklusīs viņa sirds, padomnieka kungs, viņa . . . nemirstīgā sirds … Tas ir baiss vārds, ko Malfati toreiz teica.

Gārdzieni, gārdzieni blakus istabā bez mitas . . .

Breinings stāvēja pie loga un skatījās uz laukumu.

—        Šurp brauc kāda kariete. Kā Bēthovens beidzamajā laikā aizvien gaidīja karietes, kas nekad neapstājās pie viņa durvīm, ja vien tās nebija ārstu karietes. Bet šī? . . . Naudu noslēpt, Šindler! Viņi nekā nezina par sūtījumu no Anglijas. Tur lejā slēgtajā karietē, kuru viņi toreiz liedza Ludvigam, ieradušies cienītais muižas īpašnieks Johans van Bēthovena kungs un cienītā muižas īpašniece Terēze van Bēthovena kundze.

i Aizcirtās karietes durtiņas.

Johans ienāca mirēja istabā pilns cieņas, pašapziņas un aizkustinājuma, kā tas patlaban piederējās, tomēr savā parastajā stājā — vienu plecu izbīdījis uz priekšu un lūpas savilcis zobgalīgā smīnā. Laiks bija silts, tāpēc rokās kokvilnas » cimdi ar pārāk garajiem pirkstiem.

Viņš nostājas pie gultas.

—        Jā, viņš mirst. Ja šis pārgudrais dakteris Malfati būtu mani klausījis un parakstījis digitālu!

Beidzot viņš pagriezās. — Vai drīkstu lūgt atslēgas?

Breinings jautaja: — Kadas atslēgas?

—        Viņa skapju. Es gribu paņemt uzglabāšanā akcijas. Kur tas ir?

—   Akcijas?

Jūs par akcijām nekā nezināt, padomnieka kungs?

—   Ne, es nekā par tām nezinu.

—   Šindlera kungs? .. .

Tas tēloja tāpat: — Akcijas? …

—   Varbūt jūs, Holca kungs? …

Tas pacēla roku; Bēthovens gārdza tā, it kā smaktu nost.

—        Padomnieka kungs, lūdzu, palīdziet man uzmanīgi uzsliet viņu mazliet augstāk.

Van Bēthovena kundze iesmējās. — Un līdz ar to izvairīties no atbildes par papīriem un atslēgām.

Viņa grāba pēc atslēgām uz naktsgaldiņa. — Te jau tās ir. Neļauj taču sevi apvest ap stūri, Johan. Viņi jau zina gan, kur ir akcijas, bet tagad mēs tās sameklēsim paši.

Viņa atslēdza skapi, izvandīja plauktus un pārmeklēja kabatas uzvalkiem, kurus meta uz grīdas.

—        Akcijām jābūt, vai arī šie smalkie kungi tās nogādājuši pie malas. Kopā ar viņu dzīvojuši uz viņa rēķina. Paskat tik — vīns, Johan! Kaut ko tādu mēs, nabaga muižas īpašnieki, nekad nevaram atļauties.

Breinings, kuru šī sieviete nekad nebija spējīga aizvainot, sašutis salti paskaidroja:

—        Mans draugs kādreiz runāja, ka savu mantu gribot atstāt savam brāļadēlam Kārlim.

Van Bēthovena kundze griezīgi iesmējās. — Savu mantu! To saukt par mantu! Septiņas nožēlojamas akcijas, katra par tūkstoš guldeņiem līguma naudā! Ha! — smadzeņu īpašnieks, kas mani tā nopulgoja. Un citādi nekādas naudas vairs nav mājās, ko?

—        Nē, bet vai jums neliekas, ka šī scēna ir pretīga, ko jūs…

—        Pretīga, padomnieka kungs? Man vismaz tā_ neliekas pretīgāka par komēdiju, ko jūs mums te pie mirēja gultas uzvedat. Vai dzirdēji, Johan? Mājās neesot ne hellera! To

jau es biju gaidījusi, un vai tu noproti, Johan, ar kādu nolūku mums tik laipni un norūpējušies padeva ziņu? Tu esi viņa brālis, un tāpēc mēs lai maksājam par bērēm un kapa vietu! Taču, ko cilvēks sēj, ko jūs, padomnieka kungs, esat viņam sējuši, to pļauj — arī mūžībā. Nāc, Johan!

Viņa saņēma kopā savus brunčus, it kā nevēlētos nekam pieskarties.

—        Es atkārtoju: to pļauj arī mūžībā! Tā kā tu tūlīt nāktu, Johan!

Viņi pagāja garām diviem stāviem, kas jau labu brīdi bija gaidījuši blakus istabā nokrēslā, kas aizvien vairāk sabiezēja.

Hitenbrenners ienāca iekšā un rūgti smaidīja.

—        Viņš taču gribēja Bēthovenu vēlreiz redzēt, un nu viņam vajadzēja redzēt arī šo skalu. Tur, Franci, ej pie viņa.

Šuberts stāvēja pie Bēthovena gultas. Viņš, šķiet, grasījās mesties ceļos, bet laikam tas likās pārāk teatrāli un tāpēc nepiedienīgi šā lielā cilvēka nāves tuvumā, kuru viņš dievināja kā visu meistaru meistaru.

Tad atkal dzīrās ardievām bikli noglāstīt Bēthovena roku, bet arī pārdomāja un atvilka roku atpakaļ.

Hitenbrenners teica: — Vari to mierīgi darīt, Franci. Viņš nekā vairs nejūt'.

Briļļu stikli mazdrusciņ iezibējās, kad Šuberts pagriezās pret draugu.

—        Tas varētu viņu traucēt, un man nav arī nekādu tiesību uz šādu vaļību.

Pēkšņi — šķietama bezjēdzība, kurā savukārt slēpās arī baisa jēga, — viņš pieskrēja pie drēbēm, kas gulēja uz grīdas. Pacēla tās un cītīgi un rūpīgi sakārtoja skapī. Tad Šuberts lielā steigā izmetās ārā, pa kāpnēm leja.

Nākamajā pēcpusdienā Breinings lūdza savu sievu:

—        Ej mierīgi mājā. Tu nevari ne viņam, ne arī mums ko līdzēt un nelaid Gerhardu ārā. Ludvigs neizskatās labi, tāpēc es arī tevi nelaidu pie viņa.

Konstances kundze jautāja, pamezdama biklu skatienu uz durvīm, aiz kurām bija dzirdama gārgšana: — Kā tu doma, Stefan, cik ilgi? …

—        Tas var notikt dažu stundu laikā, bet var ilgt visu nakti, saka Malfati. . .

—    Jau divarpus dienas! Kas jus tur visi esat, Stefan?

—        Šindlers, Hitenbrenners un es. Holcs ari vēl atnāks. Tieši tagad viņu aizsauca dienesta darīšanās. Kādēļ tu purini galvu, mīļa?

—        Ja padomā, ka jūs esat, tā sakot, viņa pēdējie kareivji… un kādreiz senāk ķeizari un karaļi viņu godināja un viņam uzgavilēja . . .

—        Pēc viņa «Vitorijas kaujas» un viņa kantātes «Slavas mirklis» . ..

—        Un kur tagad ir viņa slavas mirkļi, kuros gleznotāji viņu gleznoja un ārzemju akadēmijas iecēla par savu goda locekli! Vai var māksliniekam būt vēl rūgtāks liktenis kā tad, ja viņa slava nogrimst kapā vēl pirms viņa paša.

—   Tagad viņš to vairs nejūt.

Hitenbrenners atkal noslaucīja mirējam sviedrus no pieres.

—        Vai iedot viņam vēl mazdrusciņ vīna, padomnieka kungs?

—    Es to nedarītu. Klusu! Viņš gārdz un pēkšņi elpo …

Šindlers murmināja: — Vārgāk …

Hitenbrenners skraidīja šurp un turp. — Esmu norūpējies arī Suberta dēļ. Viņš bija tik savāds. Nemitīgi noslēpumainiem pusvārdiem pieminēja Vēringeras kapsētu un kapu, bet tad aizdrāzās projām. Bez mēteļa. Ar savām vārgajām plaušām un šādā laikā . . .

Istabā krēsloja aizvien vairāk, lai gan vakars vēl bija tālu.

Breinings stāvēja pie loga. — Jā, arī šāds laiks vēl. Priekšpusdienā tveicīgs, tagad snieg, gaiss ledaini auksts. Tad!…

Tālumā rūca…

—   Pavasara negaiss.

Viņi sarāvās, kad spalgi un asi noskanēja durvju zvans, un Breinings, pieri saraucis, jautāja:

—   Vai tas būtu jūsu draugs Suberts, Hitenbrennera kungs?

—    Francis Suberts? Viņš to nekad neiedrošinātos …

Šindlers gāja pretī.

Sveši, tādi kā izaicinoši naidīgi soļi atskanēja gaitenī, no mēteļa, acīm redzot, tika nodauzīts sniegs, un tad arī kāds jauns vīrietis jau atradās istabā, palika vienu mirkli stāvam — izbīlī, godbijībā? — un, citus neievērodams, devās pie gultas. Viņš dziļi noliecās Bēthovena priekšā un tad ierunājās tīkami skanīgā balsī vācu valodā, kuras akcents tūdaļ nodeva

itālieti; ar rokas kustību viņš jau pašā sākumā noraidīja jebkādus iebildumus;

—        Vai sinjori nesekotu man tur tajā istabā? Es negribētu šeit, kaut arī maestro ir bez samaņas un — vispār kurls …

Kad durvis bija aizvērtas, svešais ar vieglu palocīšanos nosauca Breiningam, kurš šeit bija vecākais, savu vārdu:

—   Ludoviko Kramolini.

—   Itāliešu operas varoņtenors?

—        Tam pašreiz nav nekādas nozīmes. Es tikai gribētu lūgt atbildi. Tur mirst maestro Ludoviko van Bēthovens … pēc maniem ieskatiem, kaut es arī tikai nedaudz esmu par viņu dzirdējis, ievērojamākais vīniešu un vācu komponists, un viņu apbedīs nabagu kapā?!

Kramolini purināja galvu. — Mēs, itālieši, to nepieļausim.

Šindlers neizpratnē jautāja: — Nabagu kapā? …

—        Nabagu kapā. Kāds sinjors Šuberts bijis kapsētā. Nabagu kaps gaida. Četri miroņi līķu kambarī jau savākti. Trūkst vēl tikai maestro Bēthovens un vēl kāds nabags. Sinjors Šuberts ar sinjoru kamerdziedātāju Foglu bija atnākuši pie manis un pie sinjora Barbaijas. Vai vīnieši, vācieši nav jau aprakuši nabagu kapā Volfgangu Amadeju Mocartu?

Breinings apmulsis pamāja. — Tā ir …

Kramolini viņu strupi pārtrauca: — Vai jūs pazīstat mūsu sinjoru Barbaiju? Tas ir Eiropas slavenākais operu direktors un impresārijs, un tagad viņš — es to drīkstu paziņot — rūpēsies par maestro Bēthovena apbedīšanu. Mēs visi, mēs — itālieši! Labi, vīnieši savu maestro ir aizmirsuši, un viņiem priekš tā ir tikai nabagu kaps. Bet mēs — mēs, itālieši, dziedāsim pie viņa zārka un jutīsimies augstu pagodināti, drīkstēdami nest uz saviem pleciem zārku ar šo aizmirsto, un ne jau uz nabagu kapu!

Breinings mehāniski atkārtoja: — Nabagu kaps? . . . Nabagu kaps?…

Viņš ieplestām acīm raudzījās Kramolini nopakaļus, kurš stingriem soļiem izgāja laukā.

—   Šindler, nāciet, lūdzu!

Breinings un Šindlers traucās uz kapiem. Majas palika tikai Hitenbrenners.

Nabagu kaps? Nabagu kaps? Ko tas nozīmē?

Augšā Hitenbrenners lūkojās ārā pa logu.

Steidzīgi soļi lejā virmojošā sniega virpulī…

Vai tas nebija Francis Šuberts? Ja, tas bija viņš. Kramolini kungs, jaunais un tomēr jau tik slavenais operdziedātājs, gāja uz otru pusi ašiem soļiem, bēgdams no negaisa. Mēteļa apkakle bija pacelta. Un tas tur patiesi bija Šuberts, tikai mēteļa apkakli viņš nevarēja pacelt. Viņam nebija mēteļa. Ka viņš klepoja …

Zibens? . .. Jā, zibens, kam sekoja pērkons, kurš ierūcās jau spēcīgāk. Tad atkal tikai virpuļojošais sniegs, šis neziņas haoss, kurā domas varēja meklējot klīst un tomēr nekā neatrast.

Nabagu kaps Bēthovenam? . .

Nē, tas nebija Šuberta izdomājums, — un kā viņš bija klepojis! Šis klusais, kautrīgais cilvēks, viņa draugs — mākslinieks!

Viņš cieta badu, klepoja un komponēja bez mitas un bez cerībām. Šuberts nekā negaidīja un neprasīja. Viņš bija padevies savam liktenim, ka viņam gandrīz neviens, izņemot pāris draugu, neveltīja uzmanību, un tomēr — reiz pat rezignētais Francis bija rakstījis kā dumpinieks, proti: «Vai zini, Anzelm, patiesībā tādu kā mani valstij pienāktos uzturēt!»

Mākslinieki — tādi viņi bija visi, šie dīvainie cilvēki, varbūt ģēniji, kas nemitīgi uzupurējās cilvēces labad — cilvēces, kurai tas vispār nepatika un kura to nemaz nevēlējās. Gluži otrādi, šie cilvēki bija cilvēcei par nastu.

Kas gribēja dzirdēt Šuberta dziesmas? Kur vien tās piedāvāja, ieteica, atdūrās pret noraidījumu un pat naidu. Kādēļ? Tas nebija izskaidrojams. Un tagad kopējs nabagu kaps Bēthovenam? …

Zibens, rūsa, kas arī virpuļojošās domās apgaismoja kaut ko sevišķu. Ko? …

Protams!

Bez šaubām, to bija ierosinājusi «cienījamā muižas īpašnieces kundze», bet vai tādēļ kas izmainījās valsts vai cilvēces nostājā?

Kopēja nabagu kapa un nabaga ļaužu zārka piešķiršanas jautājums bija nodarbinājis visvisādus cilvēkus, ne tikai iestādes vien. Atbildei, proti, vajadzēja skanēt: «Bēthovenu? Ludvigu van Bēthovenu? Nē!»

Itāliešiem, svešas tautas piederīgiem, bija ienācis prātā uzlikt savu bruņniecisko veto, un, ja tagad šāds Barbaija kā

impresārijs ņem savās rokās Bēthovena apbedīšanu, tad jau vīnieši gan varbūt atcerēsies, ka reiz dzīvojis tāds Bēthovens, kurš — cik šausmīgi par to visu domāt! — vēl nebija miris!

Hitenbrenners apsviedās apkārt.

—   Vai Bēthovens vispār? …

Jā, Bēthovens vēl dzīvoja. Patlaban bija dzirdama viņa mierīgā elpa.

Nu, viņš, Anzelms Hitenbrenners, jau arī bija kaislīgs mūziķis un arī Bēthovena cienītājs, bet tik tālu tomēr nesaprata savu draugu Franclu, kad tas ar dusmu asarām vēl nesen bija teicis: — Jā, vai tad neviens no jums neaptver, kas, kas, kas īsti ir Bēthovens? Paklausieties kaut vai tikai disonansi Varoņsimfonijā, tauru aicinājumu! Un tomēr, tomēr, Anzelm . . .

—   Ko tu gribi teikt, Franci?

—    Dievība — vai nu to sauc, kā vēlas, — bija viņu ietekmējusi pārvērst šo disonansi starojošā, uzvarām vainagotā harmonijā un gaismā, bet ja tā būtu viņam to liegusi? Viņš dotos cīņā kā titāns, lai. . .

Nozibsnīja sēra dzeltenīgs, žilbinošs zibens reizē ar krasiem, disonējoši gausinātiem pērkona dārdiem, un Hitenbrenners iedomājās: «Tā ir Varoņsimfonijas disonanse, tikai šoreiz tai nesekoja atrisinājuma starojošā gaisma.» Viņš pārlaida ar roku pār pieri, it kā vajadzētu aiztraukt kādu ārprātīgu vīziju.

—    Tev taisnība. Viņš patiešām, lai ar varu panāktu harmoniju, grib nest šo vēstījumu, cīnoties tagad pat ar negaisu!

Bēthovens bija atvēris acis, savilcis dūri un pacēlis to gaisā. Viņa sejā — kā to varētu apzīmēt? — atspoguļojas drūma apņēmība, kas neievēro nekādas robežas.

Tad dūre atkrita atpakaļ un arī acu plakstiņi nodrebēja. Tie palika pusviru …

Smags vētras brāziens ietriecās logos un kauca dzegās. Negaisa mākonis joņoja šurp, izira un veidojās atkal, it ka tas būtu kāds nepielūdzami dižs vaigs, ko slēpa plīvuri, kas plivinādamies pacēlās, lai atkal nolaistos un vaigu aizklātu . . .

Jā, un kļuva gaišāks! Horizonta mala iekvēlojās sārtā, iepriecinošā saules gaismā, gluži tā, it kā to būtu panakusi šī dūre.

Tikai. . . pusatvērtie plaksti? . . .

—    Van Bēthovena kungs!! …

•

Logi bija plaši vaļā, un pārgalvīgais pavasara vējš tos grabināja āķos. Ārsta baltais virsvalks vējā plandījās.

Doktors Vāgners diktēja savam palīgam, kādam medicīnas studentam: — Aknas sarukušas — vai paguvāt? — kļūdamas uz pusi mazākas.

Viņš tās pagrozīja rokā šurp un turp.

—        Tās ir cietas, līdzīgas ādai, zaļgani zilā krāsā, un tiklab to grumbuļainā virsma, kā arī pašas aknas cauraustas pupas lieluma mezgliem. Visi asinsvadi ir šauri, biezām sieniņām un bez asinīm.

Viņš pievērsās Vavruham.

—        Jūsu diagnoze tātad bijusi pareiza, profesora kungs. Kas vēl būtu jāņem vērā?

—        Kolēģis Malfati lūdz, lai jūs izzāģētu dzirdes orgānus, Eistahija kanālus. Malfati ārstējis viņam agrāk arī ausu kaiti.

—    Labi, es tikai nolikšu vēl šīs adatas.

Vēlāk atnāca jaunais gleznotājs Danhauzers, kam padomnieks fon Breinings bija uzdevis noņemt drauga nāves masku, un savās mājās strādāja arhīva ierēdnis un dzejnieks Francis Grillparcers, sacerēdams kapa runu, ko vajadzēs nolasīt aktierim Anšicam pie ieejas kapsētā, jo mūžīgās atdusas vietā ar uzrunu nebija atļauts iztraucēt pat mirušo mieru.

Bija jau vakars, sveces liesma šaudījās, un Grillparcers staigāja šurp un turp. Viņš bija salicis kopā īkšķi un rādītājpirkstu, it kā viņam vajadzētu sevišķi smalki un precīzi izvēlēties un atrast vārdus.

Viņa mute saviebās: pat ne pie kapa nolasīt. Tikai mēms aizkustinājums! Tagad šāda liekuļu pietāte un pārspīlēti smalka uzmanība, un Bēthovena dzīve? …

Mūsu dzīve?! .. . Šie sapelējušie liekuļi!!

Viņš arī pa šo laiku jau bija kļuvis trīsdesmit sešus gadus vecs un drāmu pēc drāmas bija aizmetis nebūtībā'.

Kādēļ nebūtībā? Šie liekuļi!

Viņa pirmais darbs — «Ciltsmāte» tika izzobots, izsmiets, parodēts, un tomēr to varēja saukt jau par lielu sasniegumu. Pēc tam viņš bija uzrakstījis «Sāpfo», un viņa slava līdzīgi

komētai bija atmirdzjusi pie Eiropas debesim. Pirms astoņiem gadiem viņš bija devies nelaimīgajā Itālijas ceļojumā. Nelaimīgais Itālijas ceļojums? Šie svētulīgie liekuļi! Šie vilki avju ādās!

Niecīgs un pieveikts, antīkās arhitektūras lieluma nomākts, viņš bija stāvējis Romā Circus maximus — Kolizeja priekšā, kam sniedzās pāri milzu krusts, un šis krusts, lēts, pārlieku vēlīns triumfs pār pagāniskajiem laikiem, bija aizvainojis viņa mākslinieka sirdsapziņu, tikai viņa mākslinieka sirdsapziņu.

Tā bija radies dzejolis «Campo Vaccino drupas», kurā viņš bija aicinājis kristietību šo krustu noņemt un līdz ar to godināt antīko pasauli un «svēto zīmi», kurai jau tikpat esot pakļauta visa pasaule. Tas bija viss. Pat cenzūra nebija izteikusi šaubas, bet ar šo dzejoli tomēr pietika. Viņa «antikristīgo uzskatu» dēļ viņu vajāja, nežēlīgi vajāja, jo kristietība — kristietība!! — nepazina žēlastības!

Tātad tagad itālieši uzņēmās Bēthovena aizstāvību, turklāt vēl Barbaija!

Viņš vīniešus iztramdīja. Tie skrēja, ka papēži vien zibēja, un viņš, Francis Grillparcers, cilvēks ar «nedzirdētu uzvedību», ar «greizu prāta izglītību, samaitātu raksturu un antikristīgiem uzskatiem», viņš, šis izstumtais vācu dzejnieks, piedalīsies šajās medībās.

Viņš skatījās, kā pār pelējumu traipiem klātajām tapetēm uz sienas slīdēja dūres cirtiena ēna, sēdās pie galda un rakstīja:

«Stāvot še pie nelaiķa kapa, mēs savā ziņā reprezentējam veselu nāciju …»

Uzpūtīgs vārds, bet lai tas paliek! Kas tur bija no viņa draugiem? Šuberts, Haslingers, Štreihers, viņš un vēl četri pieci, un viņiem tagad bija uzdevums reprezentēt aizgājējam veselu nāciju! . . .

«.. . visu vācu tautu, kas sēro par augstu cildināto . . .»

Viņi tikai aizmirsuši, kā viņš kādreiz cildināts! …

«… augstu cildināto tēvzemes gara krāšņuma daļu, kas mums bija palikusi no dzimtenes mākslas aizgājušā spožuma.

Vel gan dzīvo — un lai viņam ilgs mūžs! — dziesmu varonis, kas dzied vācu valodā un vācu mēlē …»

Grillparcers smīnēja. Varenie piebikstīs cits citam un jautās: «Par kuru viņš runā?» Bet tas, kas guvis tik maz prieka, lai priecājas.

«… bet skanošās dziesmas, skaņu mākslas teicējs, Hendeļa un Baha darbu, Haidna un Mocarta nemirstīgās slavas mantinieks un turpinātājs …»

Es visu triekšu viņu sapelējušajā un trulajā sirdsapziņa! .. .

«… beidzis dzīvot, un mēs raudādami stāvam pie izskanējušās skaņas satrūkušajām stigām.

Izskanējusi skaņa. Ļaujiet man to tā saukt. Jo viņš bija mākslinieks un viss viņa dzīves piepildījums bija tikai māksla. Dzīves ērkšķi bija viņu dziļi ievainojuši, un, tāpat kā strandējušais tveras pie krasta, tā viņš metās pie tavām krūtīm, tu, visam Labajam un Patiesajam līdzvērtīgā māsa, tu bēdu mierinātāja, no debesu augstumiem nākusī māksla. Viņš cieši turējās pie tevis, un pat tad, kad aizvērās vārli, pa kuriem tu biji ienākusi un runāji ar viņu, kad nedzirdīgā auss neļāva uztvert tavus vaibstus, viņš joprojām glabāja tavu tēlu savā sirdī, un, kad mira, tas vēl dusēja viņam uz krūtīm. 7

Viņš bija mākslinieks, un kurš pacelsies viņam līdzās? Kā begemots traucas cauri jūrām …»

Vai jūs vispār zināt, kas ir begemots? Tikpat maz kā to, kas bija Bēthovens . . .

«Kā begemots traucas cauri jūrām, tā viņš lidoja pa savas mākslas sfērām. Viņš bija aptvēris visu, iepazinis visu, sākot ar baložu dūdošanu, līdz pērkona grandieniem, sākot ar visizsmalcinātākiem, savdabīgākiem mākslas izteikumu savirknējumiem, līdz drausmīgajai robežai, kur tēli pariet cīņas pārņemto dabas spēku neierobežotā patvaļā. Tas, kurš nāks pēc viņa, neturpinās, tam būs jāsāk, jo viņš beidza tur, kur beidzas māksla.

Adelaide un Leonora! Vitorijas varoņu slavinājumi un mesas upura pazemīgā dziesma! — Jūs trejādi un četrējādi iedalīto balsu bērni…»

Ko Bēthovens vēl bija komponējis? Šuberts to zinātu .. . Pareizi, «neslavas simfonija». Tomēr un taisni tāpēc! . . .

.. . brāzmojošā simfonija: «Līksme, dievu kvēle skaistā» — tu gulbja dziesma! Dziesmas un arfas mūza: nostājieties ap viņa kapu un nosedziet to ar lauriem.

Grillparcers rakstīja un rakstīja.

Kad viņš vēlāk runas uzmetumu parādīja Anšicam, tas ievaicājās:

—   Franci, vai šie izteicieni nav drusku par spēcīgiem?

Grillparcers pamāja. — Var jau būt, Heinrih, bet es esmu dzejnieks, un tu šo runu tomēr norunāsi!

Bēthovens? . .. Bēthovens? . . .

Tomēr atcerējās arī tie, kam nebija nekāda sakara ar mūziku. Tas katrā ziņā varēja būt vienīgi vecais, jocīgais vīrs, kas bija skraidījis pa ielām . ..

Pazems, drukns augums, krūtis allaž izrieztas, un mēteļa apkakle slēja uz augšu cepures platās malas, zem kurām spraucās laukā sirmie un izspūrušie mati. Viņš aizvien dūca kaut ko un taktēja, — viņš taču bija muzikants, reizēm puikas viņam aiz muguras vaibstījās.

Un tagad itālieši gribēja dziedāt pie viņa zārka. Starp tiem pat suminātais jaunais Ludoviko Kramolini, kuru tātad varēs klausīties par velti? Un itāliešu galma operas dziedoņi nesīšot uz saviem pleciem zārku, tā pavēlējis visuvarenais sinjors Barbaija, kurš mēdza braukt pa pilsētu tikai četrjūgā?!

Avīzē bija rakstīts, ka tas notiks divdesmit devītaja martā pulksten trijos pēcpusdienā: vispirms Melno spāniešu nama, kur Bēthovens laikam bija dzīvojis un miris — divdesmit sestajā martā, arī pēcpusdienā. Bet tas nebija tik interesanti, vajadzēja tikai laikus aiziet, lai nodrošinātu sev labu vietu.

Kad nama durvis pūļa triecienā sāka krakšķēt, Breinings

sauca: — Šindlera kungs, es aizskriešu uz Alzera kazarmam, lai pasauktu kareivjus!

Patiesi,-zārks bija novietots Melno spāniešu nama pagalmā uz katafalka.

Staipījās kakli. — Vai nelaiķis bija militārais?

—    Kā tā? . . .

—   Tāpēc ka sega katafalkam ir no otrā pilsētas pulka.

—    Diemžēl par to es neko nezinu. Un kas tas? Kronis?

—   Pilsoņa kronis. Viņš esot bijis Vīnes goda pilsonis.

—   Vīnes goda pilsonis?

—        Jā, par labdarības koncertiem, kurus sarīkojis. Pašreiz nes viņa ordeņus.

—        Tas jau ir tikai ar vainagiem rotāts krusts un virs tā bībele. Bet tur! … Tur! … Tas ir Kramolini!

—        Tik skaists jauns cilvēks! Un balss! Es viņu dzirdēju «Sevijas bārddzinī». Apburoši, es jums saku. Tagad viņš nāk vēl tuvāk . . .

Kramolini iznāca no pusloka, kādā bija nostājušies viņa kolēģi, un visu vārdā pieteicās mirušajam. Viņa sejā bija iegūlusi svinīga nopietnība, ko tomēr padarīja maigāku gandrīz bikls smaids. Kramolini izslējās un teica vāciski, bet itāliskā nokrāsa vērta viņa vārdus reizē aprautus un laipnus:

—        Maestro Bēthoven! Mēs esam ieradušies, maestro Ludoviko van Bēthoven!

Viņš palocījās zārka priekšā un ar vieglu, gandrīz rotaļīgu soli jau atkal atkāpās atpakaļ biedru puslokā.

Itāliešu dubultkvartets uzsāka dziesmu, un kāds čukstēja, noņemdams brilles, lai no tuvredzīgajām acīm izslaucītu prieka asaras:

—        Vai dzirdat, padomnieka kungs? Viņi dzied vāciski viņam par godu! Tā ir dziesma «Nāve pārsteidz cilvēku» no «Vilhelma Telia».

—    Jūsu mūzika, Šuberta kungs?

—        Mana? Nē, Bernharda Vēbera kunga, slavenā dziesmu komponista un karaliskā kapelmeistara.

Tad sekoja «Miserere», pēc tam itāliešu dziedātāji tuvojās zārkam. Viņi palika zem zārka plecus un gaidīja komandu, ko atkal deva Kramolini: — Ar dieva palīgu!

Zārku pacēla.

—    Avanti!

—        Padomnieka kungs, padomnieka kungs, itālieši patiesi viņu nes!

—        Jā, tas ir reizē bēdīgi un lieliski! Bet tagad, Šuberta kungs, jums jāaizdedzina sava lāpa.

Suberts palocījās. — Ļoti pateicos, padomnieka kungs, ka jūs man atgādinājāt. Jā, mana lāpa . . .

—        Un nāciet, nāciet! Mums jāuzmanās, lai ziņkārīgo bari mūs neatgrūž nost!

Barbaija bija nežēlīgs. Tikai tagad, kad zārks jau atradās līķratos, Vīnes kapelmeistari un mūziķi drīkstēja satvert un turēt zārka pārklāja stūrus — tikai stūrus, un visapkārt ar degošām, kūpošām lāpām rokās plašā lokā nostājās nelaiķa draugi: Supancigs, Haslingers, Černi, Suberts un . ..

—   Tu vēl arvien šaubies, vai lasīt manu runu, Heinrih?

Anšics ieskatījās Grillparceram dziļi acīs: — Nē, Franci.

Grillparcers vicināja savu lāpu. — Uz priekšu, Šubert! Piedodiet, man pašam sevi jāpārlabo! Kā skan šis sauciens? Tas ir, ja mums uzsmaidīs laime, un mūsu nāves gadījumā tas tā atskanētu? «Avanti!»

Pūtēju orķestris jau sāka spēlēt sēru maršu no Bēthovena klaviersonātes La bemol mažorā, un četri līķratos iejūgtie zirgi slējās pakaļkājās, baidīdamies no ļaužu uzplūda. Breinings sauca: — Karaspēku!

Bet kordoni tika pārrauti. . .

Krēslā arī Breiningi atgriezās Sarkanajā namā un Breinings uzmeta skatienu mirušā drauga logiem, jo tur šaudījās gaisma.

—        Droši vien «Chevalier», cienījamais muižas īpašniekā kungs, joprojām meklē akcijas, kas jau sen atrodas pie doktora Baha.

Ielas tirgotāja sildīja rokas virs koka oglēm, uz kurām ta grauzdēja kastaņus.

Pienāca kāds pircējs. — Dodiet man vienu turzu par desmit kreiceriem.

—   Labprāt, kungs.

—        Kas tās šodien bija par lielām bērēm? Nelaiķis saucās Bēthovens un bija laikam kāds muzikants?

—    Pat ģenerālis starp muzikantiem.

Pircējs nolobīja kastani. — Ģenerālis? Bet tad jau būtu šāvuši salutu pie viņa zarka.

Antons Grēfera kungs, mantu taksētājs, omulīgs radījums ar noļukušiem vaigiem, kas atbilda viņa tuklumam, raudzīja nomierināt Breiningu.

—    Padomnieka kungs, jūs nodarāt man netaisnību. Es jau nebiju vienīgais zvērinātais taksētājs, un procentu dēļ, kas mums pienākas no ūtrupes, mēs taksācijas vērtību labprāt uzliktu augstāku, bet nav jau nekādu izredžu par to pārdot. Tās ir lietas, — nu jā, ko atstājis šis skaņradis, — pēc kurām tūdaļ redzams, ka to īpašnieks nav dzīvojis bagātībā. Mantas lielākoties ir ļoti nolietotas, padomnieka kungs, un nekādā labā stāvoklī. Jums ar tām var būt saistītas atmiņas, bet pircējam? . . .

Breinings uzsita ar plaukstu pa vienu no taksācijas sarakstiem, kas bija izlikti interesentiem.

—   Es to uzskatu par nekrietnību!

Viņam pašam šķita, ka pārmetumi un apsūdzība bija nepamatoti un neloģiski un atbilda tikai drūmajām, izmisīgajām naida jūtām. Šī ūtrupe ar ziņojumu pie Melno spāniešu nama durvīm, ar cilvēkiem, kas nekautrīgi klaiņoja apkārt pa dzīvokli, apmainījās nievājošām piezīmēm un aptaustot savām rokām visu apgānīja, šķita viņam vēl mocošāka nekā drauga miršana.

—   Nekrietnība, padomnieka kungs?

—    Labi, attiecībā uz mēbelēm, veļu mēs vēl varam strīdēties, bet mūzikas instrumenti . . .

—   Tos notaksējuši vēl sevišķi Lietpratēji, un, lūdzu, flīģelis . . .

Grēfers paskatījās sarakstā: — . .. Brodvūda firmas Londonā flīģelis mahagonija ietvarā vien ir novērtēts par simt guldeņiem, un patiesībā tikai mahagonija ietvars ir kaut cik vērts. Stīgas sarautas, un arī filcīši un daudzi āmuriņi jāatjauno.

—   Un stīgu instrumenti?

«Sevišķo lietpratēju» pieminēšana izraisīja jaunu iebildumu. — Tie būtu bijuši sevišķi lietpratēji, kas tos novērtēja? Būdams galma kara padomnieks, es neesmu nekāds mūzikas instrumentu lietpratējs, bet šīs muļķības te?

Breinings lasīja: — «Pātera Zvarneri violončells — četrdesmit guldeņu.» Pāters Zvarneri! Tā cilvēka vārds ir Guarneri, un vispār viņš nav bijis pāters. Tālāk: «Vincenta Rešnera alts — desmit guldeņu.» Lietpratēji, kas pat nezina Rudžeri vārdu? «Jozefa Zvarneri vijole — sešpadsmit guldeņu,» — un beigās: «Nikolausa Amati vijole,» — vismaz šis vārds ir uzrakstīts pareizi, — «divpadsmit guldeņu.» Kopsummā tātad septiņdesmit astoņi guldeņi, un tomēr pat ne tik daudz kā tur šī mahagonija kaste bez stīgām un filcīšiem, un tas nu ir šis dārgais kvartets, ko firsts Lihnovskis viņain reiz bija dāvinājis.

Viņa gaišība, mūžībā aizgājušais firsts Lihnovskis?

—   Viņa gaišība, mūžībā aizgājušais firsts Lihnovskis — jā. Kā gan viņam bija varējusi ienākt prātā tāda absurda doma?

Breinings rūgti smējās. Būtu bezjēdzīgi mēģināt kaut ko paskaidrot. Itāliešu bruņnieciskā un cēlā iejaukšanās uz īsu brīdi bija izrāvusi draugu no aizmirstības un vismaz apbedīšanu padarījusi par ievērību saistošu notikumu. Tomēr — vēl ziedi vaiņagos nebija paguvuši novīst, jau Ludvigs un viņa dzīve atkal bija aizmirsti.

Grēfers paraustīja plecus. — Instrumenti būs gan stipri zaudējuši savu vērtību.

—   Zaudējuši vērtību?

—   To es zinu noteikti, padomnieka kungs. Nelaiķis taču katram instrumentam otrā pusē ar kādu asu rīku bija ieskrāpējis lielo B un diviem uzķēpājis arī vēl savu zīmogu.

Breininga seja pauda tukšumu un izmisumu. — Tāpēc ka mans draugs Ludvigs van Bēthovens ieskrāpējis sava vārda sākuma burtu?

«Mēs runājam katrs par savu,» domāja Breinings. «Kuļam tukšus salmus katrs uz sava klona, un tikai vālīšu atsitieni aizskan tukšā gaisā. Kā gan šis taksētājs lai varētu pilnībā saprast manu draugu Ludvigu? Vai tad es viņu esmu pilnīgi sapratis? Nē, pat šodien te ir kaut kas noslēpumains . . .»

—   Padomnieka kungs, man tagad jāsāk ūtrupe. Cilvēki gaida.

—   Protams, cilvēki gaida.

Grēfers iesāka: — Šodien, šajā ūtrupē, runa ir tikai par drēbēm un veļu, piedevām vēl par triju istabu un virtuves

iekārtu. Sāksim ar virtuvi, vislabak visu virtuvi ka komplektu.

Viņš lasīja taksācijas sarakstā: — Četrpadsmit gabalu porcelāna šķīvju…»

Kāda sieviete saīgusi iemeta starpā: — Pa daļai pat iedauzīlļ. . .

Utrupnieks nosodoši kratīja galvu, jautri pamirkšķinot ar acīm. — Kad mēs būsim tik veci kā šie šķīvji, mēs arī būsim iedauzīti.

Ļaudis smējās, un tas bija galvenais — būt atjautīgam un pievilināt cilvēkus ar humoru. Mazāk pārliecinošs skatiens, pamesls uz Breiningu, lūdza: «Šādi triki man ir nepieciešami, padomnieka kungs . . .»

—    Tālāk: «Daži māla trauki, viena skārda krūzīte un pāris glāžu un pudeļu. Četri misiņa svečturi, tā paša materiāla miezeris, viens vara mazgājamais katls, dažādi dzelzs trauki.» Tā, te nu ir visa godība. Taksācijas vērtība desmit guldeņu.

Kāds vīrs īgni burkšķēja: — Un rati, ar ko visas šīs grabažas aizdabūt prom? Tie maksās arī vēl piecus guldeņus. Tāpēc es dodu piecus guldeņus.

—    Jums labpatīk jokot, mans kungs! Vai jūs nepieliksiet vēl vienu vienīgu guldeni? No mūsu labās naudiņas, kas tikpat nav nekā vērts?

—   Piecus guldeņus!

—    Mans kungs, jums sirds vietā ir akmens, bet to es atkausēšu, sakrādams kvēlojošas ogles virs jūsu galvas. Tātad pieci guldeņi pirmoreiz, otrreiz un — pieci guldeņi trešoreiz!

Ūtrupnieka āmurs noklaudzēja. — Mans kungs, saņemiet. Šis retumu kambaris ir jūsu rīcībā, un tagad dosimies istabās. Te tūlīt redzams kaut kas pēc saraksta, jo mums jāturas pie saraksta. «Divi spoguļi, divi logu aizslietņi, divas lādītes.» Cik sola?

—   Kā taksēts — divus guldeņus!

—   Piedošanu, spoguļiem ir zeltīti rāmji.

—    Vēl ne. Tad man tie vispirms par kreiceru jānokrāso ar bronzu.

Tagad arī Konstances kundze bija ieradusies. Viņa čukstēja: — Nāc taču mājās, Stefan. Kāpēc tu moki sevi? Nac taču mājās.

—   Nē, nē . . .

Amūra sitieni noklaudzēja. — Un tas, kas tagad seko, manas dāmas un kungi, izskatās tiešijpēc vēsturiskām vērtībām. Kas teikts taksācijas sarakstā? «Adas guļamatzveltnis, vecs sofa, ceļojuma koferis, divi logu aizslietņi — četri guldeņi.»

—        Konstance, tas taču ir sofa, uz kura viņš divas reizes sabrucis gulēja, vienreiz pēc «Fidelio» uzveduma, kad viņš diriģējot nekā vairs nevarēja sadzirdēt, un tad pēc kases ziņojuma par viņa Devīto simfoniju ar dziesmu priekam. Bez samaņas kā klucis viņš nogāzās zemē, un Šindleram bija ko nopūlēties, kamēr dabūja smago vīru uz sofas.

Kāds pircējs sauca: — Es palieku pie notaksētā. Četri guldeņi.

Gerhards raustīja māti aiz drēbēm. — Māmiņ, vai tu man nevari aizdot piecus guldeņus. Es tevi lūdzu, mīļo, labo māmiņ, piecus guldeņus!

Kad māte piekrītoši pamāja, gaiša, izaicinoša, dusmīga zēna balss paziņoja: — Solu piecus guldeņus!

Kāds teica: — Sešus guldeņus! Man žēl, jaunais cilvēk, es, proti, esmu dzīvnieku draugs un gribu šai darījumā piemest vēl vienu guldeni par kodēm, kas mitinās sofā.

Breinings tvēra pie krūtīm un sagrīļojās.

Viņu saudzīgi aizveda šķērsām pāri laukumam uz dzīvokli, kur viņš, smagi vilkdams elpu, atsēdās uz dīvāna.

—   Atliecies, Stefan, es atnesīšu tev sirds pilienus.

Viņš turēja sievu cieši aiz rokas. — Nē, paliec te, mīļā, tie vairs nav vajadzīgi. Bet tev bija taisnība, esmu pārvērtējis savus spēkus, un kad vēl sofā …

Gerharda rokas kustība izteica dziļu nicināšanu.

—   Tēti, tēvocis Ludvigs par to būtu tikai pasmējies.

Breinings paskatījās uz savu dēlu. — Un kāpēc tu par to

nesmējies, Viesuli vai Podziņa, vai kā viņš tevi vēl sauca?

Māte deva bērniem mājienu; viņi saprata un izgāja no istabas. Ikkatra tālāka saruna par liktenīgo tematu varētu kļūt tēvam bīstama.

Stefanam fon Breiningam bija sajūta, ka bezcerīgajā tukšumā, kas viņu apņēma, vajadzēja kaut ko gaidīt, bet — ko?

Istabā tagad iespīdēja saule. Tās ugunīgā ripa, no kuras vajadzēja sargāt acis, izlīda no mākoņiem, kas steidzīgi aizpeldēja prom.

Viņš murmināja:

Saule prieku dāsni dāvā * Debess plašiem klajumiem.

Steidziet, brāļi, mērķim tuvāk,

Varoņdarbiem nākamiem.

Ludvigs aiz nepacietības vārdu «steidziet» bija pārgrozījis par «trauciet», tāpēc ka viņa karstā sirds pati bija kā saule.

Viņš atkārtoja: «Debess plašiem klajumiem . . .» — piecēlās un piegāja pie loga, kur mazliet pastiepa kaklu, kā meklēdams vaļņa apstādījumu gaišajā zaļumā Vēringeras kapsētas koku galotnes. Viņš berzēja pieri. . .

—    Varbūt šis mazais, necilais mūziķis Francis Suberts ir to nojautis … un Grillparcera kungs izteicis vārdos. Bet kā to gan mēdz teikt kapa runā? «Nemirstīgs» — vai ar to pietiek? Kāds apbrīnotājs viņu kādreiz bija nosaucis pat par «mūzikas ķeizaru». Tikai ķeizars starp ķeizariem? Nē — vairāk, vairāk!

Padomnieks purināja galvu, it kā būtu saskatāms un atzīstams kas neaptverams. — Bet viens jau bija zinājis, ja arī ne gluži pilnīgi, — grāfs Vjehovskis, un viņš pats man to teica, tikai es . . . Ludvig, piedod.

Konstances kundze jautāja, lai novirzītu vīra domas:

—   Vjehovskis? Kas ir Vjehovskis?

—   Viņš ir jau miris, bet toreiz, tajā mokošajā koncertā, viņš bija pēdējais klausītājs, kas Ludvigam bija palicis … un viņš man stāstīja par vīzijām. Par cilvēkiem, kas nākotnē vēl metīsies ceļos, lai ar dziļu cieņu saņemtu šo mūziku. Viņš runāja arī par aizgrābtiem klausītājiem visās tautās. Vjehovskis bija savāds cilvēks, es toreiz to uzskatīju par pārspīlējumu. Bet. tagad? . .. Viņš bija saule. Saule, un aklāki par kurmjiem esam bijuši mēs visi!

Viņš berzēja rokas, kā Jaunā priekā. — Un kā viņi to trenkāja un mocīja! Bez šaubām, viņš bija dumpinieks, taču aizvien cīnījās tikai par visu labo, par gatavību palīdzēt, par prieku, ko gribēja sagādāt visiem cilvēkiem, tāpēc ka tas pienākas visiem cilvēkiem! Viņa pretinieki? Tiem nekas nelīdzēs un nevar līdzēt.

Breinings smaidīja. — Jaunībā mēs abi divi gudrojām visādus jokus, bet nu viņš tomēr uzveiks Napoleonu, tāpēc ka

tas bija tikai noteicējs par Eiropu un karu. Turpretī Bēthovena ierocis — turklāt spēcīgāks — bija mūzika, sāpēs radīta, un sludināja mieru un prieku. Tagad es zinu, kas viņš bija un kas būs.

Konstances kundze stāvēja viņam blakus. — Stefan! . . .

Breinings apskāva viņu un raudzījās atkal pāri uz kokiem, kas tagad arī pār Bēthovena kapu ar savu svaigo zaļumu vēstīja par pavasari un līdz ar to par dabas nemainīgiem likumiem. Tad viņš piebilda, lai gan tas bija lieki, jo ziemas un pavasara maiņas likums ar augstāk un augstāk kāpjošo sauli dzelžainā spēkā ietver sevī arī cilvēces pavasara un miera uzvaras likumību: — Kā komponists viņš būs valdnieks pār pasauli, tāpat kā neviens nekad, nekad nevarēs aizkavēt cilvēcības triumfu, par kuru viņš cīnījās . . .

APPASSIONATA

Ein Lebensroman Beethovens von Alfred Amenda

Verlag der Nation 1958

Альфред Аменда Апассионатa

Роман

Издательство «Лиесма» Па латышском языке

Redaktore V. Klumele. Māksl, redaktors A. Jēgers. Tehn. redaktores E. Kifule, V. Sporāne. Korektore A. Ābele

Parakstīta iespiešanai 1965. g. 11. maijā. Papīra formāts 60 X84Vio. 42,88 fiz. iespiedi.; 42,88 uzsk. iespiedi.; 40,23 izdevn. 1. Metiens 40 000 eks. Maksā 2 rbl. 25 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 19245/D-2715. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts preses komitejas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes l. tipogrāfijā Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pasūt. Nr. 1338.

A (Vācu)

Content

Amenda Alfreds Apasionāta

II Varoņsimfonija

III...nemirstīgā mīļotā...

IV Titāns